Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - державний
нотаріус Білопільської державної
нотаріальної контори Ковальова Лариса
Борисівна, про визнання договору
дарування квартири удаваним, визнання
договору дарування квартири договором
купівлі - продажу за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Білопільського
районного суду Сумської області від

19 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від

10 червня 2014 року,

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що під час перебування з ОСОБА_4 у
шлюбі, у 2003 році вони придбали квартиру
АДРЕСА_1, передавши продавцю ОСОБА_5 2 300
доларів США. Зазначала, що оформленням
квартири займався ОСОБА_4 Після
розірвання шлюбу вона дізналася про те,
що 27 вересня 2003 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 було укладено договір дарування
квартири. Вважала, що такий договір
порушує публічний порядок та є
удаваним, так як укладений з метою
приховати іншу угоду - договір
купівлі-продажу.

Рішенням Білопільського районного
суду Сумської області від

19 березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 10 червня 2013 року, позов
задоволено.

Визнано договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 27 вересня 2003 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений
державним нотаріусом Білопільської
державної нотаріальної контори
Ковальовою Л.Б. 27 вересня 2003 року за
реєстровим №1760, удаваним і визнано, що

між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір
купівлі-продажу квартири на суму,
еквівалентну 2 300 доларів США.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, посилався на те, що оскаржуваний
договір дарування мав удаваний
характер, оскільки не був безоплатним,
фактично сторони договору вчинили дії
з виконання умов договору
купівлі-продажу.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Установлено, що з 7 вересня 2002 року по 3
січня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі.

27 вересня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
був укладений договір дарування,
згідно якого ОСОБА_4 отримав в дар від
ОСОБА_5 належну останній квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вказаний договір зареєстровано в
установленому законом порядку.

Згідно Цивільного кодексу УРСР, який
діяв на час виникнення правовідносин,
особа, яка вважає, що права порушені,
має право звернутися до суду з позовом
про визнання відповідної угоди
недійсною ( ст.ст. 48-58 ЦК УРСР)

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР,
якщо угода укладена з метою приховати
іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Удавана угода своєю формою прикриває
реальну угоду, яку мали на меті укласти
сторони.

Тобто, укладаючи удавану угоду, обидві
сторони діють умисно, усвідомлюючи, що
укладають саме таку угоду.

Визнаючи договір дарування квартири
від 27 вересня 2003 року удаваним, суд
виходив із того, що укладаючи цей
договір сторони приховували укладення
договору купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувались як вимоги, так і
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинно бути зазначено
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

У порушення зазначених вимог
цивільного процесуального
законодавства суд не з'ясував, яку в
дійсності угоду сторони мали на увазі
укласти, чи не суперечить угода закону
та в рішенні суду не навів висновків
щодо цього, не встановив і не зазначив у
рішенні обставин, за яких оспорюваний
договір дарування є договором
купівлі-продажу та взагалі не
вмотивував свого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позовних вимог.

Зокрема, відсутні докази, які б
свідчили про те, що, укладаючи договір
дарування, сторони мали на меті
приховати договір купівлі-продажу,
посилання суду, що укладений договір
дарування є небезоплатним, належними
доказами не підтверджені, усупереч
вимогам закону вони ґрунтуються на
припущеннях.

Крім того, зі змісту спірного правочину
вбачається, що сторонами у договорі
дарування є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Позивачка
стороною в цьому договорі не була, цей
договір не укладала, отже цією угодою
вона не могла приховати іншу угоду.

Заслуговують на увагу й доводи
касаційної скарги щодо письмових
пояснень відповідачки ОСОБА_5, яка
проживає в АДРЕСА_2.

Зі змісту пояснень вбачається, що між
нею та ОСОБА_4 насправді було вчинено
договір купівлі-продажу.

У судовому засіданні ОСОБА_5 участі не
брала, в установленому законом порядку
допитана не була.

За приписами ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Отже, задовольняючи позов, суд
обґрунтував свій висновок про
удаваність договору дарування
письмовими поясненнями відчужувача,
які в розумінні ст. ст. 57, 64 ЦПК України
не є належними доказами, оскільки
достовірність їх не установлена.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
ухвалені в справі судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Білопільського районного суду
Сумської області від

19 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від

10 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська