Номер провадження: 22-ц/785/6051/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2014 року
м. Одеса

13. 10.2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого-Гірняк Л.А.

Суддів- Сєвєрова Е.С., Заїкін А.П.

При секретарі - Орлової С.І.

Розглянула у відкритому судовому
засіданні м. Одесі апеляційну скаргу
Одеської міської ради на заочне
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 15 червня 2011 року по справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, 3-я особа
ОСОБА_7

-про визнання права власності на
частку в житловому будинку,-

В С Т А Н О В И Л А:

28.07.2010 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовними вимогами в котрих
просив суд визнати за ним право
власності на частку в житловому
будинку за адресою АДРЕСА_2.Зобовязати
ОСОБА_9 передати йому паво власності на
17/50 частки житлового будинку за цією ж
адресою. Свої вимоги обґрунтував тим,
що він являвся наймачем АДРЕСА_1. В
результаті обміну цієї квартири на
будинок АДРЕСА_2 з ОСОБА_7 був
укладений договір дарування спірного
будинку на його дружину-ОСОБА_9., котра
пообіцяла в подальшому переоформити
дім на нього. Згодом вона переоформила
на нього лише 27/150 частин цього будинку,
а решту17/50 обіцяла переоформити
згодом, однак свої зобовязання не
виконала. Посилаючись на те, що
правочин був вчинений сторонами для
приховування іншого правочину, який
насправді сторони вчинили, та спірний
будинок був придбаний шляхм обміну на
його квартиру, просив суд задовольнити
позовні вимоги.

Заочним рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 15 червня 2011
року позовні вимоги задоволені.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на
17/50 частин будинку АДРЕСА_2, припинивши
право власності ОСОБА_9 на зазначену
частину будинку в порядку поділу
подружнього майна.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду з
ухваленням нового, про відмову в
заявлених вимогах, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема
посилається на те, що ОСОБА_5 не був ні
власником ні наймачем АДРЕСА_1.

Судова колегія, заслухавши
доповідь судді доповідача, вислухавши
пояснення сторін, що з'явились,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши матеріали справи дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи заявлені вимоги,
районний суд виходив з того, що між
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 відбувся обмін
житловими приміщеннями, який був
оформлений договором дарування, а тому
районний суд вважав його удаваним та у
відповідності до ст.60 СК України
вважав його спільним майном подружжя.
Виходячи з розподілу майна подружжя
районний суд задовольнив позовні
вимоги позивача.

Проте з таким судженням суду
першої інстанції погодитись неможна з
наступних підстав.

За правилами ст.303 ч.3 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом.

Вирішуючи питання про правомірність
набуття права власності позивачем,
районний суд мав враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів.

Відповідно до ст.328 ЦК України діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом .

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону передбаченого ст.334 ЦК України
та з урахуванням положення про дію
закону в часі на момент виникнення
спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Матеріалами справи встановлено, та не
заперечується сторонами, що в період
шлюбу між сторонами, відповідно до
договору дарування від 29 лютого 1992
року ОСОБА_7 подарувала, а
ОСОБА_9-прийняла в дар 27/50 частин
будинку АДРЕСА_2( а.с.20-21).

20 жовтня 2004 року ОСОБА_9
подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар 27/150
частин цього будинку(а.с.26).

Ст.57 ч.1 п.2 СК України визначено,
що особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Майно, яке належить кожній
фізичній особі, незалежно від
перебування у шлюбі, є її приватною
власністю.

Виходячи з того, що спірний
будинок ОСОБА_9 хача і придбала в період
шлюбу, проте є її особистою власністю ,
районний суд помилково вважав його
спільним майном подружжя, так як воно
не підлягає розподілу.

Судова колегія критично відноситься до
тверджень позивача що договір
дарування є удаваною угодою, так як ці
твердження не підтверджені належними
доказами. Суд не звернув уваги, що
позивач не являється стороною
договору дарування та з такими
позовними вимогами не звертався до
суду, рішення з цього предмету спору не
приймалось.

Посилання на те, що ОСОБА_9 обіцяла
передати йому у власність спірну
частину будинку не є правовою
підставою набуття права власності
нерухомого майна.

Не приймається до уваги і посилання
позивача про обмін житлових
помешкань, так як вони не підтверджені
належними та допустимими доказами.

Сам по собі факт його проживання в
АДРЕСА_1 не засвідчує доказу щодо
набуття ним права власності на будинок,
що належить за договором дарування
відповідачці, та не позбавляє права
оспорити його на загальних підставах.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції
помилково вважав припиненим право
власності ОСОБА_9, котре передав
позивачу в результаті визнання
удаваної угоди та з підстав розподілу
спільного майна подружжя, що свідчить
про порушення судом вимог ст.212-214 ЦПК
України та виходячи з порушень норм
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
судова колегія приходить до висновку,
що з підстав ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України,
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового, про відмову в
заявлених вимогах.

Керуючись ст.ст.309; 316; 317; 319 ЦПК України,
судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Одеської міської
ради задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 15 червня 2011
року скасувати.

В позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_9
про визнання права власності на частку
в житловому будинку -відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене на протязі 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Голодуючий суддя -
Л.А.Гірняк

Судді
Е.С.Сєвєрова

А.П.Заїкін