Справа № 438/958/14-ц
Номер провадження 2/438/467/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 грудня 2014 року Бориславський
міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді
Слиша А.Т.

при секретарі
Слепченко Н.С.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Головей М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Бориславі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства
з додатковою відповідальністю
«Бориславський експериментальний
ливарно-механічний завод», третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору директор товариства з
додатковою відповідальністю
«Бориславський експериментальний
ливарно-механічний завод» Лазар
Володимир Михайлович про виплату
заробітної плати, одноразової
матеріальної допомоги при звільненні з
роботи і відшкодування моральної
шкоди, суд, -

в с т а н о в и в :

10 липня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
товариства з додатковою
відповідальністю «Бориславський
експериментальний ливарно-механічний
завод» (надалі ТзДВ «БЕЛМЗ»), третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору директор
товариства з додатковою
відповідальністю «Бориславський
експериментальний ливарно-механічний
завод» Лазар Володимир Михайлович про
стягнення матеріальної шкоди у розмірі
12 000 гривень та моральної шкоди у
розмірі 5 000 гривень. В подальшому в
порядку ст.31 ЦПК України неодноразово
змінював позовні вимоги, остаточно,
відповідно до заяви від 01 грудня 2014
року просить стягнути з відповідача
невиплачену заробітну плату у розмірі
1378 гривень 40 копійок, одноразову
матеріальну допомогу при звільненні з
роботи у розмірі 7247 гривень 10 копійок
та моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень.

Позовні вимоги мотивує тим, що працював
на підприємстві відповідача з 02 квітня
1979 року до 04 лютого 2014 року, коли
звільнився за власним бажанням згідно
ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на
пенсію. При звільненні йому не було
виплачено заробітну у розмірі 1378
гривень 40 копійок та одноразову
матеріальну допомогу при звільненні з
роботи у розмірі 7247 гривень 10 копійок.
Зазначені обставини підтверджуються
листом Територіальної державної
інспекції з питань праці у Львівській
області від 14 квітня 2014 року за №02-1584/07,
відповідно якого колективним
договором на 2005-2007р.р., затверджений
конференцією трудового колективу ВАТ
«БЕЛМЗ» протокол №1 від 14 серпня 2005
року, зареєстрованого Виконавчим
комітетом Бориславської міської ради
рішення №359 від 22 вересня 2005 року, п.4
розділу 8 передбачено: «Виплачувати
одноразову матеріальну допомогу
працівникам, які виходять на пенсію за
віком при безперервному стажі роботи
на підприємстві: більше 25 років п'яти
місячних тарифних ставок (посадового
окладу). З грудня 2014 року мінімальна
заробітна плата проіндексована на 3%
інфляції становить 1449,42 гривень, тобто
1449,42х5=7247,10 гривень. Відповідач не
виконав умов п.4 розділу 8 діючого
колективного договору в частині не
нарахування та не виплати одноразової
матеріальної допомоги в зв'язку із
виходом на пенсію, чим порушив вимоги
ст.18,116,ч.1 ст. 117 КЗпП України, ч.1 ст.9
Закону України «Про колективні
договори та угоди» №3356.

Далі наказом від 04 лютого 2014 року за
№8-к позивача звільнено з роботи з
порушенням вимог ч. 1 ст.38 КЗпП України в
частині не дотримання відповідачем
двох тижнів з моменту письмового
попередження працівником, а саме: заява
позивача про звільнення з роботи
написана 12 грудня 2013 року, а звільнений
04 лютого 2014 року При звільненні
позивача з роботи було лише нараховано
компенсацію за 21 невикористаний день
щорічної відпустки на загальну суму
1590гривень 12 копійок, а заробітна плата
не виплачена . Згідно з видатковим
касовим ордером №60 від 28 березня 2014
року позивачу виплачено кошти належні
при звільненні в сумі 5975 гривень 24
копійок 28 березня 2014 року.

Неправомірними діями відповідача
позивачу завдано моральної шкоди, яку
оцінює в 5 000 гривень, оскільки
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зав'язків і
вимагають від позивача додаткових
зусиль для організації свого життя;
перебуває в неспокої, душевних
переживаннях, пригніченому стані,
змушений працювати на тимчасових
роботах щоб забезпечити нормальне
навчання своїй дочці. Як пенсіонеру, та
інваліду третьої групи загального
захворювання позивачу необхідне
лікування, яке не можу вчасно отримати
через брак коштів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2, який діє на
підставі угоди бн від 04 вересня 2014 року
вимоги позовної заяви підтримали в
повному обсязі з підстав, викладених у
позові. Просять позовні вимоги
задовольнити у повному об'ємі.

Представник відповідача Головей М.М.,
яка діє на підставі довіреності №18-2/26
від 20 січня 2014 року позовні вимоги
заперечила. Пояснила, що відповідач
ТзДВ «БЕЛМЗ» на протязі 2011-2014 років
перебуває в тяжкому фінансовому
становищі, яке спровоковане несплатою
коштів замовниками за поставлену
відповідачем продукцію, відсутністю
кредитування, недостатністю обігових
коштів на підприємстві. В результаті
господарської діяльності за дев'ять
місяців 2014 року підприємство отримало
збитки у розмірі 686 тисяч гривень.
Станом на 01 листопада 2014 року наявна
заборгованість по виплаті заробітної
плати в сумі 1154397 гривень 80 копійок, по
сплаті податку з доходів фізичних осіб
в сумі 258305 гривень 83 копійки і по сплаті
єдиного внеску на загальнообов'язкове
соціальне страхування в сумі 1381903
гривень 60 копійок. Відповідно
адміністрація підприємства не має
змоги виділити кошти на виплату
трудових пільг, гарантій та
компенсацій у розмірі 10% прибутку, що
залишається у розпорядженні
підприємства, як передбачено п.1
розділу VIII Колективного договору
відповідача на 2005-2007 роки. Звідси
адміністрація підприємства не має
можливості на теперішній час виплатити
одноразову матеріальну допомогу при
звільненні з роботи у розмірі 6090
гривень 00 копійок. З часом, зазначена
матеріальна допомога буде виплачена
позивачу.

Щодо виплати заробітної плати позивачу
за період з 13 грудня 2013 року по 04 лютого
2014 року у розмірі 1378 гривень 40 копійок,
вимоги не підлягають до задоволення,
оскільки позивач з дати написання
заяви про звільнення - 12 грудня 2013 року
не працював на підприємстві.

Моральна шкода позивачу не заподіяна,
його законні права та інтереси не
порушені. Просить у задоволенні позову
відмовити.

Третя особа директор ТзДВ «БЕЛМЗ»
Лазар В.М. в судове засідання не
з'явився, повідомлений належним чином,
суд вирішує справу на підставі навних у
ній доказів.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, оцінивши досліджені докази в
їх сукупності, та виходячи із
встановлених судом обставин і
визначених відповідно до них
правовідносин, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини ,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1
серії НОМЕР_1 від 02 квітня 1979 року, з 02
квітня 1979 року був прийнятий на роботу
слюсарем по ремонту технологічного
обладнання Бориславського
експериментального
ливарно-механічного заводу,
правонаступником якого є відповідач
ТзДВ «БЕЛМЗ». Звільнений позивач за
власним бажанням у зв'язку із виходом
на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України
з 04 лютого 2014 року відповідно до наказу
керівника підприємства №8-к від 04
лютого 2014 року. Як вбачається з
вищезазначеного наказу до виплати
підлягає лише компенсація за
невикористану відпустку 21 календарних
днів у розмірі 1378 гривень 40 копійок.
Проте, відповідно довідки відповідача
від 01 грудня 2014 року за №18-2/261,
заробітна плата за грудень 2013 року
нарахована позивачу до виплати в сумі
381 гривня 39 копійок та компенсація за
невикористані відпустки у сумі 1378
гривень 40 копійок виплачені 28 березня
2014 року. Інші нарахування заробітної
плати не проводились, так як ОСОБА_1 та
працівники ливарного цеху протягом
вказаного періоду не працювали.

Як було встановлено в судовому
засіданні із пояснень представника
відповідача, оскільки позивач у період
з 13 грудня 2013 року по 04 лютого 2014 року не
працював на підприємстві з дати
написання ним заяви про звільнення - 12
грудня 2013 року, останньому не була
виплачена заробітна плата на момент
розрахунку за даний період.
Представником відповідача не
представлено суду розрахунку про
розмір заробітної плати позивача за
період з 13 грудня 2013 року по 04 лютого 2014
року, при цьому представником
відповідача не оспорювався сам розмір
заробітної плати (1378 гривень 40 копійок).

Відповідно до положень ст.ст.47, 116 КЗпП
України передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до частиною 5 п. 6 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 р. N 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», що задовольняючи вимоги
про оплату праці, суд має навести в
рішенні розрахунки, якими він
керувався при визначенні сум, що
підлягають стягненню. Оскільки
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника,
суд визначає зазначену суму без
утримання цього податку й інших
обов'язкових платежів, про що зазначає
в резолютивній частині рішення.

Враховуючи, що при звільненні
розрахунок з позивачем по справі
проведений не був, на час розгляду
справи судом заборгованість не
сплачена та не доведена відсутність
вини відповідача у цьому, на
підприємстві не запроваджувалось
простою або режиму роботи на умовах
неповного робочого часу, не
представлено розрахунку відповідачем
заробітної плати за період роботи, суд
вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь заробітну плату
за період з 13 грудня 2013 року по 04 лютого
2014 року у розмірі 1378 гривень 40 копійок,
в межах заявлених позовних вимог, без
врахування податків та обов'язкових
платежів, що підлягають відрахуванню
із заробітної плати виходячи із
заявлених позовних вимог.

Крім того, відповідно до умов
колективного договору ВАТ
«Бориславського експериментального
ливарно-механічного заводу» на 2005-2007
роки, правонаступником якого є
відповідач ТзДВ «БЕЛМЗ», зокрема п.4
розділу VIII «розвиток соціальної сфери
підприємства, соціально-трудові
пільги, гарантії, компенсації»
встановлено, що адміністрація та
профспілковий комітет зобов'язується
виплачувати одноразову матеріальну
допомогу працівникам, які виходять на
пенсію за віком при безперервному
стажі роботи на підприємстві: більше 25
років п'яти місячних тарифних ставок
(посадового окладу).

Як вбачається із трудової книжки
ОСОБА_1, і не заперечується
представником відповідача
безперервний стаж роботи позивача на
підприємстві становить більш як 25
років.

Відповідно до довідки ТзДВ «БЕЛМЗ» від
19 вересня 2014 року за № 9-2/200 на день
звільнення місячна тарифна ставка
позивача складала 1218 гривень. Звідси
одноразова допомога при виході на
пенсію становить 6090 гривень, що
підтверджується довідкою відповідача
від 22 липня 2014 року за №1-2/141-2.

Відповідно до ст.97 КЗпП України, форми і
системи оплати праці, норми праці,
розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
та розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами,
установами, організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.

Ст. 13 КЗпП України передбачено, що у
колективному договорі встановлюються
взаємні зобов'язання сторін щодо
регулювання виробничих, трудових,
соціально-економічних відносин,
зокрема, встановлення гарантій,
компенсацій, пільг. Колективний
договір може передбачати додаткові
порівняно з чинним законодавством і
угодами гарантії, соціально-побутові
пільги.

Таким чином, встановлена у
колективному договорі відповідача
виплата одноразової матеріальної
допомоги при звільненні з роботи
працівникам, які виходять на пенсію за
віком при безперервному стажі роботи
на підприємстві, є додатковою
порівняно з нормами КЗпП України
гарантією, встановленою саме для
працівників ТзДВ «БЕЛМЗ» у
колективному договорі.

Згідно ст.10, 16 КЗпП України колективний
договір укладається на основі чинного
законодавства, прийнятих сторонами
зобов'язань з метою регулювання
виробничих, трудових і соціальних
відносин і узгодження інтересів
трудящих, власників і уповноважених
ними органів, умови колективного
договору, що погіршує порівняно з
чинним законодавством і угодами
становище працівників, є недійсними.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про
оплату праці» форми і системи оплати
праці, умови запровадження та розміри
надбавок доплат, премій, винагород та
інших заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами у колективному
договорі з дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною та галузевими угодами.

З огляду на наведені норми закону суд
приходить до висновку, що доводи
представника відповідача, що
одноразова матеріальна допомога при
виході на пенсію могла надаватись при
умові наявності коштів у підприємства,
не відповідають діючому законодавству
і Колективному договору ТзДВ «БЕЛМЗ». З
урахуванням чинності Колективного
договору суд вважає, що виплата таким
працівникам одноразової допомоги при
звільненні є обов'язковою соціальною
гарантією. Виходячи з приписів п.1
розділу VIII Колективного договору,
згідно яких джерелом фінансування
положень цього договору є кошти
підприємств, отримані в результаті
їхньої діяльності у розмірі 10%
прибутку, що залишається у
розпорядженні підприємства, можна
зробити висновок, що підприємство
самостійно визначає джерело цих витрат
та зобов'язане і має можливість вживати
заходи щодо забезпечення наявності
коштів, які витрачаються на зазначені
цілі.

З урахуванням наведеного суд доходить
висновку, що одноразова допомога при
звільненні підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача, який
має право на отримання пенсії, та стаж
роботи на підприємстві понад 25 років - у
сумі п'яти місячних тарифних ставок у
розмірі (1218гривень х 5) 6090 гривень. При
цьому наведений позивачем розрахунок
одноразової допомоги не відповідає
вимогам закону і є неправильним,
оскільки відповідно до Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення» та «Порядок проведення
індексації грошових доходів
населення», затверджений постановою
Уряду 17 липня 2003 року № 1078 (із внесеними
змінами і доповненнями) не підлягають
індексації одноразова допомога при
виході на пенсію та виплати, які
визначаються залежно від прожиткового
мінімуму (додаткові пенсії, підвищення,
компенсаційні виплати, державна
соціальна допомога на догляд).
Відповідно, заявлені позовні вимоги в
частині стягнення одноразової
матеріальної допомоги при виході на
пенсію підлягають до задоволення
частково у розмірі 6090 гривень 00
копійок.

Щодо розміру моральної шкоди, то суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати життєвих зв'язків і вимагають
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4
Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику у справах
про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 року (із змінами та доповненнями),
у позовній заяві про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є
будь - які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №2 від 12.06.2009 року «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» розглядаючи справи , судам
слід неухильно виконувати вимоги
статей 58, 59 ЦПК про належність і
допустимість доказів. Зокрема статтею
57 ЦПК України передбачено, що доказом у
справі є пояснення сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків. Тому пояснення зазначених
осіб, отримані не за процедурою допиту
свідків ( стаття 184 ЦПК), не можуть
використовуватись як засіб
доказування.

Позивач судом в якості свідка не
допитувався, а тому його пояснення як
сторони по справі щодо заподіяння йому
моральної шкоди та її розміру не є
належним доказом.

Суд не встановив підстав для
задоволення вимог про відшкодування
шкоди, наявності самої шкоди та її
розміру.

За таких обставин, у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Згідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Оскільки Законом України «Про судовий
збір» позивача звільнено від сплати
судового збору, відтак, з урахуванням
майнової та немайнової вимог
позивачки, до стягнення з відповідача в
дохід держави підлягає судовий збір в
розмірі 243 гривні 60 копійок

Керуючись ст. ст. 13,16,47, 97, 116, 237-1 Кодексу
Законів про Працю України, ст.ст. 23 ЦК
України, ст.15 Закону України «Про
оплату праці» , ст.ст.10, 11, 57, 58,59,60, 88, 184,
209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з додатковою
відповідальністю «Бориславський
експериментальний ливарно-механічний
завод» на користь ОСОБА_1 заробітну
плату за період з 13 грудня 2013 року по 04
лютого 2014 року у розмірі 1378 (одна тисяча
триста сімдесят вісім) гривень 40
копійок, без врахування податків та
обов'язкових платежів, що підлягають
відрахуванню із заробітної плати.

Стягнути з товариства з додатковою
відповідальністю «Бориславський
експериментальний ливарно-механічний
завод» на користь ОСОБА_1 одноразову
матеріальну допомогу при виході на
пенсію у розмірі 6090 (шість тисяч
дев'яносто) гривень 00 копійок, без
врахування податків та обов'язкових
платежів, що підлягають відрахуванню
із зазначеної допомоги.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути товариства з додатковою
відповідальністю «Бориславський
експериментальний ливарно-механічний
завод» на користь держави 243 гривні 60
копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення до апеляційного
суду Львівської області через
Бориславський міський суд.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий: суддя
Слиш А.Т.