АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2/679/2/2014
Провадження № 22-ц/792/1524/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді Баса О.Г.

суддів: Карпусь С.А., Матковської Л.О.

при секретарі Бондарі О.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2,
ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,
адвоката ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Нетішинського міського суду від 25
березня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до
Славутської міської ради Хмельницької
області, Славутського бюро технічної
інвентаризації, треті особи - ОСОБА_3,
ОСОБА_4, про скасування рішень
виконкомів, визнання права на 1/2
частину будинковолодіння та
спонукання до дії.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників розгляду, дослідивши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В серпні 2011 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до Славутської
міської ради Хмельницької області,
Славутського БТІ, третя особа - ОСОБА_3,
про скасування рішень виконкомів,
визнання права на 1/2 частину
будинковолодіння та спонукання до дії.
В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що після смерті батька ОСОБА_8
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 18.07.1974 року
йому належить 36,18% частини житлового
будинку АДРЕСА_1, власником іншої
частини будинку є ОСОБА_10. Житловий
будинок з надвірними будівлями
розташовані на земельній ділянці
площею 1942 кв.м. На підставі заключення
Шепетівського міжміського бюро
технічної інвентаризації щодо обміру
земель забудованого кварталу №13 у м.
Славута від 15.05.1980 року, яким було
встановлено розмір земельної ділянки
за будинком площею 910 кв.м. та виявлено
надлишки земельної ділянки площею 1032
кв.м., було прийнято рішення
виконавчого комітету Славутської
міської ради №211 від 13.06.1980 року про
залишення зазначених надлишків у
користуванні ОСОБА_10, що позбавило його
права на

________________________________________________________________________
________Головуючий у першій інстанції -
Стасюк Р.М. Провадження
№ 22-ц/792/1524/14

Доповідач - Карпусь С.А.
Категорія № 47

користування частиною з цієї земельної
ділянки. Іншим рішенням виконавчого
комітету Славутської міської ради №252б
від 21.09.1989 року з цих надлишків
земельної ділянки зі згоди останнього
було вилучено земельну ділянку площею
500 кв.м. під забудову житла ОСОБА_4, при
цьому не запитували його згоди, як
співвласника житлового будинку та
користувача земельної ділянки на її
вилучення.

Під час розгляду справи він уточнив
позовні вимоги, вказуючи на те, що
ОСОБА_12 володів ? частиною
будинковолодіння, що відповідає 50%, і не
мав законних підстав продавати ОСОБА_10
63,28% будинковолодіння, право на які у
продавця виникло через дописку у
висновку про реєстрацію
будинковолодіння від 10.04.1950 року за №2.
Відповідно є неправильним рішення
виконкому від 08.07.1970 року про передачу у
власність його батьку лише 36,18%
будинковолодіння, а не 1/2 частини. Тому
просив визнати нечинним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Славутської міської ради за № 214 від
08.07.1970 року в частині передачі ОСОБА_13
36,18 % будинковолодіння по АДРЕСА_1;
скасувати свідоцтво про право
особистої власності на житловий
будинок, видане виконкомом Славутської
міськради депутатів трудящих 24.07.1970
року на ім'я ОСОБА_13 та зареєстроване в
Славутському БТІ за № 23/46; скасувати
свідоцтво про право на спадщину на ім'я
ОСОБА_1, посвідчене державним
нотаріусом Славутської державної
нотаріальної контори Дубовик Д.А. від
18.07.1974 року за реєстровим № 2613; визнати
недійсним договір купівлі-продажу 63,82 %
дерев'яного будинку з надвірними
будівлями до цієї частини будинку по
АДРЕСА_1, що був укладений 09.07.1974 року
між ОСОБА_12 і ОСОБА_10; визнати нечинним
та скасувати рішення виконавчого
комітету Славутської міської ради за №
211 від 13.06.1980 року в частині
затвердження заключення Шепетівського
міськрайонного бюро технічної
інвентаризації від 15.05.1980 року щодо
залишення надлишків земельної ділянки
площею 1032 кв. м у користуванні ОСОБА_10;
визнати нечинним та скасувати рішення
виконавчого комітету Славутської
міської ради за № 252 б від 21.09.1989 року в
частині вилучення 500 кв.м. надлишків
земельної ділянки будинковолодіння
АДРЕСА_1 з передачею ОСОБА_4 під
забудову житла; визнати за ОСОБА_1 право
на 1/2 частину будинковолодіння,
виділити цю частку із складу
будинковолодіння АДРЕСА_1 та
зареєструвати ці будинки, як
самостійні з отриманням окремих
технічних паспортів; зобов'язати
виконавчий комітет Славутської
міської ради провести розподіл спірної
земельної ділянки АДРЕСА_1 згідно
встановлених часток будинковолодіння
з виділенням їх у натурі.

Ухвалою Нетішинського міського
суду від 27 квітня 2012 року замінено
відповідача Славутську міську раду на
виконавчий комітет Славутської
міської ради.

Ухвалою цього ж суду від 27 квітня
2012 року до участі у справі в якості
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
залучено ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 28 листопада 2013
року до участі у справі в якості
правонаступника третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_10 залучено
ОСОБА_3.

Ухвалою Нетішинського міського
суду від 13 березня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 до виконавчого комітету
Славутської міської ради Хмельницької
області, ОСОБА_1 про визнання права та
визначення порядку користування
земельною ділянкою виділено в окреме
провадження.

Ухвалою суду від 18 березня 2014 року
до участі у справі в якості третьої
особи, що не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору залучено
Славутську державну нотаріальну
контору.

Рішенням Нетішинського міського
суду від 25 березня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
вважає рішення суду незаконним та
необґрунтованим, просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задоволити його позов в повному
обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
його висновків обставинам справи та
порушення норм матеріального та
процесуального права. Суд в порушення
вимог ст.215 ЦПК України не зазначив у
рішенні учасників процесу. Відмовляючи
в задоволенні позову, суд залишив поза
увагою той факт, що згідно заяви та
договору купівлі-продажу попередній
власник частини будинковолодіння, яка
на даний час належить ОСОБА_3, придбав у
ОСОБА_15 1/2 жилого дерев'яного будинку та
прибудови загальною площею 168 кв.м., а не
63,8 %. Згідно висновку про реєстрацію
будинковолодіння від 22.08.1950 року за
ОСОБА_12 було зареєстровано на праві
приватної власності 1/2
будинковолодіння, а відсоткове
співвідношення 63,82 %, частки будинку
було дописано ручкою без жодних на те
правових підстав. В 1974 році ОСОБА_12
продав ОСОБА_10 не 1/2 належну йому
частину будинковолодіння, а вже 63,82 %
дерев'яного будинку з надвірними
будівлями до цієї частини будинку, тому
вважає договір купівлі-продажу
укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_10
недійсним та таким, що підлягає
скасуванню. Вважає рішення виконавчого
комітету Славутської міської ради №211
від 13.06.1980 року, яким надлишки земельної
ділянки площею 1032 кв.м. залишено в
одноособовому користуванні ОСОБА_10
таким, що суперечить вимогам ст.ст. 48, 88
ЗК УРСР та порушує його право на
користування частиною земельної
ділянки.

ОСОБА_1, ОСОБА_4,представники
Славутської міської ради, Славутського
БТІ, Славутської державної
нотаріальної контори в судове
засідання не з'явились, будучи належним
чином повідомленими про розгляд
справи, про що свідчать рекомендовані
повідомлення.

В запереченні на апеляційну
скаргу, ОСОБА_3, посилаючись на
законність та обґрунтованість
судового рішення, просила відхилити її
доводи.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням апеляційним
судом нового рішення з наступних
підстав.

Згідно частини 1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглядав
справу.

Ухвалою Нетішинського міського
суду під головуванням судді Стасюка
Р.М. від 08 лютого 2012 року закрито
провадження у цій справі.

Ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 26 березня 2012
року зазначену ухвалу скасовано і
справу направлено до того ж суду на
новий розгляд.

Незважаючи на ці обставини,
Нетішинський міський суд під
головуванням судді Стасюка Р.М.
продовжив розгляд саме цієї справи та
постановив рішення.

Згідно ч.1 ст. 21 ЦПК України суддя,
який брав участь у вирішенні справи в
суді першої інстанції, не може брати
участі в розгляді цієї самої справи в
судах апеляційної і касаційної
інстанцій, у перегляді справи
Верховним Судом України, а так само у
новому розгляді її судом першої
інстанції після скасування
попереднього рішення або ухвали про
закриття провадження в справі.

Наведені вимоги закону судом
першої інстанції не були враховані.

Оскільки дану справу вирішено
неповноважним судом, тому таке
процесуальне порушення є безумовною
підставою для скасування рішення суду
та ухвалення апеляційним судом нового.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 100 ЦК УРСР 1963 року було
передбачено, що в особистій власності
громадян можуть бути предмети вжитку,
особистого споживання, комфорту і
підсобного домашнього господарства,
жилий будинок і трудові заощадження.

Згідно ст. 112 ЦК УРСР 1963 року майно може
належати на праві спільної власності
двом або кільком колгоспам чи іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або державі і одному чи
кільком колгоспам або іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або двом чи кільком
громадянам.

Розрізняється спільна власність з
визначенням часток (часткова
власність) або без визначення часток
(сумісна власність).

Встановлено, що ОСОБА_12 20 січня 1947 року
купив у ОСОБА_15 будинковолодіння, яке
складалось з 1/2 частини дерев'яного
будинку і прибудови площею 168 кв.м. та
сараю по АДРЕСА_2, розташованих на
земельній ділянці площею 2760 кв.м., що
підтверджується ксерокопією цього
договору. Як вбачається зі змісту
договору під страхом його недійсності
він підлягав державній реєстрації у
комунальному відділі. За зверненням
ОСОБА_12 від 22 серпня 1950 року на підставі
вказаного договору купівлі-продажу
інвентаризаційним бюро м. Славута 18
вересня 1951 року за ним було
зареєстровано 63,82% домоволодіння по
АДРЕСА_1 (нині АДРЕСА_1, що сторони
підтвердили у судовому засіданні і про
це свідчить лист Славутського БТІ №1023
від 12.07.2010 року). Співвласником іншої
частини будинку залишалось
міськжилуправління ( т.1 а.с. 222-225).

24 липня 1970 року Славутським міським
відділом комунального господарства
було видано ОСОБА_12 свідоцтво про право
особистої власності на 63,82% житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому
Славутської міської ради № 214 від 8
липня 1970 року замість договору
купівлі-продажу від 20.01.1947 року,
зареєстрованому в Славутському пункті
БТІ того ж числа за № 23/46.

Пунктом 26. "Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР" Міністерства
комунального господарства УРСР, від
31.01.1966 року, № б/н було надано право
виконкому місцевої ради за певних
обставин видавати співвласникам
будинку замість правовстановлюючих
документів, які вони мають, свідоцтва
про право особистої власності на
відповідну частку будинку
(домоволодіння).

Тоді ж 24 липня 1970 року Славутським
міським відділом комунального
господарства було видано ОСОБА_13
свідоцтво про право особистої
власності на 36,18% житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на
підставі рішення виконкому
Славутської міської ради № 214 від 8
липня 1970 року та листа Ради Міністрів
УРСР № 36-2355 від 29.11.1954 року. ( т.1 а.с. 247,
274). Дане свідоцтво також зареєстроване
органом технічної інвентаризації.

ОСОБА_13 погодився при житті з визнанням
за ним права власності на 36,18% цього
будинковолодіння, наведене рішення
виконкому від 8 липня 1970 року, як і саме
свідоцтво не оскаржував, а 12 лютого 1971
року заповів належне йому майно своєму
синові ОСОБА_1, який в послідуючому
успадкував це майно.

9 липня 1974 року ОСОБА_12 продав ОСОБА_10
63,28% будинковолодіння по АДРЕСА_1
загальною площею 108,7 кв.м.. Зазначений
договір зареєстрований в
Шепетівському міжміському БТІ за №1/67.

18 липня 1974 року ОСОБА_1 набув право
власності на 36,18% жилого будинку по
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину після смерті батька
ОСОБА_13, яке зареєстроване в
Шепетівському міжміському БТІ за № 1/67.

Тобто станом на липень 1974 року
співвласниками будинковолодіння по
АДРЕСА_1 були ОСОБА_10 та ОСОБА_1, яким
належало відповідно 63,28% та 36,18%.

Наведені обставини підтверджуються
матеріалами справи, копією інвентарної
справи на вказане будинковолодіння,
договором купівлі-продажу від 9 липня
1974 року, свідоцтвом про право власності
на 36,18% за ОСОБА_13 та свідоцтвом про
право власності на 63,82% за ОСОБА_12.

Переліком правовстановлюючих
документів, на підставі яких
провадиться реєстрація будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР, які є
додатком №1 до "Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР", яка затверджена
Міністерством комунального
господарства УРСР від 31.01.1966 року № б/н
не передбачено, що заява фізичної особи
про реєстрацію права власності є
правовстановлюючим документом. Тому не
можна погодитись з твердженнями
позивача, що заява ОСОБА_12 про
реєстрацію за ним права власності на 50%
будинковолодіння по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.224) є
підтвердженням належності йому саме 1/2
частини будинковолодіння.

Не мають правового значення і доводи
позивача про дописку щодо процентного
співвідношення у висновку про
реєстрацію домоволодіння за ОСОБА_12(т. 1
а.с. 225), оскільки свідоцтвом про право
власності від 24 липня 1970 року, яке є
правовстановлюючим документом і є
чинне та ніким не скасоване,
підтверджено, що ОСОБА_12 був власником
63,28% житлового будинку з належними до
нього прибудовами по АДРЕСА_1. Як
вбачається зі змісту договору
купівлі-продажу від 9 липня 1974 року
підтвердженням належності продавцю
63,82% житлового будинку з надвірними
будівлями є саме це свідоцтво про право
власності.

Відповідно до зведеного оціночного
акту по будинковолодінню по АДРЕСА_1
станом на 22.08.1951 року дійсна вартість
всього домоволодіння становила 25797
крб., з яких 18099 крб. вартості частини
будинку ОСОБА_12 та 7698 крб. вартості
частини будинку, що належала міській
раді, що у відсотках становило
відповідно 70,15% та 29,85%. Таке
співвідношення узгоджується з
поверховим планом будинковолодіння
станом на 16.07.1951 року.

Крім того, вимоги про визнання
недійсним договору купівлі-продажу 63,82%
житлового будинку з надвірними
будівлями укладеного між ОСОБА_10 та
ОСОБА_12, позивачем до останнього не
були заявлені.

Таким чином позивачем не доведено, що
його батько ОСОБА_13 та ОСОБА_12 набули у
власність по 1/2 частині
будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Статтею 11 ЗК УРСР від 08.07.1970 року
визначено, що міські Ради народних
депутатів, їх виконавчі комітети в
межах і в порядку, встановлених цим
Кодексом та іншими законодавчими
актами, на території міста здійснюють
державний контроль за використанням та
охороною всіх земель; надають у
користування, а також вилучають
земельні ділянки для державних або
громадських потреб відповідно до
статей 16, 37, 38 цього Кодексу; видають
землекористувачам документи на право
користування землею; вирішують
відповідно до статті 161 цього Кодексу
спори про користування земельними
ділянками та вирішують інші питання в
галузі земельних відносин в межах
своєї компетенції.

Цим же земельним кодексом в ст.15
передбачалось, що земля надається в
безстрокове або тимчасове
користування.

Згідно ст. 90 ЗК УРСР від 08.07.1970 року
на землях міст при переході права
власності на будівлю переходить також
і право користування земельною
ділянкою або її частиною. При переході
будівлі у власність кількох осіб
земельна ділянка переходить в
користування всіх співвласників
будівлі. Якщо попередній власник
будівлі одержав земельну ділянку на
пільгових умовах за нормами, що
перевищують діючі, за новим власником
будинку може бути закріплена в
користування земельна ділянка,
виходячи з норм, встановлених статтею 88
цього Кодексу.

Розміри земельних ділянок для об'єктів
цивільного і житлового будівництва
визначаються виконавчими комітетами
міських Рад народних депутатів у
відповідності з будівельними нормами і
правилами. В містах, де допускається
індивідуальне житлове будівництво,
виконавчими комітетами міських Рад
народних депутатів можуть надаватися
громадянам для цієї мети земельні
ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара,
з врахуванням місцевих умов, незалежно
від кількості членів сім'ї. Розміри
земельних ділянок для будівництва
жилих будинків житлово-будівельних
колективів і спарених будинків
громадян встановлюються Радою
Міністрів Української РСР, що
передбачено ст. 88 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 87 цього Кодексу
вільні від забудови землі можуть
відводитися виконавчими комітетами
міських Рад народних депутатів в
тимчасове користування підприємствам,
установам, кооперативним і громадським
організаціям, а також громадянам для
використання під городи, пасовища та
сінокоси.

Статтею 91 ЗК УРСР 1970 року було
встановлено, що особи, яким належить
будинок на праві спільної власності,
користуються земельною ділянкою
спільно. Порядок користування нею
визначається співвласниками будинку
залежно від розміру часток в спільній
власності на будинок.

Рішенням Славутського міськвиконкому
від 25 грудня 1954 року земельна ділянка
загальною площею 910 кв.м. по АДРЕСА_1
була закріплена за співвласниками
житлового будинку - ОСОБА_12, якому
належало 67,82% та місцевою радою, якій
належало 32,18%, про що свідчать
відомості з інвентарної книги ( т.1 а.с.
198).

За даним будинковолодінням фактично
знаходилось у користуванні 1942 кв.м..
Після проведеного обміру земель
будівельного квартала № 13 в м. Славута
виконкомом Славутської міської ради
було прийнято рішення № 211 від 13 червня
1980 року „Про результати обміру земель
забудови кварталу № 13", згідно з яким за
будинковолодінням було
перереєстровано земельну ділянку
розміром 910 кв.м., а виявлені надлишки в
розмірі 1032 кв.м. залишено у
користування ОСОБА_10 до виникнення
потреби в їх використанні (т.1 а.с. 168).

21 вересня 1989 року рішенням виконкому
Славутської міської ради № 252 „б" „Про
надання земельної ділянки у
безстрокове користування для
індивідуального житлового
будівництва" виділено із вказаного
надлишку 500 кв.м. земельної ділянки
ОСОБА_4 у безстрокове користування з
земель міської забудови для
будівництва житлового будинку та
господарських будівель. На цій
земельній ділянці ОСОБА_4 збудовано
житловий будинок загальною площею 97,4
кв.м., який прийнятий в експлуатацію
16.10.1997 року.

Ці обставини також підтверджуються
матеріалами справи та сторонами
визнаються.

Позивач не довів порушення своїх прав
оспорюваними рішеннями виконкому. Як
встановлено судом, надлишки земельної
ділянки не передавались у постійне
користування співвласникам цього
будинковолодіння, особисто позивачу в
користування також не виділялись. В
матеріалах справи відсутні докази про
те, що позивач звертався до виконкому
Славутської міської ради про надання
йому в користування земельної ділянки
з цих надлишків. Тому у виконкому
міської ради не було обов'язку
витребовувати згоду позивача на
надання земельної ділянки під забудову
ОСОБА_4.

Оцінюючи наведені докази в їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що вимоги позивача не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, а тому в задоволенні позову
про визнання нечинним та скасування
рішення виконавчого комітету
Славутської міської ради за №214 від
08.07.1970 року в частині передачі ОСОБА_13
36,18 % будинковолодіння по АДРЕСА_1,
скасування свідоцтва про право
особистої власності на житловий
будинок, видане виконкомом Славутської
міськради депутатів трудящих 24.07.1970
року на ім'я ОСОБА_13 та зареєстроване в
Славутському БТІ за № 23/46; скасування
свідоцтва про право на спадщину на ім'я
ОСОБА_1, посвідчене державним
нотаріусом Славутської державної
нотаріальної контори ОСОБА_14 від 18.07.1974
року за реєстровим № 2613; визнання
недійсним договору купівлі-продажу 63,82
% дерев'яного будинку з надвірними
будівлями до цієї частини будинку по
АДРЕСА_1, що був укладений 09.07.1974 року
між ОСОБА_12 і ОСОБА_10; визнання нечинним
та скасування рішення виконавчого
комітету Славутської міської ради за №
211 від 13.06.1980 року в частині
затвердження висновку Шепетівського
міжрайонного бюро технічної
інвентаризації від 15.05.1980 року щодо
залишення надлишків земельної ділянки
площею 1032 кв. м у користуванні ОСОБА_10;
визнання нечинним та скасування
рішення виконавчого комітету
Славутської міської ради за № 252 б від
21.09.1989 року в частині вилучення 500 кв. м
надлишків земельної ділянки
будинковолодіння АДРЕСА_1 з передачею
ОСОБА_4 під забудову житла відмовити.

У зв'язку з відмовою у задоволенні
наведених вище вимог не підлягають
також задоволенню вимоги про визнання
за позивачем ОСОБА_1 права на 1/2 частину
будинковолодіння, виділення цієї
частки із складу будинковолодіння
АДРЕСА_1 та реєстрації цих будинків, як
самостійних з отриманням окремих
технічних паспортів та про
зобов'язання виконавчого комітету
Славутської міської ради провести
розподіл спірної земельної ділянки
АДРЕСА_1 згідно встановлених часток
будинковолодіння з виділенням їх у
натурі.

Представником третьої особи ОСОБА_3
було заявлено про застосування до
спірних правовідносин позовної
давності, проте колегія суддів не
знаходить підстав для її застосування
у зв'язку з тим, що в задоволенні позову
відмовлено за недоведеністю.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
понесенні позивачем судові витрати не
відшкодовуються з іншої сторони.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Нетішинського міського
суду від 25 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно оригіналу: суддя апеляційного
суду С.А. Карпусь