АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5160/14
Головуючий 1 інст. - Ніколаєнко І.В.
Справа № 640/3970/14-ц
Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А., Кіпенка І.С.,

при секретарі -
Рязановій С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Київського районного суду м.
Харкова від 12 червня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

13 березня 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом, в якому з
у рахуванням подальшого збільшення
позовних вимог просила стягнути з
ОСОБА_1 на її користь заборгованість за
договором позики, що становить 294452,22
грн., а також судові витрати в сумі 2358,08
грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтувала тим, що 12 жовтня 2013 року
між нею та ОСОБА_1 було укладено договір
позики, за яким остання отримала від
неї грошову суму в розмірі 24300 доларів
США, яка була передана їй під час
укладення договору, про що зазначила в
розписці, в якій також зобов'язалася
повернути позивачці вказану грошову
суму за першою вимогою незалежно від
будь-яких форс-мажорних обставин. Також
позивач зазначає, що вона січні 2014 року
неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з
вимогою повернути вказану суму, проте
остання під різними приводами
відмовлялася повернути грошові кошти,
а потім почала уникати зустрічей. Вище
викладене змусило її звернутися з
позовом до суду про повернення суми за
договором позики, а також відсотків за
користування грошовими коштами,
загальна сума яких становить 294452,22 грн.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив позов
задовольнити та підтвердив обставини
викладені у позові.

В судовому засіданні відповідач
позовні вимоги визнала, проти
задоволення позову не заперечувала.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 12 червня 2014 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики задоволено повністю.

На вказане рішення ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг, та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню
не підлягає, виходячи з наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу
України, позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюється договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Згідно ст. 1049 Цивільного кодексу
України, позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Статтею 533 Цивільного кодексу України,
встановлено, що грошове зобов'язання
має бути виконане у гривнях.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

12 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримала на
умовах займу у ОСОБА_2 грошову суму в
розмірі 24300 доларів США та
зобов'язалась повернути останній
вказану грошову суму за першою вимогою,
незалежно від будь-яких форс-мажорних
обставин.

В січні 2014 року позивач звернулася до
відповідача із вимогою повернути їй
грошові кошти, отримані за договором
позики, що при розгляді справи, не
заперечувалося відповідачем.

ОСОБА_1 з моменту пред'явлення вимоги -
січня 2014 року грошові кошти ОСОБА_2 за
договором позики не повернула.

Судом встановлено, що загальна сума
заборгованості відповідача перед
ОСОБА_2 становить 294452,22 грн. та
складається з:

- суми боргу - 283013,74 грн. (згідно курсу
Національного банку України (100 доларів
США - 1164,6656 грн.) на момент збільшення
позовних вимог);

- відсотки за користування позикою -
11438,48 грн. (відповідно до постанови НБУ
від 13.08.2013 року облікова ставка
становить 6,5 % річних - 9197,95 грн.;
відповідно до Постанови НБУ від 14.04.2014
року облікова ставка становить 9,5 %
річних - 2240,53 грн.).

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Харкова від 12 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді колегії: