У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Касьян О.П.,
Кафідова О.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Одеського
національного академічного театру
опери та балету про стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, грошової суми на
оздоровлення, відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 07 червня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
02 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 27 серпня 2010 року його поновлено на
роботі на посаді артиста хору першої
категорії Одеського національного
театру опери та балету. Стягнуто з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 41 672 грн 88 коп. В частині
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за один місяць
рішення суду допущено до негайного
виконання. Відповідач зазначене
рішення суду виконав лише 01 грудня 2011
року. Посилаючись на зазначені
обставини, просив стягнути з Одеського
національного академічного театру
опери та балету на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 27 серпня
2010 року по 01 грудня 2011 року, грошову
допомогу на оздоровлення в розмірі 1 600
грн та 50 000 грн у відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 07 червня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
02 квітня 2013 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
вимоги неправильним застосуванням
судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
і просить ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що рішенням
Приморського районного суду м.
Одеси від 27 серпня 2010 року частково
задоволено позов ОСОБА_3 до Одеського
національного академічного театру
опери та балету, треті особи: Первинна
незалежна профспілкова організація
Одеського національного академічного
театру опери та балету, директор
Одеського національного академічного
театру опери та балету про скасування
наказу, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу .

Скасовано наказ № 299-к від 09 грудня 2009
року по Одеському національному
академічному театру опери та балету
про звільнення ОСОБА_3,
поновлено ОСОБА_3 на посаді артиста
хору першої категорії Одеського
національного академічного театру
опери та балету, стягнуто з відповідача
на користь ОСОБА_3 середній заробіток
за весь час вимушеного прогулу, за 177
днів, в розмірі 41 672 грн 88 коп.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 01 листопада 2010
року рішення Приморського районного
суду міста Одеси від 27 серпня 2010
року скасовано, ухвалено нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 28 вересня 2011
року рішення апеляційного суду
Одеської області від 01 листопада 2010
року скасовано, рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 27 серпня 2010
року залишено в силі.

По заяві ОСОБА_3 від 29 листопада 2011 року
наказом № 510-к від 01 грудня 2011 року
Одеського національного академічного
театру опери та балету позивача було
поновлено на роботі, скасовано наказ №
299-к від 09 грудня 2009 року,
виплачено грошову суму за час
вимушеного прогулу у розмірі 41 672 грн 88
коп. з утриманням податків відповідно
до діючого законодавства (а.с. 22).

При зверненні до суду ОСОБА_3 посилався
на те, що судовим рішенням його було
поновлено на роботі, зобов'язано
відповідача виплатити йому суму
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, між тим, з боку Одеського
національного академічного театру
опери та балету ніяких дій щодо
виконання рішення суду здійснено не
було. З урахуванням зазначеного,
позивач вважає, що період з 27 серпня 2010
року по 01 грудня 2011 року є часом
вимушеного прогулу.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив з
відсутності вини відповідача у
затримці виконання судового рішення,
оскільки позивач не скористався своїм
правом та не вчинив всіх необхідних
дій, передбачених чинним
законодавством для отримання
виконавчого листа та виконання рішення
суду, а тому дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України
передбачено, що судові рішення
ухвалюються іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Поновлення на роботі - це повернення
працівника в попередній стан, який
існував до його незаконного
звільнення, тому правовими наслідками
поновлення на роботі працівника є
надання йому попередньої роботи
(посади), з тими ж функціональними
обов'язками, які мали місце до
звільнення; здійснення оплати всього
часу вимушеного прогулу у зв'язку з
незаконним звільненням; поновлення
безперервного стажу роботи, у тому
числі стажу для відпустки та
поновлення у всіх правах за цією
посадою (отримання надбавок тощо).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України
рішення суду про поновлення на роботі
незаконно звільненого працівника
підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. ст. 24-1, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП
України, ст. 76 Закону України «Про
виконавче провадження», негайне
виконання рішення суду означає
обов'язок, а не право власника не
пізніше наступного дня після
проголошення судового рішення видати
наказ (розпорядження) про поновлення на
роботі і фактично допустити його до
виконання попередніх обов'язків.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі
затримки власником або уповноваженим
ним органом виконання рішення органу,
який розглядав трудовий спір про
поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного на іншу
роботу працівника, цей орган виносить
ухвалу про виплату йому середнього
заробітку або різниці в заробітку за
час затримки.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» у
випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці роботи.

При присудженні оплати за час
вимушеного прогулу зараховується
заробіток за місцем нової роботи
(одержана допомога по тимчасовій
непрацездатності, вихідна допомога,
середній заробіток на період
працевлаштування, допомога по
безробіттю), який працівник мав на цей
час.

Отже, встановлення факту порушення
власником підприємства вимог ст.
235 КЗпП України щодо негайного
виконання рішення суду в частині
поновлення незаконно звільненого
працівника є підставою для стягнення з
власника підприємства середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Вирішуючи спір, суди на зазначені норми
права уваги не звернули, не надали
оцінки тому, що негайне виконання
рішення суду про поновлення позивача
на роботі не відбулося, оскільки
останній був поновлений відповідачем
на посаді тільки 01 грудня 2011 року, не
звернули уваги на те, що негайне
виконання рішення суду є обов'язком, а
не правом власника не пізніше
наступного дня після проголошення
судового рішення видати наказ про
поновлення на роботі, а тому дійшли
передчасного висновку про те, що вини
відповідача у затримці виконання
рішення про поновлення позивача на
роботі немає.

Крім того, судами не встановлено чи
можливе стягнення з відповідача на
користь позивача середнього заробітку
за спірний період, не надано оцінки
доводам позивача щодо сум заробітної
плати, що підлягають стягненню, а також
тому, що в період, коли ОСОБА_3 не був
поновлений на роботі відповідачем була
нарахована йому допомога на
оздоровлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 07 червня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
02 квітня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. ШтеликСудді:О.П. Касьян
О.В. Кафідова І.К. Парінова О.В. Ступак