Провадження № 2/331/1239/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2014 р.
м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у
складі:

головуючого - судді Світлицької В.М.

при секретарі Богач А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Запоріжжя
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що 13.06.2006 р. між банком та
ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір № б/н, згідно з умовами якого
позивач надав відповідачу ОСОБА_1
кредит в розмірі 4000,00 грн. у вигляді
встановленого ліміту на платіжну
картку, під 48% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Відповідач
ОСОБА_1 своїм особистим підписом
підтвердив згоду на те, що підписана
заява разом з Умовами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між нею та банком договір.
Відповідно до п.9.12 Умов та Правил
надання банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна із сторін не проінформує іншу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично лонгується на такий же
термін. Відповідно до умов договору
погашення заборгованості здійснюється
в наступному порядку - щомісяця в
позичальник повинен надавати Банку
грошові кошти (щомісячний платіж) для
погашення заборгованості за кредитом,
яка складається із заборгованості за
кредитом, за відсотками, комісією, а
також інші витрати згідно умов
договору. Відповідач ОСОБА_1 припинив
виконання умов кредитного договору, не
виконує взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором щодо повернення
суми кредиту та сплати відсотків.
Посилаючись на зазначені обставини
просить суд стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 15407, 55 грн. та судові витрати.

В судове засідання представник ПАТ КБ
«Приватбанк» не з'явився, надав суду
заяву про розгляд справи у його
відсутності, просить позов
задовольнити у повному обсязі,
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором у розмірі 15407, 55
грн. та судові витрати.

Відповідач та його представник в
судове засідання не з'явився, про час і
місце судового розгляду повідомлявся
належним чином, причину неявки суду не
повідомив, заперечень не надав.

22 вересня 2014 року представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся
до суду із заявою про застосування
строків позовної давності, посилаючись
на їх сплив, та просив суд у задоволенні
позовних вимог позивача відмовити в
повному обсязі.

Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд
розглядає справу протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі, а
справи про поновлення на роботі, про
стягнення аліментів - одного місяця. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду справи, суд ухвалою може
подовжити розгляд справи, але не більш
як на п'ятнадцять днів.

Крім того, однією з основних вимог до
поведінки судді, закріплених у ст. 6
Закону України «Про статус суддів»: -
при здійсненні правосуддя
дотримуватися вимог Конституції та
законів України, забезпечувати повний,
всебічний та об'єктивний розгляд
судових справ з дотриманням
установлених законом строків.

Виходячи з зазначених
нормативно-правових актів України,
взявши до уваги заяву представника
позивача та з урахуванням того, що
справа перебуває в провадженні суду
значний час, її розгляд неодноразово
відкладався, суд приходить до висновку
про можливість розгляду справи за
відсутності відповідача ОСОБА_1 та
його повноважного представника.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення представника позивача,
взявши до уваги заяву відповідача, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

У ч.2 ст. 509 ЦК України зазначено, що
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Частиною 2 зазначеної статті
передбачено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України
однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Належною формою кредитного договору на
підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є
письмова форма.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснювати свої права
і виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

На підтвердження умов укладення
кредитного договору банк надав заяву
позичальника, Умови і правила надання
банківських послуг, Правила
користування платіжною карткою (розділ
11 Умов і правил надання банківських
послуг).

Будь-які інші документи, які б
стосувалися умов кредитування а ні
банківською установою, а ні
відповідачем ОСОБА_1 суду не надані.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідно до укладеного договору №
б/н від 13 червня 2006 року, ОСОБА_1 отримав
кредит у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил
надання банківських послуг, які є
складовою кредитного договору,
кредитний договір діє протягом 12
місяців з моменту його підписання. Якщо
протягом цього строку жодна із сторін
не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично продовжується на такий
самий строк.

Згідно з пп. 3.1.1 пункту 3 розділу ІІ Умов
та правил надання банківських послуг
(Правила користування кредитною
карткою), строк дії картки вказаний на
картці (місяць та рік). Картка дійсна до
останнього календарного дня
зазначеного місяця.

У п.5.4 передбачено, що строк погашення
кредиту (кредитного ліміту, кредитної
лінії) у повному обсязі здійснюється не
пізніше останнього дня місяця,
вказаного на платіжній картці

В п.п.3.1.3 пункту 3 Правил користування
кредитною карткою передбачено, що по
закінченню строку дії картки
відповідна картка продовжується
банком на новий строк ( шляхом надання
клієнту картки з новим строком дії),
якщо раніше( до початку місяця
закінчення строку дії картки) не
надійшла письмова заява держателя про
закриття картрахунку, а також за умови
наявності грошових коштів на
картрахунку для оплати послуг по
виконанню розрахункових операцій на
картрахунку( в передостанній день
місяця закінчення строку дії) і при
додержанні інших умов продовження,
передбачених договором.

У разі наявності перевитрати
платіжного ліміту по картці та
непогашення його клієнтом на протязі
шести місяців, картка закривається (
п.9.4 Умов та правил надання банківських
послуг).

Оскільки сторони не передбачали
погашення кредиту щомісячними
платежами, то у відповідності до ч.3 п.5.4
розділу ІІ Умов та правил надання
банківських послуг (Правила
користування кредитною карткою) ОСОБА_1
повинен був погасити кредит у повному
обсязі не пізніше 13 червня 2008 року,
оскільки загальний строк дії картки
встановлюється строком на 2 роки.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості за кредитним договором
б/н від 31.08.2007 р., з моменту отримання
кредиту ОСОБА_1 жодного платежу не
здійснено, у зв'язку з чим ще з вересня
2007 року позивачу вже було відомо про
порушення свого права.

Як вбачається, з вхідного штампу
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
(вх.. № 12764 від 21.05.2014р.) з позовом банк
звернувся 21 травня 2014 року.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2
реалізуючи свої права, передбачені ст.
27 ЦПК України, подав заяву про
застосування позовної давності.

Також суд враховує правову позицію,
висловлену Верховним судом України в
постанові від 19 березня 2014 року (в
справі № 6-14 цс 14), а саме: відповідно до
правил користування платіжною карткою,
які є складовою кредитного договору,
картка діє в межах визначеного нею
строку. За таким договором, що визначає
щомісячні платежі погашення кредиту та
кінцевий строк повного погашення
кредиту перебіг позовної давності (ст.
257 ЦК України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем при зверненні до суду з
позовом про стягнення заборгованості
по кредитному договору пропущено строк
позовної давності.

Аналізуючи перелічені норми
матеріального та процесуального права,
суд приходить до висновку, що зібрані у
справі докази вказують на відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором № б/н від 13 червня
2006 року.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат пов'язаних з розглядом
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Виходячи з того, що судом у задоволенні
позовних вимог відмолено, то суд
приходить до висновку, що у стягненні з
відповідача на користь позивача суми
сплаченого судового збору в розмірі
243,60 грн., також слід відмовити.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3
цієї ж статті Закону, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Аналогічним чином питання обов'язків
доказування та питання доказів регулює
ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому слід зазначити, що
доказування не може ґрунтуватися лише
на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що посилання на
відкриття картрахунку на невизначений
строк, пролонгацію договору та
продовження строку дії картки до
теперішнього часу є неспроможними,
оскільки суперечить п.9.4 Умов та правил
надання банківських послуг, п.п. 3.1.1
п.п.3.1.3 пункту 3 розділу ІІ Умов та
правил надання банківських послуг.
Кошти на картці ОСОБА_1 для продовження
її дій відповідно до п.п. 3.1.1 п.п.3.1.3
пункту 3 частини ІІ Умов та правил
надання банківських послуг, були
відсутні, операції за карткою
відповідач не здійснював та нову
картку не отримував.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215 ЦПК
України, ст. ст. 200, 257, 258, 261, 266, 267, 526, 527, 530
ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № б/н від 13 червня 2006 року,
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя:
В.М.Світлицька