Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гаврилової О.В.,

при секретарі - Сірош О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на дитину, -

в с т а н о в и в :

27 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1
звертаючись до суду з позовом, в якому
просила: розірвати шлюб між нею та
відповідачем ОСОБА_2, зареєстрований
15.09.2006 року Відділом реєстрації актів
цивільного стану Солом'янського
районного управління юстиції у м.
Києві; визначити місце проживання
неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, залишивши його проживати
разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1;
стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти
на користь позивача на утримання
неповнолітньої дитини - сина, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1600,00 грн.,
мотивуючи свої вимоги тим, що з 15.09.2006
року сторони перебувають у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
неповнолітнього сина - ОСОБА_3, 2011 року
народження. На протязі останніх п'яти
років сімейне життя почало поступово
погіршуватися, що призвело до
фактичного припинення між сторонами
шлюбних відносин. Кожен з подружжя має
протилежні погляди на шлюб та сім'ю.
Відповідач нехтує сімейними
цінностями, такими як повага до
дружини, піклування про створення в
сім'ї доброзичливої сприятливої
морально-психологічної атмосфери. З
ініціативи відповідача між подружжям
систематично виникають сварки, свідком
яких нерідко стає спільна дитина, що
негативно впливає на її психічний стан
та спричиняє душевні страждання
позивачу. На час звернення позивача з
даним позовом до суду між сторонами
припинено ведення спільного
господарства та фактично припинено
шлюбні відносини, подружжям остаточно
втрачено почуття любові та
взаємоповаги, у зв'язку з чим позивачка
вважає подальше спільне сімейне життя
з відповідачем неможливим, що є
підставою її звернення до суду з
позовом про розірвання шлюбу. Крім
того, у зв'язку із погрозами
відповідача на адресу позивачки про
відібрання дитини, позивач вважає за
необхідне у судовому порядку визначити
місцем проживання дитини разом із
позивачем, оскільки вона, будучи
матір'ю дитини, постійно слідкує за
станом здоров'я дитини, її розвитком
виховує та піклується про неї, має
сталий психологічний контакт, що
утворює сприятливі умови задля
розвитку дитини, в той час як
відповідач є емоційно не врівноваженою
особою, не має постійного місця роботи
та регулярного матеріального доходу.
Разом з тим, ураховуючи, що на протязі
тривалого часу відповідач не бажає
добровільно приймати участь у
матеріальному утриманні сина, як
батько участі у вихованні дитини
практично не приймає, позивач вимушена
звернутись з вимогами про стягнення з
відповідача аліментів на утримання
дитини у судовому порядку.

01.12.2014 року ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах
дітей Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, про
розірвання шлюбу, визначення місця
проживання малолітньої дитини та
стягнення аліментів на дитину
роз'єднано в самостійні провадження.
Виділено в самостійне провадження
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу, залишивши номер справи 755/28808/14-ц
(Провадження № 2/755/7147/14) та виділено в
самостійне провадження позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах
дітей Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, про
визначення місця проживання
малолітньої дитини та стягнення
аліментів на дитину (а.с. 1).

24.12.2014 року ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах
дітей Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, про
визначення місця проживання
малолітньої дитини та стягнення
аліментів на дитину в частині позовних
вимог про визначення місця проживання
малолітньої дитини залишено без
розгляду (а.с. 63).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилась, надала до суду заяву, в якій
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі, просить провести розгляд
справи за її відсутності (а.с. 23).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, подав до суду заяву, в якій
зазначив, що позовні вимоги про
стягнення аліментів на малолітню
дитину визнає частково - у розмірі 800,00
грн. на місяць, з підстав, що містять
письмові заперечення проти позову,
долучені до матеріалів справи, просить
провести розгляд справи за його
відсутності. В письмових запереченнях
на позовну заяв відповідач зазначив
про поганий стан його здоров'я,
відповідача двічі було
госпіталізовано, при цьому в 2013 році з
інсультом, на ліки було витрачено
значні кошти. Відповідач є фізичною
особою - підприємцем, однак з 2013 року
підприємницькою діяльністю не
займається, через тяжкий фінансовий
стан був вимушений взяти кредит для
лікування. Крім того, відповідач на
вихідні забирає дитину до себе,
займається її вихованням та купляє все
необхідне (а.с. 24-27).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані сторонами докази в їх
сукупності, суд приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу
України, мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток. Батьки
зобов'язані забезпечити здобуття
дитиною повної загальної середньої
освіти, готувати її до самостійного
життя. Передача дитини на виховання
іншим особам не звільняє батьків від
обов'язку батьківського піклування
щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу
України).

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України,
регулювання сімейних відносин має
здійснюватись з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини,
непрацездатних членів сім'ї.

За змістом ст. 18 Конвенції «Про права
дитини», суд повинен докласти всіх
можливих зусиль для того, щоб
забезпечити визнання принципу
загальної та однакової
відповідальності обох батьків за
виховання і розвиток дитини. Батьки
несуть основну відповідальність за
виховання та розвиток дитини. Найкращі
інтереси дитини є предметом їх
основного піклування.

Згідно ст. 27 Конвенції «Про права
дитини», батько або (і) інші особи, що
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Обов'язок батьків щодо утримання своїх
дітей є одним з головних
конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51
Конституції України) і традиційно
закріплюється в сімейному
законодавстві.

Положення Сімейного кодексу України
регулюють відносини з утримання між
батьками й дітьми, між матір'ю й батьком
дитини з метою затвердження почуття
обов'язку батьків і дітей один перед
одним і мають своєю спрямованістю
створення в сім'ї сприятливих умов
фізичного, розумового, морального,
духовного й соціального розвитку
дитини. Регулювання відносин батьків і
дітей щодо утримання здійснюється
відповідно до положень міжнародних
правових актів, зокрема Декларації
прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про
права дитини тощо і погоджується із
загальними засадами регулювання
сімейних відносин, закріпленими в ст. 7
Сімейного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства» на кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини.

Судом встановлено, що 15.09.2006 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюбу,
що підтверджується свідоцтвом про
шлюб, виданим Відділом реєстрації
актів цивільного стану Солом'янського
районного управління юстиції у м. Києві
від 15.09.2006 року, актовий запис № 1638 (а.с.
13).

Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження, виданим
29.07.2011 року Відділом реєстрації актів
цивільного стану Дніпровського
районного управління юстиції у м.
Києві, актовий запис № 2042 (а.с. 14).

Згідно Довідки № 64 від 25.07.2014 року «Про
потребу дитини (дитини-інваліда) у
домашньому догляді», малолітній
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на
диспансерному обліку, потребує
домашнього догляду (а.с. 15).

За даними Консультативного висновку,
виданого Національним інститутом
серцево-судинної хірургії ім. М.М.
Амосова, від 27.07.2009 року, та Виписки з
історії хвороби № 7018, виданої
Київською міською клінічною лікарнею
№ 7, від 05.11.2011 року, ОСОБА_2 має
гіпертонічну хворобу І-ІІ ступню,
проходив лікування супутних хронічних
захворювань (а.с. 57-58).

Згідно Виписки із стаціонарної карти
хворого № 3002175, виданої
Олександрівською клінічною лікарнею м.
Києва, ОСОБА_2 проходив стаціонарне
лікування з 24.02.2013 року по 21.03.2013 року з
діагнозом: церебро-васкулярна хвороба;
гостре порушення мозкового кровообігу
за типом ішемії в басейні правої
внутрішньої сонної артерії;
сегментарна розшаровуючи аневризма
екстракраніальної ділянки правої
внутрішньої сонної артерії; критичний
стеноз внутрішньої сонної артерії; ГХ
ІІІ ст.; гіпертонічний криз (а.с. 59), у
зв'язку з чим відповідачем було
витрачено на лікування 56395,00грн. (а.с.
60-62).

Згідно Податкової декларації платника
єдиного податку - фізичної
особи-підприємця за 2013 рік, фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 доходів за
вказаний звітний (податковий) період не
має (а.с. 28-31).

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу
України батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного
кодексу України за рішенням суду кошти
на утримання дитини (аліменти)
присуджуються у частці від доходу її
матері, батька і (або) у твердій
грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу
України при визначенні розміру
аліментів суд враховує: стан здоров'я
та матеріальне становище дитини; стан
здоров'я та матеріальне становище
платника аліментів; наявність у
платника аліментів інших дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дочки, сина; інші обставини, що
мають істотне значення. Мінімальний
розмір аліментів на одну дитину не може
бути меншим, ніж 30 відсотків
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених статтею 184 цього
Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу
України аліменти на дитину
присуджуються за рішенням суду від дня
пред'явлення позову.

Судом встановлено, що на даний час
дитина проживає разом із матір'ю за
місцем її проживання, відповідач,
згідно змісту письмових заперечень,
долучених до матеріалів справи, не
відмовляється надавати матеріальну
допомогу на утримання дитини в
добровільному порядку, однак заперечує
проти стягнення з нього аліментів на
користь позивача для утримання
неповнолітнього сина в розмірі 1600,00
грн. щомісячно, вказуючи на те, що даний
розмір аліментів на одну дитину є
значно завищеним, та не заперечує проти
сплати аліментів у розмірі 800,00 грн.,
посилаючись на відсутність
регулярного матеріального доходу, стан
здоров'я та кредитні зобов'язання, що є
непогашеними у зв'язку із не
працевлаштованістю відповідача.

Разом з тим, виходячи з
вищевикладеного, враховуючі всі
зазначені вище обставини, підтверджені
документально, суд дійшов висновку, що
за обставин, що склалися, позов ОСОБА_1,
який поданий в інтересах
неповнолітньої дитини, підлягає
частковому задоволенню, та, діючи в
межах заявлених позовних вимог, суд
ураховує право позивача щодо
примусового стягнення аліментів в
судовому порядку в твердій грошовій
сумі, оскільки відповідач не має
регулярного доходу, та присуджує
відповідачу до сплати аліменти на
користь позивача на утримання
неповнолітньої дитини у розмірі 800,00
грн. щомісячно, починаючи з дня
пред'явлення позову до суду і до
повноліття дитини, при цьому суд бере
до уваги, що відповідач є особою
працездатного віку, не зважаючи на
захворювання не має інвалідності та
має можливість працевлаштування, не
має інших утриманців та соціальних
зобов'язань, які могли би бути
враховані при визначенні розміру
аліментів, однак матеріали справи
містять докази відсутності у
відповідача регулярного матеріального
доходу та докази потреби відповідача у
періодичному проходженні лікування.

За даними Довідки, виданої ПАТ КБ
«ПриватБанк» 23.12.2014 року № 2029112, ОСОБА_2
має заборгованість перед Банком у
розмірі 7260,01 грн. (а.с. 32). Оцінюючи цю
обставину, суд приходить до висновку,
що наявність у відповідача боргових
зобов'язань жодним чином не може
впливати на його обов'язок по утриманню
дитини, а укладення кредитного
договору мало здійснюватися
відповідачем з урахуванням інтересів
його малолітньої дитини.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на дитину підлягає
частковому задоволенню та присуджує до
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
аліменти на утримання неповнолітньої
дитини - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 800,00 грн. щомісячно, починаючи з
27.10.2014 року і до досягнення дитиною
повноліття.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
допускає негайне виконання рішення
суду у справах про стягнення аліментів
у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
стягненню з відповідача на користь
держави підлягає судовий збір в
розмірі 243,60 гривень.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 7, 141, 150, 180-184, 191 Сімейного кодексу
України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 79, 88, 179, 197, 208-209,
212-215, 218, 294, 367 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на дитину - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4,
уродженця Київської області,
Вишгородського району, с. Синяк,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, не
працюючого, зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_1 аліменти на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженки міста
Києва, зареєстрованої за адресою:
АДРЕСА_1 на утримання неповнолітньої
дитини - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 800,00 грн. щомісячно, починаючи з
27 жовтня 2014 року і до досягнення
дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів
у межах суми платежу за один місяць
допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

С у д д я: