Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3164/14
Головуючий у 1-й інстанції: Ліхтанська
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення пені по
аліментам,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 05 червня
2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3. звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4, який в ході
розгляду справи уточнювала, про
стягнення на підставі ст.196 СК України
неустойки за прострочення сплати
аліментів з вересня 2012 року по січень
2014 року включно на загальну суму 37 400
грн. Свої вимоги позивач мотивувала
тим, що за рішенням суду від 11 жовтня 2011
року на її користь на утримання двох
неповнолітніх доньок з відповідача
були стягнуті аліменти в розмірі 800 грн.
щомісячно до повноліття дітей. У
зв'язку з несплатою аліментів станом на
січень 2014 року утворилась
заборгованість в сумі 12 313 грн. 47 коп.
Посилаючись на вказані обставини,
просила про стягнення з відповідача
пені за вказаний період в сумі 37 400 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 05 червня
2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3,
пеню за час прострочення платежів по
аліментам в сумі 5000 грн. та судовий збір
в сумі 243,60 грн. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач з вересня 2012 року аліменти
на утримання дітей не сплачував,
матеріальної допомоги їм не надавав, а
тому на підставі ст. 196 СК України
зобов'язаний сплатити неустойку у
розмірі 1 відсотка від суми
заборгованості за кожний день
прострочення, що становить 30 119 грн.
Проте, оскільки у жовтні 2012 року
відповідач отримав черепно-мозкову
травму, тяжко хворів, втратив батьків,
опікується непрацездатним братом, у
квітні 2014 року визнаний інвалідом
другої групи, суд на підставі ч.2 ст.196 СК
України зменшив розмір пені до 5 000 грн.

Висновки суду відповідають фактичним
обставинам справи, зібраним у справі
доказам і ґрунтуються на вимогах
діючого законодавства.

Судом установлено, що сторони
являються батьками ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
проживають разом з матір'ю ОСОБА_3 і
знаходиться на її утриманні (а. с.8, 9,12).

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду від 26 березня 2007 року з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на
утримання доньок у розмірі 500 грн.
щомісячно, але не менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
щомісячно, починаючи з 15 січня 2007 року
і до повноліття дітей. Рішенням цього ж
суду від 11 жовтня 2011 року розмір
аліментів збільшено до 800 грн.

Відповідач рішення суду про сплату
аліментів виконував неналежним чином,
щомісячні платежі вносив нерегулярно і
не в повному розмірі, внаслідок чого
утворилася заборгованість зі сплати
аліментів в загальній сумі 17 123, 09 грн.,
із яких: за 2007 рік - у розмірі 5 699 грн., за
2008 і 2009 роки - по 6 000 грн., за 2010 рік - 6 633
грн., за 2011 рік - 7 422 грн., за 2012 і 2013 роки -
по 9 600 грн., з 1 січня 2014 по 1 травня 2014
року - 4000 грн. , що підтверджується
відповідною довідкою державного
виконавця (а.с.81,125).

5 жовтня 2012 року ОСОБА_4 у стані
алкогольного сп'яніння отримав
побутову черепно-мозкову травму, з
приводу якої він до 5 листопада 2012 року
проходив стаціонарний курс лікування
(а.с.39).

5 квітня і 27 листопада 2012 року померли
батьки відповідача (а.с.33, 34).

На утриманні ОСОБА_4 знаходиться брат
ОСОБА_7, який являється інвалідом
другої групи внаслідок психічного
розладу (а.с.37, 19).

За висновком МСЕК від 8 квітня 2014 року
ОСОБА_4 визнано інвалідом другої групи
загального захворювання безстроково,
за умовами та характером праці можливе
прилаштоване працевлаштування (а.с.54).

Визначена державним виконавцем сума
заборгованості відповідачем в порядку,
передбаченому ст.197 СК України, не
оспорювалася. Вимоги про зменшення
розміру аліментів в порядку ст.192 СК у
зв'язку із зміною матеріального
становища платником аліментів не
заявлялися.

Відповідно до ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.
Неустойка не сплачується, якщо платник
аліментів є неповнолітнім.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму (правова позиція згідно з
постановою Верховного Суду України №
6-81цс13 від 11 вересня 2013 року).

Право одержувача аліментів на
стягнення неустойки, передбачене ст. 196
СК України, не пов'язується з
дотриманням державним виконавцем норм
Закону України "Про виконавче
провадження" стосовно повідомлення
належним чином державним виконавцем
відповідача про суму заборгованості та
про строк її погашення, з урахуванням
того, що відповідач знав про
необхідність сплати аліментів.

Разом із тим згідно з ч. 3 ст. 74 Закону
України "Про виконавче провадження"
розмір заборгованості зі сплати
аліментів визначається державним
виконавцем (а не стягувачем, чи
боржником). Лише визначивши розмір
такої заборгованості, можна
обчислювати неустойку.

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 "Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів"
передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач був добре обізнаний про
свій обов'язок зі сплати аліментів, що
не оспорювалося ним в суді, проте
судове рішення виконував неналежним
чином, аліменти сплачував несвоєчасно
і не регулярно. Фактично діти сторін
протягом тривалого часу не отримували
від батька щомісячного матеріального
утримання.

Разом з тим п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції
України та ст. 13 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів"
передбачено, що рішення суду є
обов'язковим до виконання на всій
території України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Отже, для відповідача така
відповідальність встановлена ст. 196 СК
України, частиною 2 якої передбачено й
зменшення розміру неустойки в
залежності від матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

При визначенні розміру неустойки, що
підлягає стягненню з відповідача на
користь ОСОБА_3, суд першої інстанції
врахував його матеріальне становище,
травму, отриману у жовтні 2012 року у
стані алкогольного сп'яніння, з приводу
якої він протягом місяця проходив
стаціонарний курс лікування, смерть
його батьків, знаходження на його
утриманні брата інваліда, інші
обставини, що мають істотне значення і
на підставі ч.2 ст.196 СК України зменшив
розмір неустойки з 30 119 грн. до 5 000 грн.,
тобто фактично в шість разів.

Доводи відповідача про відсутність
його вини у невиконанні судового
рішення являються безпідставними,
оскільки спростовуються фактичними
обставинами справи і зібраними у
справі доказами. Допустимих доказів
про те, що після листопада 2012 року
відповідач за станом здоров'я не міг
працювати, матеріали справи не містять.
Хвороба відповідача не звільняє його
від обов'язку утримувати своїх
неповнолітніх дітей і не звільняє від
відповідальності за неналежне
виконання свого обов'язку.

Рішення суду відповідає матеріалам
справи і вимогам закону, підстав для
його скасування судова колегія не
вбачає.

Керуючись ст. ст.307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 05 червня
2014 року по цій справі залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: