Справа №463/1856/14-ц
Провадження №2/463/1177/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого -
судді Мармаша В.Я.

при секретарі -
Магеровській Ю.Я.

з участю позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Концерну «Техвоєнсервіс» в особі Філії
«Львівський автомобільний ремонтний
завод» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із позовом
до відповідача, який в ході судового
розгляду справи уточнила, та остаточно
просила стягнути з останнього середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні в розмірі 9301,44 грн. та
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 3000 грн. Позов мотивує тим, що
вона працювала з 29.05.2013р. у Філії
концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський
автомобільний ремонтний завод» на
посаді секретаря-референта з подальшим
переведенням на посаду завідувача
таємним діловодством, секретаря,
кадрового працівника, і 31.12.2013 року була
звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП
України. Ствердила, що розрахунок при
звільненні не отримала, а повністю
одержала його лише 16.06.2014р., тобто через
5,5 місяців після звільнення (120 робочих
днів). З підстав, передбачених ст.ст. 116,
117 КЗпП України, з відповідача на її
користь слід стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за відповідний період.
Крім того, після звільнення вона
залишилась без засобів для існування,
оскільки не одержала вчасно належної
до виплати їй суми заборгованості із
заробітної плати, а також на отримувала
допомоги по безробіттю з причин не
сплати відповідачем відповідних
внесків до соціальних фондів, що
спричинило їй душевні страждання,
вплинуло на її самооцінку, почуття
впевненості у собі, а тому просила
стягнути із відповідача також
відшкодування заподіяної їй моральної
шкоди.

Позивач у судовому засіданні позов
підтримала із аналогічних викладеним у
позовній заяві підстав.

Представник відповідача у судове
засідання повторно не з'явився,
належним чином повідомлявся про час і
місце розгляду справ, надав суду
письмові заперечення на позов, в яких
вказав, що заборгованість із
заробітної плати перед позивачем
станом на 08.07.2014р. відсутня, й така була
погашена одразу після надходження на
філію призначених на ці цілі грошових
коштів. У зв'язку з цим просив у позові
відмовити. З врахуванням наведеного
суд вважає за можливе розглянути
справу у відсутності представника
відповідача.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши та перевіривши зібрані у
справі докази, суд вважає, що позов слід
задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що, стверджується
копією трудової книжки позивача, що
остання з 29.05.2013р. працювала у Філії
концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський
автомобільний ремонтний завод» на
посаді секретаря-референта з подальшим
переведенням на посаду завідувача
таємним діловодством, секретаря,
кадрового працівника, та 31.12.2013 року
була звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП
України (за угодою сторін).

Як вбачається із довідки відповідача
від 17.03.2014р. № 33, за листопад-грудень
2013р. позивачу була нарахована
заробітна плата в сумі 3950,17 грн., з яких
при звільненні не було виплачено 2030,77
грн. Остаточний розрахунок із
позивачем був проведений 13.06.2014р., що
стверджується відомістю про виплату
грошей № 223 від 13.06.2014р. на суму 1159,53 грн.
Таким чином, затримка розрахунку при
звільненні позивача за період по
13.06.2013р. складає 110 робочих днів.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що у разі якщо працівникові
не були виплачені належні йому платежі
при звільненні, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а не при
проведенні його до розгляду справи по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі
за конституційним зверненням щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
2371 цього Кодексу роз'яснив, що
невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог лише на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку. Отже,
Конституційний Суд України дійшов
висновку, що для звернення працівника
до суду з заявою про вирішення
трудового спору щодо стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли
звільнений працівник дізнався або
повинен був дізнатися про те, що
власник або уповноважений ним орган, з
вини якого сталася затримка виплати
всіх належних при звільненні сум,
фактично розрахувався з ним.

Оскільки на час звернення до суду
розрахунок з позивачем не був
проведений, то строк на звернення до
суду з позовом про вирішення спору в
частині вимог про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні ним не пропущено.

Відповідно до довідки відповідача від
24.09.2014р. № 33, середньоденна заробітна
плата позивача за два місяці перед
звільненням складає 77,512 грн. Виходячи
із вищенаведеного, належний до виплати
розмір середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
складає 8526,32 грн. (110 днів х 77,512 грн.).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику здійснюється в тому
разі, якщо порушення його законних прав
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
потребує від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Виходячи із вищенаведеного, суд вважає
необґрунтованими заперечення на позов
з підстав відсутності вини роботодавця
в невиплаті позивачу заборгованості із
заробітної плати. Обставини щодо
неможливості вчасного погашення
зазначеної заборгованості
відповідачем також не знайшли свого
підтвердження в ході судового
розгляду. А тому суд вважає доведеним
факт заподіяння позивачу моральної
шкоди внаслідок невиплати протягом
близько півроку належних їй сум
заборгованості із заробітної плати.
Заподіяна позивачу моральна шкода
полягає у понесених нею душевних
стражданнях, пов'язаних із
протиправною бездіяльністю
відповідача щодо виплати належних їй
коштів, ігнорування охоронюваних
законом її прав та інтересів, внаслідок
чого вона змушена була тривалий час
добиватися виплати належних їй коштів,
що призвело до переживань, порушення
звичних темпів життя та потребувало
додаткових зусиль для відновлення
попереднього стану організації життя.

Визначений у ст. 233 КЗпП України
трьохмісячний строк для звернення до
суду із вимогою про відшкодування
моральної шкоди позивач не пропустила,
оскільки такий слід обчислювати з
наступного дня після проведення
належних працівнику виплат незалежно
від тривалості затримки розрахунку при
звільненні, тобто з 13.06.2014р., що
відповідає роз'ясненням даним у п. 24
Постанови Пленуму ВСУ № 13. від 24.12.1999р.
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці».

Вирішуючи питання про розмір
відшкодування моральної шкоди
позивачу, суд виходить із характеру
порушення її прав, глибини її душевних
страждань, пов'язаних з противоправною
поведінкою відповідача, й вважає
заявлену позивачем суму відшкодування
моральної шкоди в розмірі 3000 грн.
завищеною. З врахуванням принципів
розумності та справедливості належним
відшкодуванням моральної шкоди,
заподіяної позивачу, слід визнати
грошову суму в розмірі 500 грн., яку слід
стягнути на її користь з відповідача.

Оскільки позов немайнового характеру
задоволено частково (встановлено факт
заподіяння моральної шкоди та
визначено суму грошового
відшкодування у розмірі, істотно
меншому заявленого позивачем), а тому
суд оцінює, що позовні вимоги у цій
частині задоволено на 1/2, в частині
вимог майнового характеру задоволено
на 91,67 %, у зв'язку з чим з відповідача на
користь держави слід стягнути судовий
збір 345,11 грн. (1/2 від 243,60 грн. та 91,67 % від
243,60 грн.).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. З, 4, 10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК України,
ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 24, 31, 116, 117, 233,
235, 236, 237-1 КЗпП України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» в
особі Філії «Львівський автомобільний
ремонтний завод» на користь ОСОБА_1 8526,32
грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
500 грн. відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог - відмовити за
безпідставністю.

Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» в
особі Філії «Львівський автомобільний
ремонтний завод» на користь держави
345,11 грн. судового збору.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Львівської області в порядку і строки
передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя
Мармаш В.Я.