Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука
В.М.,

Парінової І.К.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
садівничого товариства «Дніпрове»,
Новоолександрівської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області про
встановлення земельного сервітуту, за
касаційною скаргою садівничого
товариства «Дніпрове» на рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 14
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 05
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до садівничого
товариства «Дніпрове» (далі - СТ
«Дніпрове»), посилаючись на те, що йому
на праві власності належить земельна
ділянка площею 0,0820 га, на якій
розташований садовий будинок НОМЕР_1 у
СТ «Дніпрове» Новоолександрівської
сільської ради Дніпропетровської
області. Дана ділянка знаходиться на
схилі, де періодично має місце
сповзання ґрунту, а тому її
використання під стоянку власного
транспорту неможливе. При зверненні до
відповідача у 2009 році про виділення
площі біля правління під стоянку його
транспорту, було прийнято рішення, яким
ОСОБА_3 було зобов'язано провести
конкретні роботи стосовно своєї
ділянки та ділянки, яка межує з його
ділянкою і знаходиться в користуванні
садівничого товариства. Незважаючи на
проведення ряду робіт, у тому числі і
реконструкції аварійного водопроводу,
відповідач не дозволяє позивачу
користуватися земельною ділянкою біля
правління для стоянки його транспорту.
Тому позивач просив встановити
постійний безоплатний земельний
сервітут на земельній ділянці площею
0,015 га, що перебуває у постійному
користуванні відповідача і
розташована біля його земельної
ділянки НОМЕР_1 з боку будівлі
правління, для проїзду та стоянки його
особистого транспорту.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 14
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 травня
2014 року, позовні вимоги задоволено.
Встановлено ОСОБА_3 постійний
безоплатний земельний сервітут на
земельній ділянці площею 0,015 га, що
перебуває у постійному користуванні СТ
«Дніпрове» і розташована біля
земельної ділянки НОМЕР_1 з боку
будівлі правління цього садівничого
товариства, для проїзду та стоянки
особистого транспорту. Вирішено
питання щодо судових витрат у справі.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати судові рішення, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив із того, що
домовленості між сторонами в
позасудовому порядку щодо
встановлення земельного сервітуту не
досягнуто, позивачем доведено
необхідність та можливість
встановлення постійного безоплатного
земельного сервітуту на частині
земельної ділянки, яка перебуває у
постійному користуванні відповідача.

Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про обґрунтованість
висновків суду першої інстанції та
залишив ухвалене ним рішення без змін.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції повністю погодитися не
можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів, з огляду на наступне.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Вказаним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_3 є членом СТ
«Дніпрове» з 10 вересня 2002 року.
Йому на праві власності належить
земельна ділянка площею 0,0820 га,
на якій розташований садовий будинок
НОМЕР_1, на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
22 травня 2007 року та державного акту на
право власності на землю від 10 вересня
2007 року (а.с. 10 - 13, 25).

Земельна ділянка позивача межує з
земельною ділянкою площею 0,015 га, яка
знаходиться у постійному користуванні
СТ «Дніпрове».

Як вбачається з протоколу № 2/2012 від 08
липня 2012 року загальних
звітно-виборних зборів уповноважених
членів СТ «Дніпрове», було прийнято
рішення, зокрема, про відмову ОСОБА_3 у
використанні землі біля будівлі
правління під автостоянку (а.с. 106).

Згідно плану земельної ділянки,
наданого комунальним підприємством
Дніпропетровського району «Бюро
технічної інвентаризації» від 29 липня
2010 року, ОСОБА_3 для
обслуговування садового будинку
використовується площа розміром 269 кв.
м, під город - 551 кв. м (а.с. 56 - 70).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3
вказував на те, що вільна від забудови
частина його земельної ділянки за
своєю конфігурацією не дозволяє
використовувати її для стоянки
автотранспорту. На площі під городом
має місце зсув ґрунту, що також
унеможливлює її використання під
стоянку.

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 100 ЗК
України, власник або землекористувач
земельної ділянки має право вимагати
встановлення земельного сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Земельний сервітут
встановлюється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 402 ЦК України
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Таким чином, закон вимагає від позивача
надання суду доказів того, що нормальне
господарське використання своєї
земельної ділянки, неможливо без
обтяження сервітутом чужої земельної
ділянки. При цьому слід довести, що
задоволення потреб позивача неможливо
здійснити яким-небудь іншим способом.

Разом із тим, у порушення наведених
норм права та вимог ст. 214 ЦПК України,
апеляційний суд вказуючи про те, що
земельна ділянка, про встановлення
сервітуту на якій заявлено вимогу,
належить СТ «Дніпрове» на праві
постійного користування, не звернув
увагу на те, що в матеріалах справи
докази на підтвердження вказаного
факту відсутні; апеляційний суд
зазначив лише про можливість
встановлення земельного сервітуту,
проте без встановлення фактичних
обставин та дослідження доказів
залишилось питання неможливості
задоволення потреб позивача іншим
способом.

Апеляційний суд не врахував, що
обов'язок по доведенню необхідності
встановлення сервітуту покладається
саме на позивача та всупереч вимогам ч.
4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив сторонам
у справі права заявити клопотання про
проведення судової експертизи для
з'ясування питання про неможливості
задоволення потреб позивача іншим
способом та можливість встановлення
земельного сервітуту.

Крім того, земельний сервітут
здійснюється способом, найменш
обтяжливим для власника (володільця)
земельної ділянки, щодо якої він
встановлюється.

Як убачається з матеріалів справи та
доводів касаційної скарги,
СТ «Дніпрове» заперечувало проти
встановлення ОСОБА_3 безоплатного
сервітуту на право користування
належною йому частиною земельної
ділянки, посилаючись на те, що жодного
доказу зсуву ґрунту з боку заїзду на
земельну ділянку зі сторони дороги
позивачем не надано; що позивач має
можливість проїзду до своєї земельної
ділянки з дороги загального
користування, а також розмістити місце
для паркування та стоянки транспортних
засобів на власній земельній ділянці,
що підтвердив актом обстеження.

Проте апеляційний суд у порушення
вимог статей 212 - 214, 316 ЦПК України,
залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції про встановлення земельного
сервітуту, на вищевказані положення
закону та обставини справи належної
уваги не звернув, належним чином
доводів садівничого товариства щодо
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права при ухваленні
рішення не перевірив, не врахував
доводів відповідача про те, що проти
встановлення сервітуту він заперечує;
не навів висновків та доказів про
неможливість задоволення такої
потреби позивача в інший спосіб. Отже,
суд не надав вірної оцінки доказам у їх
сукупності та не визначився з
характером спірних правовідносин.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом апеляційної
інстанції фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, неповноту перевірки
законності і обґрунтованості рішення
місцевого суду, порушення норм
процесуального права, що в свою чергу,
призвело до невірного вирішення спору.

За таких обставин, ухвалене судом
апеляційної інстанції рішення не може
вважатися законним і обґрунтованим, у
зв'язку із чим, відповідно до статей 336,
338 ЦПК України його слід скасувати з
передачею справи на новий розгляд до
цього ж суду.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу садівничого
товариства «Дніпрове» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 травня
2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

В.М.
Колодійчук

І.К.
Парінова

І.М.
Фаловська