Справа № 367/6289/13 Головуючий у І
інстанції Линник А.Я.Провадження №
22-ц/780/4439/14 Доповідач у 2 інстанції
КулішенкоКатегорія 46
РІШЕННЯ

Іменем України

24 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Сушко Л.П.,

при секретарі: Горошук І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали цивільної справи
за апеляційною скаргою Прокурора м.
Ірпіня на заочне рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 04
червня 2014 року за позовом Прокурора м.
Ірпіня Київської області до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа:
Комунальне підприємство "Святошинське
лісопаркове господарство", про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року прокурор звернувся до
суду з вказаним позовом та просив
визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08
№1969/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1"; визнати недійсним Державний
акт серії ЯЖ №922142 на право власності на
земельну ділянку площею 0,15га, із
кадастровим номером :01:042:0017 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд в АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_1
із відміткою про перехід права
власності на земельну ділянку до
ОСОБА_2 та скасувати його державну
реєстрацію; визнати право власності
держави на вказану земельну ділянку.

Позов обґрунтовував тим, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08
року №1969/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1" ОСОБА_1 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15га, для
вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_1 видано
Державний акт серії ЯЖ №922142 на право
власності на земельну ділянку площею
0,15га., із кадастровим номером
:01:042:0017 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1.

В подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
08.10.2009 року № 978 вказану земельну
ділянку придбав ОСОБА_2 На державному
акті на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ №922142, виданому на ім'я
ОСОБА_1 зроблено відмітку про перехід
права власності на спірну земельну
ділянку до ОСОБА_2

Також зазначав, що спірна земельна
ділянка знаходиться за межами селища
Коцюбинське, Коцюбинською селищною
радою її було передано у приватну
власність за рахунок земель, що
перебувають в постійному користуванні
комунального підприємства
"Святошинське лісопаркове
господарство", оскільки вказану
земельну ділянку було надано у
користування Святошинському
лісопарковому господарству на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР
від 20.06.56 року №673 без виключення її з
Держлісфонду України та згідно з
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковуються як
квартали Святошинського та Київського
лісництв.

Зазначену земельну ділянку в приватну
власність відповідача було передано
без її вилучення з користування КП
"Святошинське лісопаркове
господарство", тобто без відома держави
в особі уповноваженого органу та
постійного землекористувача, яким є КП
"Святошинське лісопаркове
господарство".

Також зазначив, що при прийнятті
рішення Коцюбинською селищною радою не
було дотримано вимог ст.ст.20,21
Земельного кодексу України, ст.57
Лісового кодексу України, оскільки
зміна цільового призначення спірної
земельної ділянки з лісового фонду на
для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд не проводилась,
будь-яких рішень щодо такої зміни не
приймалось.

Крім того вказував, що у порушення
вимог ст. 9 Закону України "Про державну
експертизу землевпорядної
документації", якою передбачено
обов'язковість проведення вказаної
експертизи проектів землеустрою щодо
відведення земель лісогосподарського
призначення, державна експертиза
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки ОСОБА_1 не
проводилась.

Вказував, що відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
смт. Коцюбинське не передбачено, а отже,
оскаржуване рішення Коцюбинською
селищною радою прийнято також у
порушення вимог ст.39 Земельного
кодексу України, ст.ст.3,10,12,13,23 Закону
України "Про планування і забудову
територій".

Зазначав, що Рішення Коцюбинської
селищної ради від 24.12.08 №1969/25-5 не
відповідає вимогам закону, порушує
право державної власності на спірну
земельну ділянку, а тому підлягає
визнанню недійсним. З цих же підстав
підлягає визнанню недійсним виданий
ОСОБА_1 на підставі вказаного рішення
державний акт на право власності на
земельну ділянку із відміткою про
перехід права власності на земельну
ділянку до ОСОБА_2

Крім того вказував, що зазначений вище
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, укладений 08.10.2009 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, є нікчемним згідно ст.
228 ЦК України.

Зазначав, що, оскільки уповноваженим
державою органом рішення про передачу
спірної земельної ділянки у власність
ОСОБА_1 не приймалось, відповідно до ст.
346 ЦК України право державної власності
на цю ділянку не припинено, а право
власності відповідача на неї на
законних підставах не виникло.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 04 червня 2014
року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08
року №1969/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1".

В іншій частині позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову,
які були вжиті ухвалою Ірпінського
міського суду від 13.09.2013 року та знято
арешт, який був накладений на земельну
ділянку площею 0,15га, із кадастровим
номером :01:042:0017 по АДРЕСА_1
Київської області цільове призначення
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, власником якої є ОСОБА_2

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
заступник прокурора Київської області
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та задовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу не порушує публічний
порядок, оскільки укладений між
фізичними особами і його предметом є
майно, що перебуває у приватній
власності. ОСОБА_2 набув право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу
від 08.10.2009 року, який не визнаний судом
недійсним і не є нікчемним.

Однак, колегія суддів не може
погодитися повністю з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08
№1969/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1" ОСОБА_1 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15га..

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1
видано Державний акт серії ЯЖ №922142 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,15га, із кадастровим номером
:01:042:0017 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_1 відчужив зазначену
земельну ділянку ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 08.10.2009
року, про що було здійснено напис на
державному акті на право власності на
земельну ділянку.

Згідно Указу Президії Верховної Ради
УРСР від 11.02.1941 року смт Берковець
перейменоване в селище ім.
Коцюбинського та до його складу
включено залізничну станцію Біличі.
Будь-які графічні додатки до
зазначеного Указу, що підтверджують
межі смт Коцюбинське, не збереглися.

З постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23.12.2011 року, яка залишена в силі ухвалою
Вищого адміністративного суду міста
Києва від 09 жовтня 2012 року, вбачається,
що рішення відносно
адміністративно-територіального
устрою с.м.т. Коцюбинське не видавались,
землевпорядна документація щодо
встановлення меж не збереглась,
проекти рішень про встановлення меж
міста Києва та меж селища Коцюбинське
не затверджувалися.

При прийнятті рішення щодо відведення
земельної ділянки ОСОБА_3 Коцюбинська
селищна рада керувалася матеріалами
техніко-економічного обґрунтування та
перспективним планом розвитку селища
Коцюбинське, затверджених рішенням
"Про перспективний план розвитку
селища Коцюбинське" від 25 вересня 2008
року.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 173 Земельного Кодексу України
визначено, що межа району, села, селища,
міста, району у місті - це умовна
замкнена лінія на поверхні землі, що
відокремлює територію району, села,
селища, міста, району у місті від інших
територій.

Відповідно до пункту "б" ч.1 ст.12
Земельного Кодексу України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року №2780-XII "Про основи
містобудування" визначення територій і
вибір земель для містобудівних потреб
здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації місцевих правил забудови
з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно ч.2 ст.12 Закону України від 20
квітня 2000 року №1699-III "Про планування і
забудову територій" сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X
"Перехідні положення" Земельного
Кодексу України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзаці третьому цього
пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст.155 Земельного Кодексу
України передбачено, що у разі видання
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Установивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_1 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі смт. Коцюбинське
Київської області, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про перевищення селищною
радою повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
позову в частині визнання недійсним
державного акту з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.125, ч.1 ст.126
Земельного Кодексу України (у редакції
від 16 вересня 2008 року, яка була чинною
на момент прийняття селищною радою
рішення) право власності ОСОБА_1 на
земельну ділянку виникло з моменту
отримання ним державного акта та його
державної реєстрації.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої
інстанції не врахував того, що
зазначені норми встановлювали
нерозривний зв'язок між виникненням
права власності на земельну ділянку з
обов'язковим одержанням її власником
державного акта, який посвідчував його
право власності, а тому безпідставно
відмовив у визнанні недійсним
державного акта, виданого ОСОБА_1 на
підставі недійсного рішення селищної
ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься й у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа №6-12цс13) та від
23 жовтня 2013 року (справа №6-93цс13).

Відповідно до статті 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень" (у
редакції від 5 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт.

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Зазначений правовий висновок
міститься у постанові Верховного Суду
України від 25 червня 2014 року (цивільна
справа № 6-67цс14).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, позовна вимога прокурора
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
та скасування його державної
реєстрації є обґрунтованою і підлягає
задоволенню.

На зазначені обставини суд першої
інстанції уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав до задоволення позову в цій
частині.

Висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та не
ґрунтуються на наявних у справі
доказах, що у відповідності до вимог п.3
ст.309 ЦПК України є підставою до
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення по суті позовних вимог.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви
вбачається, що способом захисту
порушеного права власності держави на
земельну ділянку прокурором обрано
позов про визнання права власності на
це майно (ст.392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (ст.ст.
387,388 ЦК України).

Як випливає з роз'яснення, яке
міститься в пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними", позов
про визнання права власності на майно
(стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння. Установивши, що
земельна ділянка вже вибула з
володіння власника у зазначений
спосіб, суд обґрунтовано відмовив у
позові, заявленому з підстав,
передбачених ст.392 ЦК України, оскільки
обраний позивачем спосіб захисту не є
належним способом захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (ст.ст.387,388 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовної вимоги прокурора
про визнання права власності держави
на земельну ділянку.

Вимоги апеляційної скарги, щодо
виключення з мотивувальної частині
рішення положення про те, що
оскаржуваний договір купівлі-продажу
земельної ділянки не є нікчемним,
замінивши положеннями про нікчемність
вказаного договору, задоволені бути не
можуть з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.215 ЦК України -
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом прокурор не зазначив закону,
яким встановлена недійсність договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, а відтак суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
зазначений правочин не є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги в частині
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на відсутність
підстав до визнання договору
нікчемним, а також щодо
необґрунтованої відмови суду у
визнанні права власності на спірну
земельну ділянку за державою,
висновків суду не спростовують, а
відтак вимоги апеляційної скарги в цій
частині задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303,307,309,313-316 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прокурора м. Ірпіня
Київської області - задовольнити
частково.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 04 червня 2014
року в частині відмови визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку з
відміткою про перехід права власності
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Позов прокурора м. Ірпеня Київської
області в цій частині задовольнити.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЖ № 922142 на право власності на земельну
ділянку площею 0,15га, кадастровий номер
:01:042:0017, виданий на ім'я ОСОБА_1 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_2 та скасувати його державну
реєстрацію.

В іншій частині рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 04
червня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді: