Ухвала

іменем україни

16 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С. Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк Кіпру»
до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, дочірнє
підприємство «Шелл Біч Інвестментс
Лімітед-Україна» (з 100% іноземним
капіталом), про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом визнання права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 08 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 04 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В травні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Банк Кіпру» (далі - ПАТ
«Банк Кіпру») звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності на житловий
будинок (Літ. А), що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 645,6
кв. м (в т.ч. житлова площа 332,3 кв. м). В
обґрунтування позову зазначало, що 11
грудня 2006 року між акціонерним
банком «АвтоЗАЗбанк»,
правонаступником якого є ПАТ «Банк
Кіпру», та ОСОБА_4 укладено кредитний
договір, згідно якого банк відкрив
позичальнику кредитну лінію в сумі
18000000 грн. на поточні потреби зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 19 % на рік. 12 грудня 2006
року між акціонерним банком
«АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір, за умовами якого
відповідач передав банку в іпотеку
жилий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. В зв'язку із
невиконанням боржником умов
кредитного договору за ним утворилась
заборгованість, тому 12
листопада 2007 року приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу видав виконавчий напис. В
процесі здійснення виконавчого
провадження на підставі вказаного
виконавчого напису нотаріуса
встановлено, що предмет іпотеки - жилий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_4 не
зареєстрований, що виключає можливість
призначення експертної оцінки
зазначеного майна, а отже в ПАТ «Банк
Кіпру» немає змоги звернути стягнення
на це майно. Враховуючи те, що
відповідач не виконує умови договору,
банк просив задовольнити позовні
вимоги. Під час розгляду справи позивач
уточнив свої вимоги та просив звернути
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності за ним на
предмет іпотеки в рахунок часткового
погашення заборгованості за кредитним
договором від 11 грудня 2006 року за
вартість 14 779 075 грн., яка визначена
висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 18
червня 2013 року станом та в цінах на
момент дослідження.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 08 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
04 березня 2014 року, позов задоволено.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки
в рахунок часткового погашення
заборгованості за кредитним договором
від 11 грудня 2006 року в розмірі 18315265,79
грн., шляхом визнання за публічним
акціонерним товариством «Банк Кіпру»
права власності на житловий будинок
(Літ. А), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 645,6 кв. м
(в т.ч. житлова площа 332,3 кв. м) за
ціною 14779075 грн.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить оскаржувані судові
рішення скасувати, та ухвалити у
справі нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи у
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що 11 грудня
2006 року між акціонерним банком
«АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого
є ПАТ «Банк Кіпру», та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір, згідно якого банк
відкрив позичальнику кредитну лінію в
сумі 18000000 грн. на поточні потреби зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 19 % на рік.

12 грудня 2006 року між акціонерним банком
«АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_4 укладено
іпотечний договір, за умовами якого
відповідач передав банку в іпотеку
жилий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, як встановлено судами,
погашення заборгованості за кредитним
договором відповідач належним чином не
здійснювала, внаслідок чого утворилась
заборгованість в сумі 18351265,79 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, на
підставі наявних в матеріалах справи
доказів, яким надано належну оцінку,
дійшов вірного висновку про те, що
умови п. 4.4.1 договору іпотеки
передбачають перехід до
іпотекодержателя права власності на
предмет іпотеки за невиконання умов
кредитного договору. При цьому
наявність рішення суду про розірвання
кредитного договору та стягнення
кредитної заборгованості не свідчить
про припинення зобов'язання, оскільки
судове рішення не виконано, сума
кредиту не повернута, а відповідно до
ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється належним виконанням.
Оцінивши всі надані сторонами докази,
суди дійшли також вірного висновку про
те, що позивач не пропустив строк
позовної давності, так як він
обчислюється з дня, коли особа
довідалась про своє порушене право (ст.
261 ЦК України) і суди встановили, що
позивач дізнався про порушення свого
права на позасудове врегулювання
спору, передбачене статтями 36 - 38 Закону
України «Про іпотеку» у березні 2012
року. При обранні способу захисту
позивач керувався вимогами закону і
роз'ясненнями, наданими судам у п. 9
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року.

Доводи касаційної скарги не впливають
на законність та обґрунтованість
рішень судів першої та апеляційної
інстанцій.

Згідно зі статтею 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами обох інстанцій при розгляді
справи дотримано вимоги закону, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне касаційну скаргу відхилити,
а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 08 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 04 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська