Ульяновський районний суд
Кіровоградської області
Справа № 402/1420/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2014 р. Ульяновський районний
суд Кіровоградської області в складі:

головуючого - Ясінського Л. Ю.

при секретарі - кашнікову І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ульяновка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 про стягнення боргу та
об'єднаним в одне провадження позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково
недійсним договору позики грошей,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про стягнення боргу та просив
стягнути з відповідачів, кошти в сумі
60000 грн.00 коп. та судові витрати.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотиміж ним
та ОСОБА_3 було укладено договір позики
грошей, згідно з яким він передав у
власність ОСОБА_3 кошти в сумі 60000 грн.00
коп. для покупки та ремонту житлового
будинку в АДРЕСА_1 терміном на 5 років до
01.03.2012 року.

Зобов'язання по поверненню
отриманих грошей ОСОБА_3 не виконав, що
змусило позивача звернутись з
відповідним позовом до суду.

Позовні вимоги до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 , позивач обґрунтовує тим, що на
момент укладення договору позики,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, а
кошти, відповідно до умов договору,
передавались для покупки та ремонту
житлового будинку в АДРЕСА_1.

20.03.2007 року подружжя купило
вищевказаний будинок та протягом 2007-2009
років проводили перебудови та ремонтні
роботи будинку. Отже, на
підставі п.4.ст.65 СК України ОСОБА_1
просить стягнути суму боргу з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

05.12.2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду
із позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору позики частково недійсним, в
якому просила визнати договір позики,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
недійсним, посилаючись на те, що про
договір позики вона не знала, вона не
підписувала договір, будинок , який
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 вони із
ОСОБА_3 придбали за власні кошти - 47601
грн., а саме: 15.02.2007 року ними було
продано квартиру за 18462 грн. різницю 29139
грн. вони заощадили, так як мали
постійну роботу та відповідний сталий
заробіток. Доходи сім'ї складали: у 2000
році - 4407 гр.; у 2001 році- 6631 грн.; у 2002 році
- 5130 грн.; у 2003 році - 9434 грн.; у 2004 році-10993
грн.; у 2005 році-19109 грн.; у 2006 році-26730 грн.;
у 2007 році- 53306 грн.; у 2008 році-48686 грн.; у 2009
році- 37295 грн.; у 2010 році- 34029 грн.; у 2011
році- 49261 грн., що підтверджується
копіями декларацій про доходи.

Дані позови судом об'єднанні в одне
провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
просить суд задовольнити позовні
вимоги за позовом про стягнення боргу.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представники в судовому засіданні
позовні вимоги про стягнення боргу
визнали в повному обсязі, ОСОБА_3 суду
пояснив, що дійсно 15.03.2007 року позичив у
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 60000 грн. для
покупки та ремонту житлового будинку в
інтересах сім'ї. В подальшому, 20.03.2007
року їх сім'єю був придбаний будинок та
зроблений ремонт.

У задоволенні позовних вимог про
визнання договору позики недійсним
просять відмовити, посилаючись на те,
що вони є не обґрунтованими та не
підтверджуються доказами.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник, заперечуючи проти позову
про стягнення боргу та підтримуючи
позов про визнання договору позики
недійсним пояснили, що про укладення
договору позики від 15.03.2007 року ОСОБА_2
особисто нічого не відомо, вона
особисто гроші від ОСОБА_1 не
отримувала, своєї згоди на отримання
позики від позивача вона не давала.
ОСОБА_3 ніколи не приносив в сім'ю
зазначених 60000 грн., а тому немає
підстав для застосування ст.65 СК
України.

Крім цього ОСОБА_2 стверджує, що
будинок, який знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 вони із ОСОБА_3 придбали за
власні кошти.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, приходить
до висновку, що позов про стягнення
боргу підлягає задоволенню, а в позові
про визнання договору позики частково
недійсним слід відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна із сторін повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
з 10.10.1994 року перебували в шлюбі,
рішенням Ульяновського районного суду
Кіровоградської області від 22.05.2012
року шлюб розірваний. Даний факт в
судовому засіданні сторонами не
оспорювався.

15.03.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
укладено договір позики грошей, згідно
з яким ОСОБА_1 передав у власність
ОСОБА_3 кошти в сумі 60000 грн.00 коп. для
покупки та ремонту житлового будинку в
АДРЕСА_1 терміном на 5 років до 01.03.2012
року, що підтверджується розпискою.
Даний факт ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не
оспорюється.

Під час перебування у шлюбі, а саме
20.03.2007 року, відповідач ОСОБА_3, за згоди
дружини ОСОБА_5, придбав житловий
будинок, вартість якого складала 47601
грн., що підтверджено копією договору
купівлі-продажу житлового будинку
(а.с.10-11). В подальшому сім'я проводила
капітальний ремонт вказаного будинку,
що в судовому засіданні сторонами не
оспорювалось.

Строк повернення відповідачами коштів
за договором позики настав у березні
2012р.

Будь-яких доказів виконання
відповідачами своїх зобов'язань,
згідно умов договору, та які
передбачені ст.545 ЦК України, матеріали
справи не містять.

Розписку від 15.03.2007 рку з переліком
суттєвих умов договору суд вважає як
таку, що засвідчує виконання сторонами
вимог закону щодо укладення договору
позики у письмовій формі.

Крім того, наявність розписки у
позивача є доказом факту невиконання
грошових зобов'язань з боку
відповідачів.

У відповідності до ст.1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 526 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу.

Відповідно до ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
борг позикодавцю в установлений строк.

У разі порушення зобов'язання
відповідно до ст.611 ЦК України настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Суд вважає доведеним факт отримання
відповідачем від позивача коштів у
сумі 60000 (шістдесят тисяч) грн., а також
той факт, що борг у сумі 60000 грн. на
момент розгляду справи ним не
повернено у встановлений договором
термін, оскільки розписка до цього часу
знаходиться у позикодавця.

В своїх запереченнях ОСОБА_2
посилається на копії декларацій про
доходи, стверджує, що будинок, який
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 вони із
ОСОБА_3 придбали за власні кошти, ремонт
також робили за власні кошти, так, як
мали постійну роботу та відповідний
сталий заробіток, однак дослідивши
доходи зазначені у копіях декларацій,
суд дійшов слідуючого:

загальний дохід сім'ї ОСОБА_3 з 2000 року
по 2006 рік включно складає - 82 444 грн. з
них із сімейного бюджету сплачено 27661
грн. зобов'язань фінансового характеру
за договорами позики та на утримання
майна, отже виходячи з даного
розрахунку вбачається, що доход сім'ї
ОСОБА_3 з 2000 року по 2006 рік включно склав
54783 грн., що в середньому складає 54783
грн./ 84 місяці =652 грн. на місяць. Окрім
того, слід зазначити,що в декларацію
вносяться нараховані доходи, з яких ще
відраховується податок.

Отже, виходячи з викладеного суд дійшов
висновку, що доводи ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_6 про те, що будинок,
який знаходиться за адресою АДРЕСА_1
куплений сім'єю за власні кошти, в
судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження.

Суд вважає доведеним факт того, що
вищевказані кошти ( 60000 тис.грн) були
отримані та використані ОСОБА_3 в
інтересах сім'ї для покупки та ремонту
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Таким чином, за наслідками укадення
договору позики для погашення кредиту
в інтересах сім'ї, боргові зобов'язання
перед позикодавцем виникають як для
чоловіка, так і для дружини, незалежно
від того, хто із подружжя отримував
позику.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

За такими обставинами, суд дійшов до
висновку, що позов ОСОБА_1 про
стягнення боруг та судових витрат з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору позикки
частково недійсним, то в їх задоволенні
слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Укладений договір позики є
двостороннім правочином, укладений на
загальних умовах, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, що
відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу
України, загальними вимогами,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину:

1. зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

2. особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

3. волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

4. правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

5. правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

6. правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу
України, дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою.

Згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу
України, при укладенні договорів одним
із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ст. 215 Цивільного
кодексу України, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може буди
визнаний судом недійсним.

В даному позові відсутнє жодне
посилання на норму закону, внаслідок
якого можливо було б визнавати його
недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст.10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вислухавши осіб, які беруть участь у
справі, приходить до висновку, що
обґрунтування позовних вимог позивача
ОСОБА_2, про визнання договору позички
частково недійсним, є недоведеними та
спростовуються матеріалами справи, а,
отже, суд не бере до уваги посилання
позивача на ці обставини та приходить
до висновку, що підстави для
задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд також
вирішує питання щодо розподілу між
сторонами судових витрат.

Статтею 88 ч.1 ЦПК України передбачено,
що стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 526,545, 611,
1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.65 СК
України,ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88,209, 212-215,
218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженки м.Бнрдичів Житомирської
області, жительки АДРЕСА_2,
ідентифікаційний № НОМЕР_1 на користь
ОСОБА_1 30 тис. грн. боргу за договором
позики від 15.03.2007 року, 300 грн. судового
збору та 150 грн. витрат на правову
допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
уродженця Кіровоградської області
с.Лозувате, жителя АДРЕСА_1,
ідентифікаційний № НОМЕР_2 на користь
ОСОБА_1 30 тис. грн. боргу за договором
позики від 15.03.2007 року, 300 грн. судового
збору та 150 грн. витрат на правову
допомогу.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору позики
частково недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів
після проголошення рішення через
Ульяновський районний суд
Кіровоградської області до
Апеляційного суду Кіровоградської
області.

З повним текстом рішення суду
сторони зможуть ознайомитися 31 січня
2014 року.

Суддя: Л. Ю. Ясінський