АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції - Гриньковська
Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

13 листопада 2014 колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в
складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- ГаращенкаД.Р.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 до якої приєдналась
представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 04 вересня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
власністю, визначення порядку
користування жилим приміщенням та
стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 04 вересня 2014 року
позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод, визначення порядку
користування жилим приміщенням та
стягнення моральної шкоди задоволено
частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в
користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1
шляхом надання ОСОБА_2 ключів від
вхідних дверей зазначеної квартири.

Заборонено ОСОБА_3 надавати дозвіл на
користування квартирою АДРЕСА_1
стороннім особам без дозволу ОСОБА_2.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в сумі 162,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 04 вересня 2014 року в частині відмови
в задоволенні позову ОСОБА_2 про
визначення порядку користування
спірною квартирою та стягнення
моральної шкоди та ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
вказаних позовних вимог.

Зазначає, що рішення суду в частині
відмови в задоволенні її позовних
вимог є незаконним та необґрунтованим,
так як висновки суду не відповідають
встановленим обставинам справи, судом
порушені норми процесуального права та
неправильно застосовані норми
матеріального права. Так, встановивши
в рішенні факт порушення відповідачем
права позивача на користування своєю
власністю Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1,
суд першої інстанції безпідставно
відмовив в задоволенні позовних вимог
про встановлення порядку користування
даною квартирою між співвласниками з
посиланням на те, що позивач обрав не
той спосіб захисту свого порушеного
права, так як обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права
передбачений ст.. 358 ЦК України.
Помилковим є також висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди, оскільки відмовляючи у
задоволенні вказаних позовних вимог
суд посилався на ст.ст. 23, 1167 ЦК України,
а позивач обґрунтовувала свої позовні
вимоги в цій частині ч.3 ст. 386 ЦК
України, яка є спеціальною і
передбачає відповідний спосіб захисту
порушеного права власності.

Відповідач ОСОБА_3 також звернувся
до суду з апеляційною скаргою, в якій
просив скасувати рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 04 вересня 2014 року та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим,
що рішення суду першої інстанції
постановлено з порушенням норм
процесуального права, так як суд
безпідставно відмовив у прийнятті до
спільного провадження у даній справі
його зустрічного позову до ОСОБА_2 про
заборону вчиняти дії, які порушують
його права, гарантовані Конституцією
України та ЦК України, про зобов»язання
ОСОБА_6 припинити зловживати своїми
правами та про стягнення з ОСОБА_6 на
його користь грошової компенсації
вартості його частки у спірній
квартирі в сумі 1 620 600,00 гривень.
Зазначає також, що його заява про
забезпечення доказів була розглянута
судом у його відсутності, що позбавило
його можливості надати суду пояснення
з приводу доводів вказаної заяви.
Надані відповідачем докази не були
судом досліджені в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7
повністю підтримали доводи своєї
апеляційної скарги та просили її
задовольнити. Проти доводів
апеляційної скарги ОСОБА_3
заперечували, посилаючись на їх
безпідставність.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_5 повністю
підтримали доводи своєї апеляційної
скарги та просили її задовольнити.
Проти доводів апеляційної скарги
ОСОБА_2 заперечували, зазначаючи, що
вони не ґрунтуються на встановлених
обставинах справи та вимогах закону.

Заслухавши доповідь судді
Ратнікової В.М., пояснення осіб, які
з»явились в судове засідання, вивчивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовну заяву
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, зобов'язуючи ОСОБА_3
усунути перешкоди в користуванні
ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 шляхом
надання ОСОБА_2 ключів від вхідних
дверей зазначеної квартири та
забороняючи ОСОБА_3 надавати дозвіл на
користування квартирою АДРЕСА_1
стороннім особам без дозволу ОСОБА_2,
суд першої інстанції посилався на те,
що позивачка є співвласником спірної
квартири і має право володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном, право спільної часткової
власності має здійснюватися
співвласниками без ущемлення прав
кожного, відповідач чинить позивачу
перешкоди в користуванні її
власністю, а тому позовні вимоги про
зобов'язання відповідача усунути
перешкоди в користуванні власністю
шляхом надання позивачеві ключів від
вхідних дверей та заборони відповідачу
надавати дозвіл на користування
квартирою стороннім особам без дозволу
позивача підлягають задоволенню,
оскільки такі вимоги позивача
узгоджуються зі змістом ст.ст. 16, 386, 391
ЦК України, якими обумовлено, що
власник вправі звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права
будь-яким способом, що є адекватним
змісту порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції є
обгрунтованим і відповідає
встановленим обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою частковою
власністю.

За ст. 391 ЦК України власник має право
вимагати усунення перешкод у
здійснення ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
є співвласниками квартири АДРЕСА_1, яку
успадкували за законом після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 їх матері ОСОБА_9 по Ѕ
частині кожний.

Позивач не може користуватися належною
їй Ѕ частиною зазначеної квартири,
оскільки в цьому їй перешкоджає
відповідач, так як не надає ключі від
квартири, про що не заперечував
останній.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16 ст. 386, 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування
своїм майном.

Підставою для задоволення позову
власника є встановлення факту
порушення прав власника і об'єктивно
існуючих перешкод у здійсненні ним цих
прав.

Право позивача на звернення з даним
позовом передбачено ст. ст. 16, 391, 386 ЦК
України, згідно з якими власник має
право звернутися до суду з вимогою про
захист порушеного права будь-яким
способом, що є адекватним змісту
порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном.

Встановивши, що відповідач змінив
замки на вхідних дверях квартири, чим
перешкоджає позивачці в користуванні
власністю, суд підставно задовольнив
її вимоги та зобов»язав ОСОБА_3 усунути
перешкоди в користуванні ОСОБА_2
квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання
ОСОБА_2 ключів від вхідних дверей
зазначеної квартири.

Обгрунтованим є також рішення суду
першої інстанції в частині заборони
ОСОБА_3 надавати дозвіл на користування
квартирою АДРЕСА_1 стороннім особам без
дозволу ОСОБА_2, так як з досліджених
судом доказів вбачається, що
відповідач без погодження з іншим
співвласником квартири надавав дозвіл
на користування квартирою стороннім
особам, що також є порушенням законних
права та інтересів позивача, як іншого
співвласника квартири, а порушене
право підлягає захисту.

Рішення суду у зазначеній частині
відповідає дослідженим судом доказам
та вимогам закону, а тому підстав для
його скасування в цій частині не
вбачається.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення
порядку користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 між
співвласниками, суд першої посилався
на те, що рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 18.03.2014 року у
справі №761/15921/13-ц між тими ж сторонами
встановлено, що між сторонами склались
неприязні стосунки, що робить
неможливим спільне користування
квартирою, відповідно до вимог ст.61 ч.3
ЦПК України ці обставини повторно не
доказуються, статтями 364 ч.2, 365 ч.3 ЦК
України для такого випадку встановлено
інші способи захисту цивільних прав,
ніж обрано позивачем, тому суд вважає,
що у задоволенні позовних вимог про
встановлення конкретного права
користування спірною квартирою
необхідно відмовити. При цьому суд
враховує і те, що позивач, ставлячи
вимогу про виділ їй у користування
більшого жилого приміщення, не ставить
питання про компенсацію за це
відповідачу, що порушує його законні
права та інтереси у разі задоволення
позовних вимог у цій частині.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів в повній мірі
погодитись не може з наступних
підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
є двокімнатною, загальною площею 71,60
кв.м., жилою площею 43,10 кв.м., складається
з двох ізольованих жилих кімнат площею
22,9 кв.м. та 20,20 кв.м., балкона площею 0,30
кв.м., коридора 10,00 кв.м., кухні 13,40 кв.м.,
ванної 2,2 кв.м., вбиральні 1,60 кв.м..

На час розгляду справи в спірній
квартирі проживає лише один
співвласник квартири відповідач
ОСОБА_3, другий співвласник квартири
ОСОБА_2 не має доступу до квартири та не
може користуватись своєю власністю,
так як відповідач чинить їй в цьому
перешкоди.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 18 березня 2014 року
позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
виділ у натурі Ѕ частки майна, а саме:
квартири АДРЕСА_1 та стягнення витрат
по оплаті житлово-комунальних послуг
залишено без задоволення. В
мотивувальній частині вказаного
рішення на підставі встановлених
обставин суд прийшов до висновку про
те, що між сторонами склались
неприязні стосунки, що робить
неможливим спільне користування
квартирою.

Вказаний висновок відповідно до
роз»ясень, викладених в п. 4 постанови
№ 5 Пленуму Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ « Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» не є
правовим висновком суду, а є висновком
суду щодо встановлених ним обставин у
конкретній справі, а тому не є
преюдиційним і доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2 в цій частині є
обгрнутованими.

Крім того, наявність між
співвласниками конфліктних стосунків
не є підставою для позбавлення одного
із співвласників права користування та
розпорядження його власністю.

Враховуючи зазначене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до помилкового висновку про те,
що наявність між співвласниками
квартири конфліктних стосунків є
підставою для відмови в задоволенні
позову про визначення порядку
користування квартирою між
співвласниками.

Згідно положень ч.3, 4 ст. 358 ЦК
України, кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майно в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками
про порядок володіння та користування
майном відповідно до їхніх часток у
праві спільної часткової власності
посвідчений нотаріально, він є
обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Звертаючись до суду з позовом про
визначення порядку користування
квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожному з яких
належить по Ѕ частині вказаної
двокімнатної квартири, позивачка
просила виділити їй у користування
жилу кімнату, площею 22,90 кв.м., а
відповідачу ОСОБА_3 виділити в
користування жилу кімнату площею 20,20
кв.м.з балконом, місця загального
користування залишити у спільному
користуванні сторін.

З досліджених судом технічних
паспортів квартири АДРЕСА_1 за 2001 рік,
2007 рік та розпорядження
Старокиївської державної
адміністрації міста Києва № 703 від
16.08.2001 року вбачається, що в спірній
квартирі було здійснено
перепланування, яке затверджено
районною державною адміністрацією і за
даними технічної документації на
даний час квартира АДРЕСА_1 є
двокімнатною, загальною площею 71,60
кв.м., жилою площею 43,10 кв.м., складається
з двох ізольованих жилих кімнат площею
22,9 кв.м. та 20,20 кв.м., балкона площею 0,30
кв.м., коридора 10,00 кв.м., кухні 13,40 кв.м.,
ванної 2,2 кв.м., вбиральні 1,60 кв.м..

Враховуючи, що спірна квартира
складається з двох ізольованих жилих
кімнат площею 22,9 кв.м та 20,20 кв.м. з
балконом, виділ в натурі частки в
квартирі кожного із співвласників є
неможливим, співвласники не можуть
досягти між собою згоди щодо спільного
користування квартирою та щодо
становлення порядку користування
квартирою, що призводить до виникнення
між ними конфліктних ситуацій, колегія
суддів вважає, що запропонований
ОСОБА_2 варіант встановлення порядку
користування квартирою АДРЕСА_1 між
співвласниками, відповідно до якого
ОСОБА_2 в користування виділяється
ізольована кімната жилою площею 22,9
кв.м., ОСОБА_3 в користування
виділяється кімната, жилою площею 20,2
кв.м. з балконом з залишенням місць
загального користування у спільному
користуванні співвласників, є
прийнятним, так як ґрунтується на
вимогах закону, надасть можливість
кожному із співвласників
користуватись квартирою та призведе
до урегулювання конфліктів між
співвласниками.

Що стосується доводів апеляційної
скарги ОСОБА_2 про те , що висновок
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні її позову до ОСОБА_3 про
відшкодування їй моральної шкоди,
завданої тривалою неможливістю
користуватись своїм спадковим майном
через перешкоди, які здійснював
відповідач ОСОБА_3, що призвело до
порушення її законних прав власника та
завдало їй моральних страждань не
ґрунтується на вимогах закону, то
колегія суддів вважає їх
безпідставними з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову про
стягнення з відповідача на користь
позивача моральної шкоди, суд першої
інстанції посилався на те, що
позивачкою не доведено у чому
конкретно полягають втрати
нематеріального характеру, з чим вони
пов»язані, не обґрунтовано заявлений
розмір моральної шкоди.

З досліджених судом доказів дійсно
вбачається, що ОСОБА_2, в порушенні
вимог ст.. 60 ЦПК України, не надала суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження її доводів про
заподіяння їй відповідачем моральної
шкоди та розміріу вказаної шкоди, а
тому, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про відшкодування моральної
шкоди в розмірі 50 000,00 гривень

Доводи апеляційної скарги про те, що
підставою для скасування рішення суду
в частині відшкодування моральної
шкоди є неправильне застосування
судом норм матеріального права, а саме:
ст.ст. 23, 1167 ЦК України, тоді як в даному
випадку вказані правовідносини
регулюються спеціальною нормою ч.3 ст.
386 ЦК України, на яку і посилалась
позивачка при зверненні з позовом до
суду, правильність висновків суду не
спростовують, так як суд послався на
загальні норми права, які регулюють
правовідносини щодо відшкодування
моральної шкоди і відмовив в
задоволенні вказаних позовних вимог за
їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3
про те, що при розгляді справи по суті
та при ухваленні рішення суду судом
першої інстанції були порушенні
вимоги ст.ст. 123, 124, 127, 135,137, 169, 192, 197 ЦПК
України правильність висновків суду
першої інстанції не спростовують та не
є підставою для скасування
правильного по суті рішення суду.

Оцінивши в сукупності докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 04 вересня 2014 року
підлягає скасуванню в частині відмови
в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визначення порядку
користування жилим приміщенням з тих
підстав, що між сторонами склались
конфліктні стосунки та спільне
користування квартирою неможливе з
ухваленням в цій частині нового
рішення про задоволення зазначених
позовних вимог, виділення в
користування ОСОБА_2 жилої кімнати,
площею 22,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1,
виділення в користування ОСОБА_3 жилої
кімнати, площею 20,2 кв.м. з балконом, що
виходить з даної кімнати в квартирі
АДРЕСА_1 з залишенням місць загального
користування - коридору, кухні, ванної
кімнати, вбиральні, у спільному
користуванні сторін.

В іншій частині рішення суду залишити
без зміни.

Керуючись ст.ст. 358, 386, 391 ЦК України,
ст..ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 04
вересня 2014 року скасувати в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визначення порядку
користування жилим приміщенням та
ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту.

Виділити в користування ОСОБА_2
жилу кімнату, площею 22,9 кв.м. в квартирі
АДРЕСА_1.

Виділити в користування ОСОБА_3
жилу кімнату, площею 20,2 кв.м. з балконом,
що виходить з даної кімнати в квартирі
АДРЕСА_1.

Місця загального користування коридор,
кухню, ванну, вбиральню залишити у
спільному користуванні сторін.

В іншій частині рішення суду залишити
без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: