Справа № 359/5452/14-ц Головуючий у І
інстанції Кабанячий Ю.В.Провадження №
22-ц/780/6081/14 Доповідач у 2 інстанції
Воробйова Н.С.Категорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 18 вересня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
повернення позики,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась з названим
позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що
08.11.2011 року ОСОБА_2 позичив у неї під
розписку гроші в сумі 16500 грн.; вказана
розписка не містить кінцевої дати
повернення боргу, відповідач
зобов'язувався повернути вказані кошти
за першою вимогою.

Зазначала, що на її прохання відповідач
повернути борг відмовився, а тому вона
вимушена була направити на його адресу
вимогу про повернення боргу, але
останній залишив її без реагування.

Просила стягнути з відповідача на її
користь суму боргу 16500 грн, судовий збір
у розмірі 261,75 грн. та витрати на
правову допомогу в сумі 2000 грн.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 18 вересня 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з відповідача на
користь позивачки 16500 грн.
заборгованості за розпискою та судовий
збір в сумі 243,60 грн., в решті вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив
скасувати рішення суду з підстав
невідповідності висновків суду
дійсним обставинам справи та вимогам
закону та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно ч. 1 ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів або таку ж кількість речей
такого ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа,-
незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого виду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Пункт 2 ч.1
вказаної статті передбачає, що якщо
договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це.

На обґрунтування позовних вимог,
позивачка, як на доказ, послалася на
розписку від 08 листопада 2011 року (а.с.7)

Задовольняючи позовні вимоги
позивачки, суд першої інстанції
виходив з того, що між сторонами було
укладено договір позики, що
підтверджується розпискою
відповідача, відповідач борг не
повернув, а тому дійшов висновку, що
сума боргу в розмірі 16500 грн. підлягає
стягненню в судовому порядку на
користь позивачки.

Даний висновок суду не ґрунтується на
вимогах закону та не відповідає
дійсним обставинам справи.

Так, з розписки, на яку посилається
позивачка і яку суд визнав належним
доказом, що підтверджує укладання між
сторонами договору позики, вбачається,
що « ОСОБА_2, син ОСОБА_4, отримав суму в
розмірі 16500 грн. від ОСОБА_3 Написано
власноруч, в подальшому претензій не
маємо» (а.с.7).

Тобто, за змістом, в розписці не
зазначено, що суму 16500 грн. ОСОБА_2 взяв у
борг у ОСОБА_3 і що він зобов»язався
повернути борг останній за першою її
вимогою. Більше того, в ній зазначено,
що після отримання грошових коштів, в
подальшому, претензії до ОСОБА_3 він не
має. У зв»язку з чим, підстави вважати ,
що зазначена розписка є борговим
зобов»язанням відповідача перед
позивачекою , відсутні.

Посилання суду на те, що обставини,
пов»язанні з розпискою від 08 листопада
2011 року були предметом дослідження при
розгляді справи № 359/1766/14-ц
Бориспільським міськрайонним судом за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
повернення позики, за якою був
задоволений позов позивачки та
стягнуто з відповідачки борг у сумі 26175
грн., і що встановлені обстави по справі
не підлягають доказуванню при розгляді
даної справи та підтверджують
обґрунтованість вимог позивачки
ОСОБА_3, у даному випадку, є
безпідставними.

Як встановлено зі змісту рішення суду
від 19 травня 2014 року зазначена справа
розглядалася за позовом ОСОБА_4 про
стягнення боргу у сумі 26175 грн. з ОСОБА_3;
ОСОБА_2 по справі був допитаний як
свідок. При цьому, з вказаного рішення
вбачається, що ОСОБА_3, заперечуючи
позовні вимоги ОСОБА_4, посилалася на
те, що вона частково повернула борг
останній через її сина ОСОБА_2
Допитаний як свідок ОСОБА_2, вказував на
те, що він не має відношення до
зазначених боргових зобов»язань
відповідачки перед його матір»ю,
грошові кошти в сумі 16500 грн. ОСОБА_3
повернула в рахунок погашення боргу,
який мала перед ним, про що він написав
розписку від 08.11.2011 року. Вирішуючи спір
за позовом ОСОБА_4 по суті, суд критично
оцінив показання свідка ОСОБА_2 щодо
отримання ним від ОСОБА_3 суми 16500 грн.,
та вважав, що останній не довів
належними доказами факт існування
даного правочину між ним та ОСОБА_3 , але
дійшов висновку, що дана розписка, на
яку ОСОБА_3 посилалася як на доказ про
повернення боргу в рахунок зобов»язань
перед ОСОБА_4, не підтверджує
повернення боргу саме ОСОБА_4 (а.с. 46-48).

У зв»язку з викладеним, висновок
суду про те, що зазначеним рішенням
Бориспільського міськрайонного суду
від 19 травня 2014 року підтверджується
факт укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
договору позики, за яким останній
отримав у неї в борг суму 16500 грн., яку
зобов»язався повернути за першою
вимогою, не ґрунтується на обставинах
та матеріалах справи.

В силу положень ч.4 ст.60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, висновок суду
про обгрунтовність позову ОСОБА_3 не
відповідає вимогах закону та
спростовується матеріалами справи.

Рішення суду ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, а тому не може бути залишеним без
змін та підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів або таку ж кількість речей
такого ж роду та такої ж якості.

Колегія суддів вважає, що розписка від
08 листопада 2011 року, на яку посилається
позивачка на підтвердження своїх
позовних вимог, в розумінні положень
ст..ст.1046, 1047 ЦК України, не може
вважатися борговою розпискою (відсутні
докази, що вказані кошти було взято в
борг, не містить умови щодо
зобов'язання повернення вказаних
коштів, не зазначено строки та порядок
повернення боргу) та не свідчить про
існування договору позики.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є
неповне з»ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія
вважає, що позивачка не довела свої
позовні вимоги, а тому їй слід
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 18 вересня 2014 скасувати. Ухвалити
нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: