Справа № 0907/2-1970/11
Провадження № 22-ц/779/263/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Проскурніцького П.І.,
Меленко О.Є.,

секретаря Вилки І.В.,

з участю: апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
виселення з житла,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 03 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернулась в суд
з позовом до відповідачів про
виселення, мотивуючи позовні вимоги
тим, що 23 вересня 2009 року на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу придбала у ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 двохкімнатну квартиру по
АДРЕСА_1. Всупереч п.7 договору
купівлі-продажу, яким передбачено
обов'язок продавців до 23 січня 2010 року
повністю звільнити квартиру від
належних їм речей, відповідачі
продовжують проживати у вказаній
кватирі, чим порушується право
власності позивача.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 03 грудня 2013 року позовні
вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з квартири по АДРЕСА_1 без
надання іншого житла.

На дане рішення відповідачі по справі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну
скаргу, в якій посилаються на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неповне
з'ясування обставин справи. Зокрема,
апелянти зазначають, що всупереч
ст.ст.5, 10 ЦПК України суд не прийняв до
уваги та не дав оцінки їхнім письмовим
доказам на підтвердження тієї
обставини, що за фактом вчинення
відносно них шахрайських дій по
заволодінню квартири порушено
кримінальне провадження та
проводяться слідчі дії. Оскільки
слідство не завершено та не
встановлені дійсні обставини
укладення договору купівлі-продажу, то
вирішення даної справи є передчасним.
Також суд порушив вимоги ст.212 ЦПК
України, не взявши до уваги розписку,
власноручно написану чоловіком
позивача ОСОБА_5 23.09.2009 року в день
укладення договору купівлі-продажу, та
розписок ОСОБА_6 і ОСОБА_7, якими
підтверджується укладення між ними та
ОСОБА_5 договору позики, а не
купівлі-продажу. Фактично сторони
вчинили дії, що свідчать про укладення
договору позики, на це і були
спрямовані наміри сторін.
Волевиявлення щодо укладення договору
купівлі-продажу у них не було. Крім того
апелянти зазначають, що упереджене
ставлення суду проявилося в тому, що
суд відмовив в задоволенні клопотання
про виклик та допит свідків, чим
позбавив їх можливості довести
обставини, на які вони посилалися.
Також зазначають, що суд вийшов за межі
позовних вимог, постановивши виселити
їх без надання іншого житла, хоча така
вимога позивачем не заявлялась. З цих
підстав апелянти просили скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3
апеляційну скаргу підтримали з
наведених у ній мотивів та просили її
задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 заперечила проти
задоволення апеляційної скарги,
просила її відхилити, зазначивши, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що на
підставі договору купівлі-продажу,
який укладено згідно вимог
законодавства та який не скасований
судом, тому є дійсним і обов'язковим до
виконання сторонами, позивач стала
власником квартири, а тому відповідачі,
які незаконно продовжують проживати у
квартирі, що їм не належить, підлягають
виселенню без надання іншого житла.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 23.09.2009
року, який посвідчено приватним
нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
передали у власність, а ОСОБА_4 прийняла
у власність та оплатила обумовлену
грошову суму за квартиру АДРЕСА_1 (а.с.3).

Згідно рішення Івано-Франківського
міського суду від 28.02.2013 року (а.с.50-51),
залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду Івано-Франківської
області, в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання удаваним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 та встановлення, що між ОСОБА_2
та ОСОБА_5 укладено договір позики, -
відмовлено. Під час розгляду
зазначеної справи судами встановлено
факт укладення договору
купівлі-продажу вказаної квартири
відповідно до вимог Цивільного кодексу
України, з реальним настанням правових
наслідків, що обумовлені цим договором.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом вірно встановлено,
що право власності на зазначену
квартиру згідно договору
купівлі-продажу перейшло до ОСОБА_4, за
що вона сплатила обумовлену грошову
суму.

Отже, зазначений договір
купівлі-продажу укладений згідно
чинного законодавства, судом не
скасований, а тому такий договір є
дійсним та відповідно до ст.629 ЦК
України обов'язковий для виконання
сторонами.

Згідно п.7 укладеного між сторонами
договору купівлі-продажу продавці -
відповідачі по справі зобов'язалися у
термін до 23 січня 2010 року повністю
звільнити квартиру від належних їм
речей для безперешкодного
користування нею покупцем.

Даного обов'язку відповідачі не
виконали, так як продовжують проживати
у квартирі, чого не заперечили в
судовому засіданні самі відповідачі.

На підставі статей 316, 317, 319, 321, 391 ЦК
України, ОСОБА_4 будучи власником житла
самостійно володіє, користується і
розпоряджається вказаною квартирою на
власний розсуд та вправі вимагати
усунення перешкод у здійсненні нею
права користування та розпорядження
квартирою, зокрема, і виселення
відповідачів, які порушують її право
власності на майно.

Відповідно до ч.3 ст.116 Житлового
кодексу Української РСР, осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

На підставі п.7 договору
купівлі-продажу, відповідачі є особами,
що без правових підстав займають
квартиру, яка належить позивачу, та не
звільнили квартиру до обумовленої
договором купівлі-продажу дати, а тому
підлягають виселенню в примусовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Отже, враховуючи вище викладене, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Доводи апелянтів не заслуговують на
увагу, оскільки були предметом
розгляду у суді та їм судом дана
належна оцінка у вищезгаданому рішенні
суду від 28.02.2013 року (а.с.50-51), яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду. Безпідставним є посилання
апелянтів на те, що суд, ухваливши
виселити відповідачів з квартири без
надання іншого житла, вийшов за межі
позовних вимог, оскільки саме така
вимога була заявлена позивачем.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення судом
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу
слід відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317, ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 03 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
П.І. Проскурніцький

О.Є. Меленко