Справа № 226/7270/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2014 року
Тульчинський районний
суд

Вінницької
області

В складі головуючого судді
Ковганича С.В.

при секретарі
Носулько К.П.

з участю позивача-відповідача
ОСОБА_1

представника позивача-відповідача
ОСОБА_2

представника відповідача-позивача
Любарської К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ПрАТ «Тульчинське АТП 10507»,
Тульчинський район, с. Нестерварка, вул.
Польова, 1 про стягнення коштів та
зустрічного позову ПрАТ «Тульчинське
АТП 10507» до ОСОБА_1 про визнання
договорів позики недійсними.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з
позовом до ВАТ «Тульчинське АТП 10507»,
правонаступником якого являється ПрАТ
«Тульчинське АТП 10507», про стягнення
коштів за договорами позики в сумі
366113.04 грн. В послідуючому позивач
подала заяву про уточнення позовних
вимог, яку мотивувала тим, що
враховуючи вимоги ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, позивач, до початку розгляду
судом справи по суті має право шляхом
подання письмової заяви змінити
предмет або підставу позову.

Враховуючи численні заперечення
відповідача про те, що грошові кошти
мали бути надані позивачем відповідачу
після підписання угод, позивач вважає
за необхідне змінити підставу
звернення до суду з позовом про
повернення грошових коштів на рахунок
ОСОБА_1, як безпідставно отриманих.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його в себе за рахунок іншої
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути це
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

В частині другій цієї статті зазначено,
що положення глави Цивільного кодексу
України про набуття, збереження майна
без достатньої правової підстави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події.

Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі. У
разі неможливості повернути майно в
натурі потерпілому безпідставно
набуте майно відшкодовується його
вартість, яка визначається у момент
розгляду справи про повернення майна.

Причиною для внесення даних коштів на
рахунок підприємства було те, що на
підприємстві були відсутні кошти для
виплати заробітної плати, а тому
отримані від позивача кошти були
спрямовані на виплату заробітної плати
працівникам підприємства.

Доказом внесення грошових коштів у
касу підприємства позивачем є
квитанції до прибуткового касового
ордера: № 46 від 23.01.2008р., № 47а від
24.01.2008р., № 49 від 25.01.2008р., № 349а від
1.12.2008р., № 41 від 21.01.2008р., № 44 від 22.01.2008р.,
№ 370 від 8.12.2008р., № 180 від 25.12.2009р., № 181
від 28.12.2009р., № 185 від 30.12.2009р.. № 186 від
30.04.2009р., № 196 від 6.05.2009р., № 91 від 19.03.2010р.,
№ 110 від 31.03.2010р. на загальну суму 366113.04
грн. Грошові кошти були внесені до каси
підприємства особисто позивачем -
ОСОБА_1, які належні їй. Посилання
відповідача на ст. 8.2.3 Статуту
товариства та відсутність повноважень
у ОСОБА_4 на підписання угод позики
говорить про те, що відповідач набув
грошові кошти в сумі 366113.04 грн. без
належної правової підстави

За таких обставин факт набуття
грошових коштів відповідачем в позику
в сумі 366113,04 грн. підтверджується
квитанціями до прибуткового касового
ордеру. Отримані кошти пішли на виплату
заробітної плати працівникам ВАТ
«Тульчинське АТП - 10507». Оскільки
відповідач вважає, що відсутній
цивільно-правовий договір, відповідно
до якого грошові кошти були отримані
ним, то вказані грошові кошти були
отримані ним без достатньої правової
підстави та використані ним у
підприємницькій діяльності.

Вказані обставини є підставою вважати,
що між сторонами виникли відносини у
зв'язку з безпідставним отриманням та
збереженням грошових коштів, які не
врегульовані спеціальними інститутами
цивільного права, що дає підставу
звертатися до суду за підставами
наведеними у ст.1212, ст.1213 ЦК України.

В зв'язку з цим, просить суд, винести
рішення яким стягнути з ПрАТ
«Тульчинське АТП 10507» кошти в сумі 366113.04
грн., як отриманні безпідставно.

Відповідач в свою чергу звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою про
визнання недійсним договорів позики,
яку в послідуючому просив залишити без
розгляду.

В судовому засіданні позивач,
представник позивача, зміненні позовні
вимоги підтримали в повному обсязі з
підстав зазначених в заяві про
уточнення позовних вимог та дали
пояснення аналогічні тим, що викладені
у вказаній заяві.

Представник відповідача в повному
обсязі заперечили щодо задоволення
позовних вимог. Свою правову позицію
мотивували тим, що позивач звернулася
до суду з позовною заявою до ПрАТ
«Тульчинське АТП-10507» про стягнення
коштів в сумі 157 567,32 грн., які відповідно
до договору позики від 1 березня 2010 року
вона, нібито, позичила ВАТ «Тульчинське
АТП-10507». Крім того, позивач ОСОБА_1
посилається також на договір позики
від 28 грудня 2009 року, відповідно до
якого вона нібито позичила ВАТ
«Тульчинське АТП-10507» кошти в сумі 208 545
грн.

05.12.2012р. позивач звернулась із заявою
про уточнення позовних вимог, в яких
фактично змінила підставу позову та
просила суд стягнути усю суму 366 113,04
грн. не на підставі норм, що регулюють
правовідносини з позики, а з підстав ст.
1212 ЦК України, тобто як безпідставно
набуті кошти з посиланням на
прибуткові касові ордери.

Згідно останніх змін до позовних вимог
підставою для стягнення 157 567,32 грн. є
укладений договір позики від 01.03.2010 р.
та квитанції до прибуткових касових
ордерів № 91 від 19.03.2010р. та № 110 від
31.03.2010р.

Підстав для стягнення коштів в сумі 208
545 грн. є дві. Частину з них в сумі 20 372,72
грн., які нібито отримані підприємством
на підставі касових ордерів № 181 від
28.12.2009р. на суму 10 000 грн. та №185 від
30.12.2009р. на суму 10 372,72 грн., позивач
просить стягнути через невиконання
договору позики від 28 грудня 2009 року, а
іншу частину в сумі 188 173,00 грн., які були
внесені до укладення договорів позики,
як безпідставно набуті кошти, тобто без
достатньої правової підстави.

Таким чином, позивач визнає, що факти
складання прибуткових касових ордерів
ніяк не були пов'язані із фактом
укладення договорів позики та існували
незалежно один від одного, тобто
укладення договорів позики та
складання позивачем прибуткових
касових ордерів не мають
причинно-наслідкового зв'язку,
оскільки вони не співпадають за
хронологією подій. Крім того, в самих
прибуткових касових ордерах жодного
разу не зроблено посилання на те, що
кошти вносяться на виконання будь-яких
письмових угод. Таким чином,
ідентифікувати, на виконання якого
договору чи домовленості складались
касові ордери, неможливо.

Відповідач заперечує факт отримання
коштів від ОСОБА_1 в якості позики та
заперечує виникнення між сторонами
правовідносин у сфері позики.

Договір позики є реальним договором,
який вважається укладеним лише з
моменту передання грошей (інших речей)
позикодавцем позичальникові.

Враховуючи невизначеність із часом
укладення договорів позики,
відсутність повноважень у заступника
директора на укладення таких
договорів, що визнавалось позивачем в
заяві про уточнення позовних вимог, а
також відсутність посилань у
прибуткових касових ордерах на
укладені договори, необхідно
розглядати складені квитанції до
прибуткових касових ордерів як окремі
правочини. Водночас вони не свідчать
про позику і не можуть розглядатись як
борговий документ.

На усіх квитанціях до прибуткових
касових ордерів, наданих позивачем,
зазначено про те, що підставою їх
складання є позичка, а не позика, що
відповідно до цивільного
законодавства є різними правовими
поняттями.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.99р. № 996-ХІУ
(із змінами та доповненнями)
встановлено вимоги до первинних
документів, в тому числі до прибуткових
касових ордерів, які є первинними
документами. Представленні суду докази
не можуть вважатись такими
документами.

Відповідно до п. 3.3. Постанови НБУ № 637
від 15.12.2004р. «Про затвердження
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні»
приймання готівки в каси проводиться
за прибутковими касовими ордерами
(додаток 2), підписаними головним
бухгалтером або особою, уповноваженою
керівником підприємства.

Відповідно до п. 4.2. виправлення в
касовій книзі, як правило, не
допускаються. Якщо виправлення
зроблені, то вони засвідчуються
підписами касира, а також головного
бухгалтера або особи, що його заміщує.

В порушення вимог ст. 9 Закону України
від 16 липня 1999 року №996-ХІУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (із змінами та
доповненнями) та п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
за №168/704 в представлених документах
відсутні посади та підписи осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції, а саме, в
прибуткових касових ордерах відсутні
підписи головного бухгалтера
підприємства.

За таких обставин просять відмовити в
позовних вимогах та застосувати
поворот виконання рішення суду.

Опитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_4 суду показав, що в період 2008-2010
рр. він працював головним інженером ВАТ
«Тульчинське АТП 10507». В 2010 році,
приблизно в березні, на прохання
тодішнього голови правління
підприємства ОСОБА_1 він підписав два
договори позики коштів. Про те, чи мав
він право на підписання вказаних
договорів, йому невідомо. Жодних
документів щодо повноважень на
підписання йому ніхто не надавав. Чи
поступали гроші в касу підприємства,
йому також невідомо.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона у
вказаний період працювала касиром ВАТ
«Тульчинське АТП 10507». В період 2008-2010 рр.
в касу підприємства вносились кошти
головою правління ОСОБА_1, про, що вона
робила відповідні записи. За вказівкою
останньої, як голови правління, вона
зазначала підставу внесення, як
позичка. Чи були будь-які договори між
підприємством та ОСОБА_1 щодо позики
цих коштів, їй невідомо. Нею було
зазначено в касовій книзі, як ПП ОСОБА_1,
але потім за вказівкою, назву ПП вона
закреслила. В 2010 році на прохання
ОСОБА_1 нею було видано корінці до
касових ордерів, де вона поставила свій
підпис. Видачу вказаних документів з
головним бухгалтером вона не
погоджувала.

Свідок ОСОБА_6, яка працювала у вказаний
період головним бухгалтером,
підтвердила покази свідка ОСОБА_5 про
те, що про видачу касових ордерів в 2010
році вона нічого не знала. А також
зазначила, що договори позики
підписувались в 2010 році.

Вислухавши позивача, представника
позивача, представника відповідача
дослідивши матеріали справи суд
встановив:

28.12.2009 року між ВАТ «Тульчинське АТП
10507», в особі заступника голови
правління

ОСОБА_4, що діє на підставі статуту, з
однієї сторони та ОСОБА_1, з другої
сторони було укладено договір позики №
1-08, відповідно до якого позичальник -
підприємство позичило в ОСОБА_1 кошти в
сумі 208545,72 грн. (т.1 а.с. 28). В
підтвердження отримання коштів
позивачем представлено копії касової
книги, де за 22.01.2008 року знаходиться
запис про отримання позички від ПП
ОСОБА_1 в сумі 10000 грн., від 22.01.2008 року
позичка від ПП ОСОБА_1 - 10000 грн., від
23.01.2008 року позичка від ПП ОСОБА_1 - 10000
грн., від 24.01.2008 року позичка від ПП
ОСОБА_1 - 10000 грн., від 25.01.2008 року позичка
від ПП ОСОБА_1 - 5000 грн., від 20.03.2008 року
позичка від ПП ОСОБА_1 - 5000 грн., від 1.12.2008
року позичка від ОСОБА_1 - 5000 грн., від
8.12.2008 року позичка від ОСОБА_1 - 90000 грн.,
від 25.12.2009 року позичка від ОСОБА_1 - 10000
грн., від 29.12.2009 року позичка від ОСОБА_1 -
10000 грн., від 30.04.2009 року позичка від
ОСОБА_1 - 13833 грн., від 6.05.2009 року позичка
від ОСОБА_1 - 4340 грн., від 28.12.2009 року
позичка від ОСОБА_1 - 10000 грн., від 30.12.2009
року позичка від ОСОБА_1 - 10372,72 грн., від
31.03.2010 року позичка від ОСОБА_1 - 156692,35
грн., від 19.03.2010 року позичка від ОСОБА_1 -
1200 грн., (т.1 а.с. 32-46).

1.03.2010 року між ВАТ «Тульчинське АТП
10507», в особі заступника голови
правління ОСОБА_4, що діє на підставі
статуту, з однієї сторони та ОСОБА_1, з
другої сторони було укладено договір
позики № 1-09, відповідно до якого
позичальник - підприємство позичило в
ОСОБА_1 кошти в сумі 157567,32 грн. (т.1 а.с. 9).
В підтвердження отримання коштів
позивачем представлено квитанцію до
прибуткового касового ордеру № 91 від
19.03.2010 року на суму 1200 грн. та квитанція
до прибуткового касового ордеру № 110
від 31.03.2010 року на суму 156367,32 грн. (т.1 а.с.
10).

В зв'язку з цим позивач звернулася до
суду з позовом про стягнення коштів за
вищевказаними договорами позики.

В ході розгляду справи позивач подала
заяву про уточнення позовних вимог і
просить стягнути ті самі кошти в сумі
366113,04 грн., але як безпідставно
отриманні позивачем. (т.2 а.с. 150-151).

В подальшому позивачем подано заяву
про збільшення позовних вимог, в якій
просить стягнути кошти в сумі 366113,04
грн., як сума неповернутої грошової
позики за вищевказаними договорами, а
також кошти як безпідставно отриманні
відповідачем з відповідними
процентами.

Вирішуючи вимоги позивача, судом
враховано положення ст. 3 ЦПК України,
якою визначено, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

За змістом ст. 10, 11 ЦПК, суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно ст. 119 ЦПК підставами
позову, які відповідно до ст. 31, 215 цього
Кодексу суд не може змінити без згоди
позивача, є обставини, якими останній
обґрунтовує вимоги.

З огляду на викладене суд вважає, що
позивачем заявлено одні і ті ж вимоги
про стягнення коштів, але відповідно до
правових норм, які потребують окремої
оцінки кожна.

Так, вимоги щодо стягнення коштів за
договором позики врегульовані ст. ст.
1046-1052, параграфу 1, глави 71 ЦК України.

З аналізу даних правових норм
вбачається, що за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначенні родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена

розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової
суми або визначеної кількості речей.

Даючи оцінку представленим позивачем
доказів на підтвердження своїх вимог
щодо стягнення коштів за договором
позики, відповідно до вимог ст. ст. 58-59
ЦПК України, суд враховує позицію
останньої. Так, відповідно до змінених
позовних вимог підставою для стягнення
коштів в сумі 157 567,32 грн. є укладений
договір позики від 01.03.2010 року та
квитанції до прибуткових касових
ордерів № 91 від 19.03.2010 року та № 110 від
31.03.2010 року.

В свою чергу, підставами для стягнення
коштів в сумі 208 545 грн. є дві. А саме,
кошти в сумі 20 372,72 грн., які отримані
підприємством на підставі касових
ордерів № 181 від 28.12.2009р. на суму 10 000 грн.
та № 185 від 30.12.2009р. на суму 10 372,72 грн.,
позивач просить стягнути через
невиконання договору позики від 28
грудня 2009 року, а іншу частину в сумі 188
173,00 грн., які були внесені до укладення
договорів позики - як безпідставно
набуті кошти, тобто без достатньої
правової підстави.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що факт складання
прибуткових касових ордерів ніяк не
пов'язаний із фактом укладання
договорів позики та існували незалежно
один від одного, оскільки кошти в сумі
188173 грн., були отриманні до укладання
договору позики від 28.12.2009 року.

Разом з тим, в представлених доказах, а
саме прибуткових касових ордерах
відсутні будь-які посилання на те, що
кошти вносяться на виконання договору
позики.

При оцінці вищевказаних доказів, судом
також враховано пояснення свідка
ОСОБА_4, який від імені позичальника
підписав вказані договори позики.
Останній в судовому засіданні
зазначив, що обидва договори він
підписав в березні 2010 року на прохання
голови правління ВАТ «Тульчинське АКП
10507» ОСОБА_1

В свою чергу суд не вирішує питання
щодо належності повноважень у
представника підприємства на
підписання договорів позики, так як
даний факт, а саме відсутності таких
повноважень, визнаний сторонами в
судовому засіданні, а також випливає із
заяви позивача про уточнення позовних
вимог, а тому додатковому доказуванню
не підлягає відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК
України.

Вирішуючи вимоги позивача, як щодо
стягнення коштів за договором позики,
так і стягнення безпідставно отриманих
коштів, суд оцінює докази, на
підтвердження отриманих коштів,
відповідно до вимог чинного
законодавства, яким врегульовані
питання порядку ведення касових
операцій.

Так, ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.99р. № 996-ХІУ
(із змінами та доповненнями)
встановлено вимоги до первинних
документів, в тому числі до прибуткових
касових ордерів, які є первинними
документами. Первинні документи
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 3.3. Постанови
Національного Банку України № 637 від
15.12.2004 року «Про затвердження Положення
про ведення касових операцій у
національній валюті в Україні»
передбачено, що приймання готівки в
каси проводиться за прибутковими
касовими ордерами (додаток 2),
підписаними головним бухгалтером або
особою, уповноваженою керівником
підприємства.

Про приймання підприємствами готівки в
касу за прибутковими касовими ордерами
видається засвідчена відбитком
печатки цього підприємства квитанція
(що є відривною частиною прибуткового
касового ордера) за підписами
головного бухгалтера або працівника
підприємства, який на це уповноважений
керівником.

Пунктом 3.10 даної Постанови визначено,
що прибуткові касові ордери і
квитанції до них, а також видаткові
касові ордери і видаткові відомості
мають заповнюватися бухгалтером
чорнилом темного кольору, чорнильною
або кульковою ручкою, за допомогою
друкарських машинок, комп'ютерних
засобів чи іншими способами, які
забезпечили б належне збереження цих
записів протягом установленого для
зберігання документів терміну.

У касових ордерах зазначається
підстава для їх складання і
перелічуються додані до них документи.
Видача касових ордерів і видаткових
відомостей на руки особам, що вносять
або одержують готівку, забороняється.
Приймання і видача готівки за касовими
ордерами може проводитися тільки в
день їх складання. Виправлення в
касових ордерах та видаткових
відомостях забороняються.

Відповідно до п. 4.2. виправлення в
касовій книзі, як правило, не
допускаються. Якщо виправлення
зроблені, то вони засвідчуються
підписами касира, а також головного
бухгалтера або особи, що його заміщує.

В порушення вимог ст. 9 Закону України
від 16 липня 1999 року №996-ХІУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (із змінами та
доповненнями) та п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
за №168/704 в представлених документах
відсутні посади та підписи осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції, а саме, в
прибуткових касових ордерах відсутні
підписи головного бухгалтера
підприємства.

Судом також встановлено, що до
прибуткових касових ордерів та касової
книги не уповноваженими особами
вносились виправлення, первинні
документи підписані не уповноваженою
особою, внаслідок чого первинні
бухгалтерські документами є неналежно
складеними, за формою та змістом не
відповідають закону та
нормативно-правовим актам.

Факт внесення виправлень в фінансові
документи - касову книгу, касові ордера,
підтверджений касиром ОСОБА_5, яка
допитана судом в якості свідка. В своїх
поясненнях остання показала, що
корінці до прибуткових касових ордерів
видала ОСОБА_1 у 2012 році на її прохання.
Будь-яких операцій по отриманню
готівки від неї, в цей час не
проводилось. Вказані корінці у
головного бухгалтера не підписувала та
свої дії ні з ким не погоджувала.

Крім того, судом встановлено, що
прибуткові касові ордери, які були
предметом дослідження та складаються
із двох частин, одна з яких є відривною,
не являються тотожними частинами від
одного цілого та не відповідають
встановленій законом формі. Зокрема,
корінці до прибуткового касового
ордеру, які знаходяться у позивача, не
відповідають іншій частині
прибуткового касового ордеру, які
зберігались на підприємстві.

Таким чином, такі корінці, видані
позивачу у 2010 році, не можуть
розглядатись як документ, виданий
позичальником на підтвердження
укладення договору позики, оскільки
вони видані не уповноваженою особою та
без фактичного здійснення
господарської операції, а отже не
можуть сприйматись судом як доказ
(документ) на отримання чи передачу
готівки до каси підприємства.

При вирішенні вимог позивача щодо
стягнення коштів, як безпідставно
отриманих відповідачем, суд враховує
положення ст.1212 ЦК України., якою
врегульовано випадки набуття майна або
його збереження без достатніх правових
підстав.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок іншої особи, в)
відсутність правової підстави для
набуття або збереження
майна(відсутність положень закону,
адміністративного акта, правочину або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань із набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають:

1) набуття або збереження майна однією
особою (набувачем) за рахунок іншої
(потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не
збільшення майна у іншої особи
(потерпілого);

3) обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або відсутності
збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави
для вказаної зміни майнового стану цих
осіб. За змістом частини першої статті
1212

За нормами ЦК України безпідставно
набутим майном є майно, набуте особою
або збережене нею у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави. Під
відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином. Разом з тим,
позивачем створювались умови та
підстави юридичного оформлення
правовідносин, з метою створення
достатньої та належної правової
підстави набуття майна (отримання
грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

В свою чергу загальна умова частини
першої статті 1212 ЦК України звужує
застосування інституту безпідставного
збагачення у зобов'язальних
(договірних) відносинах, або отримане
однією зі сторін у зобов'язанні
підлягає поверненню іншій стороні на
підставі статті 1212 ЦК України лише за
наявності ознаки безпідставності
такого виконання. Штучне створення
стороною, в даному випадку позивачем,
певного зобов'язання, яке б мало
виконуватись іншою стороною, в порядку
виконання договірного зобов'язання
(договір позики) не може вважатись
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна,стаття 1212 ЦК України
може бути застосована в разі, якщо така
правова підстава була відсутня
взагалі.

Такі висновки містяться у постанові
Верховного Суду України № 6-88цс13 від
02.10.2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для
застосування всіма судами України у
подібних правовідносинах.

За таких умов, оцінюючи представлені
позивачем докази щодо укладання
договорів позики, а так само на
отримання коштів без достатньої
правової підстави, відповідно до
положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України, суд
прийшов до висновку, що вони не можуть
бути доказами в справі з наступних
підстав.

Ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Із представлених письмових документів,
які є неналежними та недопустими, суд
не може зробити висновку, що вони
підтверджують обставини щодо
виникнення правовідносин обумовлених
чинним законодавством щодо позики, а
так само зобов'язань при набутті коштів
без достатньої правової підстави.

За таких обставин суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог позивача-відповідача
ОСОБА_1

Вирішуючи питання щодо повороту
виконання рішення, судом враховано
вимоги ст. 380 ч.2 ЦПК України, якою
визначено, якщо рішення після його
виконання скасовано і справу повернуто
на новий розгляд, а при новому розгляді
справи в позові відмовлено, або позовні
вимоги задоволено в меншому розмірі,
або провадження в справі закрито чи
заяву залишено без розгляду, суд,
ухвалючи рішення, повинен зобов'язати
позивача повернути відповідачеві
безпідставно стягнене з нього за
скасованим рішенням.

Рішенням Тульчинського районного суду
від Вінницької області від 08 грудня 2011
року позовні вимоги було задоволено
повністю та стягнуто з ПрАТ
«Тульчинське АТП 10507» на користь
позивача 208 545 грн. 72 коп. за договором
позики № 1-08 від 28 грудня 2009 року, 157 567
грн. 52 коп. за договором позики №1-09 від
01.03.2010 року, три проценти річних в сумі 2
213,40 грн., 18 443,08 грн. інфляційних втрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 07 лютого 2012 року, рішення
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 08 грудня 2011 року
змінено у частині вимог

про стягнення коштів за договором
позики № 1-09 від 1 березня 2010 року.
Стягнуто з ПрАТ «Тульчинське АТП 10507»
на користь позивача за договором
позики № 1-09 від 01 березня 2010 року 157 567,32
грн. боргу, інфляційні втрати в розмірі
8 666, 16 грн., а також 3% річних з
простроченої суми, що складає 2 099,44 грн.,
а всього 168 333 грн. 12 коп. В решті
зазначене рішення Тульчинського
районного суду Вінницької області
залишено без змін.

Вказані рішення примусово
виконувались державною виконавчою
службою до моменту їх скасування Вищим
спеціалізованим судом України згідно
ухвали від 17.10.2012р., якою справу
направлено на новий розгляд.

Згідно довідок державного виконавця та
банківської виписки з каси
підприємства вилучено та стягнуто з
банківського рахунку на користь
позивача грошові кошти в сумі 178 270,06
грн. з врахуванням виконавчого збору та
інших витрат. З цієї суми було сплачено
за скасованим рішенням ОСОБА_1 кошти в
сумі 142 051,49 грн., які і підлягають
поверненню в зв'язку з відмовою від
позову.

Вирішуючи вимоги відповідача-позивача
за зустрічним позовом, суд враховує
подану заяву про залишення позовних
вимог без розгляду, яка підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, в
зв'язку з відмовою у позові
позивача-відповідача ОСОБА_1, а також
залишенням позову без розгляду
відповідача-позивача ПрАТ
«Тульчинське АТП 10507» судові витрати з
оплати судового збору мають бути
залишенні за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 509 ЦК України, ст. ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57-60, 64,
88, 169, 209, 213-215, 224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ПрАТ «Тульчинське
АТП 10507», Тульчинський район, с.
Нестерварка, вул. Польова, 1 про
стягнення коштів відмовити.

Позов ПрАТ «Тульчинське АТП 10507» до
ОСОБА_1 про визнання договорів позики
недійсними залишити без розгляду.

Судові витрати з оплати судового збору
залишити за сторонами.

Зобов'язати ОСОБА_1 повернути ПрАТ
«Тульчинське АТП 10507», Тульчинський
район, с. Нестерварка, вул. Польова, 1,
безпідставно стягненні кошти за
скасованим рішенням в сумі 142051,49 грн.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано до Вінницького
апеляційного суду через Тульчинський
районний суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Повний текст судового рішення
виготовлено 30.01.2014 року.

Суддя