АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д., Перепелюк І.
Б.

секретар Ковальчук Н.О.

за участю представників позивача
Ножихіна І.М., Іванчука М.Г.,
представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
виконавчого комітету Кліводинської
сільської ради Кіцманського району
Чернівецької області до ОСОБА_4, третя
особа - Кіцманський районний сектор
Управління державної міграційної
служби в Чернівецькій області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням шляхом зняття з
реєстраційного обліку за апеляційною
скаргою ОСОБА_6, яка діє в інтересах
ОСОБА_4, на рішення Кіцманського
районного суду Чернівецької області
від 05 грудня 2013 року,

встановила:

У листопаді 2013 року виконавчий комітет
Кліводинської сільської ради
Кіцманського району Чернівецької
області звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням
шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Зазначав, що на балансі Кліводинської
сільської ради знаходиться
чотирьохквартирний житловий будинок,
що по АДРЕСА_1 у будинку надавалась для
проживання батькові відповідача
ОСОБА_5, як спеціалісту, який на той час
працював в колгоспі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 з 2000 року
не проживає у квартирі, місце його
проживання сільській раді не відомо,
позивач просив задовольнити заявлені
позовні вимоги.

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 05 грудня 2013
року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування спірною квартирою.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_6 просить рішення
суду першої інстанції в частині
визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право
на користування жилим приміщенням,
скасувати та в цій частині ухвалити
нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, недоведеність обставин справи,
які суд вважав встановленими,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Указаним нормам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов в частині визнання
відповідача таким, що втратив право на
користування квартирою АДРЕСА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що у
справі встановлено, що відповідач з 2000
року у спірній квартирі не проживає, а
вимоги позивача відповідають закону
про захист права власності.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки суд дійшов його внаслідок
недоведення обставин справи, які суд
вважав встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що згідно пп. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду
в оскаржуваній частині та ухвалення
нового рішення, яким у позові слід
відмовити.

Так, вимоги про визнання відповідача
таким, що втратив право користування
спірним жилим приміщенням, позивачем
заявлено з підстав захисту права
власності (ст. ст.316, 386, 392, 405 ЦК України)
та ст. 157 ЦК України.

У справі встановлено, що спірна
квартира АДРЕСА_1, який був власністю
приватного сільськогосподарського
підприємства «Кліводинське».

Рішенням виконавчого комітету
Кліводинської сільської ради від 17
січня 2013 року, прийнятого на виконання
постанови Вінницького апеляційного
адміністративного суду, вирішено
вказаний будинок прийняти на баланс
сільської ради (а.с.6).

На виконання зазначеного рішення
виконавчого комітету відповідно до
акту приймання-передачі від 25 червня 2013
року будинок передано на баланс
сільської ради (а.с.50).

Право власності за Кліводинською
сільською радою на житловий будинок
АДРЕСА_1 зареєстровано у реєстраційній
службі Кіцманського районного
управління юстиції 23 січня 2014 року
(а.с.59).

Таким чином, з урахування часу
прийняття житлового будинку на баланс
та реєстрації права власності на нього
за сільською радою вимоги позивача про
визнання відповідача таким, що втратив
право на проживання у спірному жилому
приміщенні з мотивів його непроживання
з 2000 року є безпідставними.

Колишній власник житлового будинку не
ініціював питання щодо визнання
відповідача таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, а тому
презюмується, що за відповідачем
правомірно зберігалося право
користування спірним жилим
приміщенням.

Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни
мають право на одержання у безстрокове
користування у встановленому порядку
жилого приміщення в будинках
державного чи громадського житлового
фонду або на одержання за їх бажанням
грошової компенсації за належне їм для
отримання жиле приміщення для
категорій громадян, визначених
законом, або в будинках
житлово-будівельних кооперативів.

Забезпечення постійним житлом
громадян, які відповідно до
законодавства мають право на його
отримання, може здійснюватися шляхом
будівництва або придбання доступного
житла за рахунок надання державної
підтримки у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Громадяни мають право на
приватизацію квартир (будинків)
державного житлового фонду, житлових
приміщень у гуртожитках, які
перебувають у власності
територіальних громад, або придбання
їх у житлових кооперативах, на
біржових торгах, шляхом
індивідуального житлового будівництва
чи одержання у власність на інших
підставах, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Зміст пред'явленого позову
свідчить про те, що позивач визнає, що
відповідач у свій час набув право
користування спірним жилим
приміщенням, як член сім'ї колишнього
наймача жилого приміщення.

Питання збереження за особою
права на жиле приміщення регулюються
нормами ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, а не
ст. 157 ЖК України як про це зазначено у
позові.

Згідно ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї
були відсутні з поважних причин понад
шість місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Позовні вимоги виконавчого
комітету Кліводинської сілької ради
зводяться у т.ч. до вимог про визнання
ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування жилим приміщення з
підстав його непроживання у спірному
житлі понад шість місяців.

Водночас позивач не посилався на
докази неповажності причин не
проживання відповідача у спірному
житлі.

У справі встановлено, що тривале
періодичне непроживання відповідача у
спірному жилому приміщенні обумовлене
його виїздом на тривалі періоди на
роботу у Російську Федерацію та
неможливістю проживання у спірному
житлі в осінньо-зимовий період в силу
відсутності опалення у квартирі.

Про це ствердили в судовому
засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, як
і про те, що відповідач впродовж 2013 року
у літній період перебував у квартирі.

Встановлено, що передання
житлового будинку на баланс мало місце
25 червня 2013 року, а позов про визнання
відповідачем таким, що втратив право на
користування жилим приміщенням
пред'явлено 5 листопада 2013 року, тобто
до закінчення шестимісячного строку, з
яким закон пов'язує можливість
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

На підтвердження факту
непроживання відповідача позивач
посилався на довідку виконавчого
комітету № 879 від 30 жовтня 2013 року (а.с.4)
та акт обстеження житлового будинку
без зазначення дати його складання
(а.с.5).

Проте ці документи складені та
підписані представниками самого
позивача, викликають сумнів у
достовірності часу непроживання
відповідача у квартирі, оскільки у них
не зазначено джерел, з яких отримані
такі відомості.

За клопотанням позивача допитана
свідок ОСОБА_8, яка пояснила, що їй
відомо про непроживання відповідача у
спірній квартирі біля 15-20 років.

Проте такі пояснення з
достовірністю не стверджують факту
непроживання відповідача з неповажних
причин на час пред'явлення позову.

Так, свідок пояснила, що про
непроживання відповідача їй відомо
оскільки вона як працівник пошти
розносила кореспонденцію.

Проте як пояснила свідок вона
біля двох років вже не працює.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 60, 131 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що позовні вимоги про
визнання відповідача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
є передчасними та недоведеними, а тому
задоволенню не підлягають.

Відповідно рішення суду першої
інстанції в оскаржуваній частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 2, 3, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 05 грудня 2013
року в частині задоволення позову
виконавчого комітету Кліводинської
сільської ради Кіцманського району
Чернівецької області до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
скасувати.

У задоволенні позову виконавчого
комітету Кліводинської сільської ради
Кіцманського району Чернівецької
області до ОСОБА_4, у цій частині
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
В.В. Яремко

Судді :
А.Д. Галичанський

І.Б. Перепелюк