інстанції: Крупінська С.С. Провадження
№ 22-ц/773/74/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі Мельничук Т.Ю.,

з участю :

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання недійсним договору застави
автотранспорту за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 12 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 12 листопада 2013 року в позові
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, у якій, покликаючись на
незаконність судового рішення у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, неповне
з'ясування всіх обставин, що мають
значення для справи, та порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила його скасувати та ухвалити
нове - про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу (далі -ЦПК)
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення Луцького міськрайонного суду
від 12 листопада 2013 року залишенню без
змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
17 вересня 2008 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» і ОСОБА_3, від імені якого
за дорученням діяла ОСОБА_4, укладено
договір застави автомобіля марки
«RENAULT», модель MAGNUM 440Е, 2002 року випуску,
тип т/з вантажний сідловий тягач,
державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.
6-8). Договір укладено для забезпечення
виконання зобов"язань за кредитним
договором , укладеним цього ж дня між
цими ж сторонами на суму 30000 доларів
США.

Також, судом першої інстанції в
судовому засіданні встановлено, що
позивач підписала заяву, у якій дала
згоду на укладення чоловіком
кредитного договору від 17 вересня 2008
року, одержання ним кредитних коштів та
їх використання, а також надання ним у
заставу «Приватбанку» будь-якого
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, в тому числі і
спірного автомобіля, з метою
забезпечення виконання кредитних
зобов»язань. (а. с. 44).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 Цивільного
кодексу (далі - ЦК) України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 369 цього Кодексу
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників.

Як встановлено в суді першої інстанції,
заставлений автомобіль перебував у
спільній сумісній власності подружжя
ОСОБА_3 і ОСОБА_2

Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Відповідно до ст. 209 ЦК України
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або за
домовленістю сторін.

Згідно зі ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом.

На підставі п. 6 Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26 травня 2004 року
№ 671, державна реєстрація правочинів
проводиться шляхом внесення
нотаріусом запису до Державного
реєстру правочинів одночасно з його
нотаріальним посвідченням.

Як передбачено ст. 13 Закону України
«Про заставу» (в редакції, чинній на
час укладення договору), у випадку, коли
предметом застави є нерухоме майно,
космічні об»єкти, договір застави
повинен бути нотаріально посвідчений.
Отже, на час укладення спірного
договору обов»язковому нотаріальному
посвідченню договір застави
автотранспорту не підлягав.

Тому, в даному випадку згода іншого з
подружжя не підлягала нотаріальному
посвідченню.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що при
укладенні договору застави автомобіля
права, свободи та інтереси позивача
ОСОБА_2 порушені не були, оскільки
сторонами були дотримані всі вимоги
закону, передбачені для укладення
даного виду правочину.

Колегія суддів вважає такі висновки
суду першої інстанції правильними та
зробленими з дослідженням обставин та
доказів у справі в їх сукупності та з
посиланням на норми чинного
законодавства.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Всупереч наведеним правовим нормам
позивач не надала суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
обставин, на які вона посилалася в
позовній заяві та апеляційній скарзі, а
також не зверталась ані до суду першої
інстанції, а так само і до апеляційного
суду з клопотанням про призначення
судової почеркознавчої експертизи,
хоча не була позбавлена такої
можливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачка не підписувала заяви про
надання дозволу щодо застави спільного
майна подружжя, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.

Покликання позивачки на те, що
відчуження автомобіля відбулося
всупереч інтересам подружжя, не є
підставою для визнання цього договору
недійсним.

Таким чином, на час укладення
оспорюваного договору права і
охоронювані законом інтереси ОСОБА_2
порушені не були.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду, оскільки є власним тлумаченням
позивачем норм чинного законодавства і
обставин справи, які були предметом
дослідження суду, і суд їм дав
правильну юридичну оцінку.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 12 листопада 2013
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: