Справа №751/4258/13-ц
Провадження №2/751/125/2014
Рішення

Іменем України

28 січня 2014 року
м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с
у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Мороз К.
В.

при секретарі
Шестак К. В.

за участю позивача ОСОБА_1,
представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представників відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні
відповідача приватний нотаріус
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 про розподіл майна
подружжя, визнання права власності,
визнання недійсним правочину, -

Встановив :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_6 про визнання частини будинку
АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної
власності подружжя; визнання за
позивачем право власності на 1/2 частину
будинку АДРЕСА_2, що складає 13/25 частин
всього будинку - в межах подарованої
відповідачу частини в 1999 році; визнання
за позивачем право власності на 1/2
частку будівельних матеріалів та
обладнання, які були використані в
процесі будівництва прибудови до
житлового будинку АДРЕСА_2. Мотивуючи
вимоги тим, що під час перебування у
шлюбі ОСОБА_6 отримав в дар 13/25 частин
будинку АДРЕСА_2, хоча фактично частина
будинку була придбана. Під час
сумісного проживання в будинку зробили
прибудову і повністю здійснили ремонт,
що призвело до значного збільшення
вартості подарованої частини будинку і
тому відповідно до ст. 62 СК України
майно є спільною сумісною власністю. В
2006 року шлюб з ОСОБА_6 був розірваний.
Позивач та дитина були зареєстровані,
але ОСОБА_6 неодноразово намагався
вигнати, що оспорювалося в судовому
порядку. Будівельні матеріали, які
використані під час будівництва
прибудови ( 2000-2001 роках) є спільною
сумісною власністю подружжя.
Враховуючи, що прибудова є самочинною
будівлею і не прийнята в експлуатацію
за позивачем можливо визнати право
власності лише на будівельні
матеріали.

Заявою від 04 червня 2013 року позивач
просить визнати недійсним договір міни
укладений 19 квітня 2013 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_7, посвідчений приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за № 1852.
Мотивуючи вимоги тим, що під час
укладання договору порушені вимоги ч.3
ст. 65 СК України.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала, пояснила, що
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем з 1993 року. ОСОБА_6 набув
право власності на 13/25 частин житлового
будинку АДРЕСА_2 згідно договору
дарування, хоча фактично відбувся
договір купівлі-продажу. В зв'язку з
неможливістю проживання в придбаному
майні сторони здійснили ремонт,
переобладнали частину будинку і
здійснили прибудову. Ремонт
проводився у всій частині: з приміщень
1-7 та 1-8 зробили одну кімнату, між
приміщеннями 1-2 та 1-1 перенесли стіну,
зменшивши 1-2 на 1 кв. м., приміщення 1-1
збільшилося за рахунок зменшення
зовнішньої стінки на 0.5 цеглини.
Повністю знімали штукатурку зі стін,
переробили стелю, замінили підлогу,
здійснили по новому опалення, замінили
електропроводку, повністю замінили і
переробили дах з урахуванням
прибудови. Початок здійснення
прибудови - 1999 рік, в 2003 році вже
підключили газ, каналізацію, були
поставлені лічильники. ОСОБА_6 почав
перешкоджати проживати в будинку з 2006
року, зазначав, що це йому подарували і
він віддасть декілька тисяч цеглин з
прибудови. Позивач вважала, що
відношення ОСОБА_6 зміниться, 1/2 частину
віддасть доньці і неможливо ділити
майно, так як прибудова не введена в
експлуатацію. Судовими рішеннями
поновлювали її право користування
житловим будинком, розуміє різницю між
правом власності та правом
користування будинком. Просить визнати
право власності на 1/2 частину від 13/25
частин будинку АДРЕСА_2, оскільки
внаслідок спільної праці та коштів
збільшилася вартість і визнати право
власності на 1/2 частину будівельних
матеріалів прибудови. Оспорює договір
міни, так як порушено її право та право
доньки на 1/2 частину цього майна.
Представники позивача позовні вимоги
підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_6 -
ОСОБА_4 в судовому засіданні просив
відмовити в задоволені позовних вимог,
оскільки позивачем не надані докази
купівлі-продажу 13/25 частин будинку №
АДРЕСА_2. Самовільної прибудови немає, є
дозвіл на виконання прибудови.
Виконання робіт позивачем і членами її
сім'ї спростовується актом. Визначив,
що в період шлюбу здійснена прибудова,
проведені певні поліпшення, але зараз
майна у ОСОБА_6 немає, тому можлива
певна компенсація. Просив застосувати
наслідки пропуску строку звернення до
суду, оскільки спір між сторонами був
весь час, ОСОБА_6 виганяв позивача і
зазначав, що вона не має ніяких прав.
ОСОБА_1 знала про порушення свого право
і не поновила у встановлений строк.
Прибудова була здана в експлуатацію
власником ОСОБА_6 в 2012 році або в 2013
році.

Представник відповідача ОСОБА_7 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні просив
відмовити в задоволенні позовних вимог
в зв'язку зі збігом строку позовної
давності. З 2006 року існує спір щодо
поділу майна і на даний час нерухоме
майно не належить ОСОБА_6 і позивач має
право вимагати лише компенсацію.
Відповідач ОСОБА_7 є добросовісним
набувачем і позовна заяви не містить
підстав визнання правочину недійсним
визначених ст. ст. 203, 215 ЦПК України.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснила, що є матір'ю позивача і
допомагала з придбанням будівельних
матеріалів та грошовими коштами, коли
зять приходив і просив для ремонту та
будівництва прибудови. Після
розірвання шлюбу відповідач часто
виганяв ОСОБА_1, донька казала, що
потрібно багато коштів для введення
прибудови в експлуатацію.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
пояснила, що ОСОБА_9 питала в 1999 році про
надлишки будівельних матеріалів.
Свідок давали цеглу, балки для
будівництва прибудова, а ОСОБА_9 потім
віддавала гроші.

Вислухавши осіб, які брали участь в
судовому засіданні, свідків,
дослідивши матеріали справи, матеріали
справ №2-786/1989, № 2-716/06, №2-2320/07, №2-1018/11,
матеріали інвентаризаційної справи
№16184КП Чернігівське МБТІ судом
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6
перебували в зареєстрованому шлюбі з 30
жовтня 1993 року до 13 березня 2006 року.

02 лютого 1999 року згідно договору
дарування частини будинку ( том 1 а. с. 138
) ОСОБА_6 набув право власності на 13/25
частин житлового будинку з відповідною
частиною побутових споруд за адресою
АДРЕСА_2. Право власності зареєстровано
04 лютого 1999 року.

Рішенням Новозаводського РВК № 117 від
09.08.1999 року дозволено ОСОБА_6 прибудову
до будинку розміром 2,5х9,5 м. для
розміщення кухні та коридору ( том 1 а. с.
109).

Сторони в судовому засіданні не
оспорювали факт здійснення
реконструкції приміщень, що
відносилися до 13/25 частин отриманих в
дар ОСОБА_6 і здійснення прибудови "А2-1"
з підвалом "А2-п" на місці веранди та
двох ганків. Прибудова літ. "А2-1",
складається з приміщень у підвалі:
ванної 1-1, площею 2.9 кв. м., вбиральні 1-2,
площею 0.7 кв. м., котельної 1-3, площею 9.9
кв. м., кладової 1-4 площею 4.3 кв. м.;
реконструйовані приміщення
складаються з кімнат 1-9 площею 10.0 кв.м.,
1-8 площею 13.7 кв.м., 1-7 площею 6.2 кв.м.,
кухні 1-6 площе. 11.0 кв.м., коридору 1-5
площею 7.7 кв.м..

18.04.2013 року КП Чернігівським МБТІ
надало повідомлення № 18092 про
зареєстрований об'єкт нерухомості
станом на 31.12.2012р. за ОСОБА_6 по АДРЕСА_2
на 13/25 частин ( том 1 а. с. 140), який
складається з ванної 1-1, площею 2.9 кв. м.,
вбиральні 1-2, площею 0.7 кв. м., котельної
1-3, площею 9.9 кв. м., кладової 1-4 площею 4.3
кв. м., коридору 1-5 площею 7.7 кв.м., кухні
1-6 площе. 11.0 кв.м., кімнат 1-7 площею 6.2
кв.м., 1-8 площею 13.7 кв.м., 1-9 площею 10.0
кв.м..

19 квітня 2013 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6
уклали договір міни зареєстрований в
реєстрі № 1852 приватним нотаріусом
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 ( а. с. 129-131) предметом
якого був обмін 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, що належала на праві власності
ОСОБА_7 та 13/25 частин житлового будинку
з відповідною частиною побутових
споруд, що знаходяться за адресою
АДРЕСА_2 і належить на праві власності
ОСОБА_6. Відповідно до довідки № 18092
виданої Комунальним підприємством
"Чернігівське міжміське бюро технічної
інвентаризації" 18 квітня 2013 року , 13/25
частин житлового будинку з надвірними
будівлями складаються з: ванної 1-1,
площею 2.9 кв. м., вбиральні 1-2, площею 0.7
кв. м., котельної 1-3, площею 9.9 кв. м.,
кладової 1-4 площею 4.3 кв. м., коридору 1-5
площею 7.7 кв. м., кухня 1-6 площею 11.0 кв. м.,
кімната 1-7 площею 6.2 кв. м., кімната 1-8
площею 13.7 кв. м., кімната 1-9 площею 10.0 кв.
м..

З інформаційної довідки з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
щодо об'єкта нерухомого майна ( том 2 а.
с. 3-6) вбачається, що власником 13/25
частин житлового будинку № АДРЕСА_2
станом на 16 січня 2014 року є ОСОБА_11 на
підставі договору дарування частини
житлового будинку серія та номер 4811,
виданого 19.11.2013 року приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_12, рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, індексний номер 8107026 від
19.11.2013 року.

З інформаційної довідки з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
щодо об'єкта нерухомого майна ( том 2 а.
с. 9-12) вбачається, що власником квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_13 згідно договору
купівлі-продажу, серія та номер: 699,
виданого 09.07.2013 року приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_14. Рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, індексний номер: 3764351 від
09.07.2013 року.

З висновку № С-287 судової
будівельно-технічної експертизи
Чернігівської регіональної
торгово-промислової палати від 15
листопада 2013 р. ( том 1 а. с. 183-189)
вбачається, що залишкова вартість
будівель, що припадали на 13/25 частин в
домоволодінні № АДРЕСА_2, прийнятої в
дар ОСОБА_6 станом на 02 лютого 1999 року
визначена за допомогою витратного
підходу, становила 8284 грн.00 коп.;
вартість будівельних матеріалів,
фактично виконаних робіт з будівництва
прибудови літ «А2-1» та ремонту,
реконструкції 13/25 частини будинку №
АДРЕСА_2 прийнятої в дар ОСОБА_6 02 лютого
1999 року згідно договору дарування
частини будинку, зареєстрованого в
реєстрі № 2-210 станом на 2006 рік складала
34275 грн. 00 коп., з них 24855 грн. 00 коп.
вартість матеріалів, 9420 грн. 00 коп.
вартість виконаних робіт; після
здійсненого ремонту, реконструкції 13/25
частин житлового будинку № АДРЕСА_2, що
належали ОСОБА_6 згідно договору
дарування частини будинку від 02.02.1999
року, станом на 2013 рік збільшилася на
69181 грн. 00 коп.; вартість виконаних робіт
та будівельних матеріалів з
урахуванням їх фізичного зносу, які
були використані для будівництва
прибудови літ "А2-1" та ремонту будинку
"А-1", що розташовані за адресою АДРЕСА_2
станом на 19 квітня 2013 року складає 69181
грн. 00 коп., з них 43276 грн. 00 коп. 25905 грн. 00
коп. вартість виконаних робіт.

Відповідно до положень ст. 24 КЗпШС
України, ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування.

Статтею 25 КЗпШС України, статтею 62 СК
України визначено, що якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно
уразі спору може бути визнано за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до пред'явлених позовних
вимог позивач просить визнати частину
будинку АДРЕСА_2 об'єктом спільної
сумісної власності подружжя (том 1 а. с.
4).

З наданих в судовому засіданні доказів
встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є 13/25
частин житлового будинку, що отримана 02
лютого 1999 року в дар ОСОБА_6, за час
перебування у шлюбі з ОСОБА_1. Внаслідок
здійсненої реконструкції, ремонту цієї
частини будинку вартість майна істотно
збільшилась і ця частина житлового
будинку може бути визнана за рішенням
суду спільною сумісною власністю
подружжя.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України відповідачем ОСОБА_6 не надано
належних та допустимих доказів
істотного збільшення вартості 13/25
частин жилого будинку № АДРЕСА_2 не
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат подружжя.

Згідно ст. 257 ЦК України визначається
трирічний строк загальної позовної
давності. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа

довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Згідно ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

З досліджених в судовому засіданні
доказах встановлено, що в своїх
заперечення від 27 лютого 2006 року на
позовну заяву по справі № 2716/2006 року за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про
розірвання шлюбу ( том 1 а. с. 106 ), ОСОБА_1
зазначала про наявність спору з
приводу розподілу майна між подружжям.
Визначила, що частина будинку
подарована ОСОБА_6 під час шлюбу і за
час проживання у шлюбі спільними
силами та коштами переобладнали
кімнати, провели каналізацію, газ,
зробили капітальний ремонт. Рішеннями
судів від 23 червня 2006 року за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про вселення ( том 1 а.
с. 107-108), від 07 листопада 2007 року по
справі № 2-2320/07 за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_1 про виселення, від 03 серпня 2011
року по справі № 2-1018/11 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про вселення та
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням та за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
в користуванні власністю ( том 1 а. с. 27-28)
підтверджується факт, що ОСОБА_6 не
визнавав прав ОСОБА_1 на користування
житловим будинком, як члена сім'ї
власника будинку. При цьому ОСОБА_6
протягом всього періоду визнавав лише
своє право власності на 13/25 частин
житлового будинку № АДРЕСА_2.

Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60
ЦПК України позивачем не надано
доказів поважності причини пропуску
строку позовної давності,
представниками відповідачів заявлено
про сплив позовної давності, тому суд
відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК
України відмовляє ОСОБА_1 у задоволені
вимог про визнання частини будинку
АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 цього Кодексу не може
бути застосована щодо повернення майна
(реституції), переданого на виконання
недійсного правочину, яке було
відчужене третій особі. У цьому разі
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного правочину,
шляхом віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК.

Станом на 19 квітня 2013 року право
власності на предмет позовних вимог
було зареєстровано за ОСОБА_6, що
підтверджується листом КП
"Чернігівське МБТІ" № 18092 від 18.04.2013 року
( том 1 а. с. 140) та витягом з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності ( том 1 а.
с. 141). Станом на 31.12.2012р. було
зареєстровано право власності, яке
складалося з ванної 1-1, площею 2.9 кв. м.,
вбиральні 1-2, площею 0.7 кв. м., котельної
1-3, площею 9.9 кв. м., кладової 1-4 площею 4.3
кв. м., коридору 1-5 площею 7.7 кв.м., кухні
1-6 площе. 11.0 кв.м., кімнат 1-7 площею 6.2
кв.м., 1-8 площею 13.7 кв.м., 1-9 площею 10.0
кв.м..

Оскільки 13/25 частин будинку № АДРЕСА_2
на день укладення оспорюваного
правочину було зареєстровано за
ОСОБА_6, рішення суду про визнання майна
спільною сумісною власністю
відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60
ЦПК України суду не надано, тому суд
приходить до висновку про відсутність
підстав визначених ст. 215 ЦК України для
визнання недійсним договору міни
укладеного 19 квітня 2013 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_7, посвідченого приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованим в реєстрі за № 1852.

Положення ч. 3 ст. 65 СК України, ч.1 ст. 203
ЦК України при вчинені правочину не
порушені, оскільки відсутнє рішення
суду про визнання майна об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки на час укладання договору між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і на час розгляду
справи в суді, приміщення прибудови
"А2-1" з підвалом "А2-п" входили до 13/25
частин будинку № АДРЕСА_2, право
власності на яке було зареєстровано за
ОСОБА_6, суд приходить до висновку про
відсутність підстав визначених ст. 331,
ст. 376 ЦК України для задоволення
позовних вимог в частині визнання за
позивачем право власності на 1/2 частку
будівельних матеріалів та обладнання,
які були використані в процесі
будівництва прибудови до житлового
будинку АДРЕСА_2.

В зв'язку з відмовою позивачу у
задоволені позовних вимог про визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, у задоволені
позовних вимог про визнання недійсним
договору міни укладеного 19 квітня 2013
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідченого
приватним нотаріусом Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованим в реєстрі за № 1852, суд
не знаходить підстав визначених ст. 22, 28
КпШС України, ст. ст. 60, 62 СК України ст.
328 ЦК України для задоволення позовних
вимог в частині визнання за позивачем
право власності на 1/2 частину будинку
АДРЕСА_2, що складає 13/25 частин всього
будинку - в межах подарованої
відповідачу частини в 1999 році.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати
не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 24, 25 Кодекс про шлюб та
сім'ю України, ст. ст. 57, 62, 69, 72 Сімейним
кодексом України, ст. ст. 215, 257, 267, 328
Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10,
11, 60, 88, 209, 212-215, 218 Цивільно
процесуальним кодексом України,

Вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, що не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача
приватний нотаріус Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
про розподіл майна подружжя, визнання
права власності, визнання недійсним
правочину - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернігівської області через
Новозаводський районний суд міста
Чернігова.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
К. В. Мороз