Справа № 0907/2-219/2011
Провадження № 22-ц/779/2256/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д

суддів Беркій О.Ю.,
Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

з участю:
представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника банку -
Рокетської С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, - за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 12 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

В квітні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
(тоді ЗАТ КБ «ПриватБанк») звернулось в
суд з позовними вимогами, які уточнило
під час розгляду справи до ОСОБА_2. та
просило в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ IFIWGK00000283 від 29.02.2008 року в розмірі 54349,28
доларів США, що в гривневому
еквіваленті складає 434250,74 грн. звернути
стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та
виселити відповідачів, які
зареєстровані і проживають у
зазначеній квартирі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_2 належним чином не виконувала
кредитне зобов'язання, внаслідок чого
виникла заборгованість, яку відповідно
до умов договору іпотеки від 03.03.2008
року, укладеного між сторонами, та норм
цивільного законодавства позивач має
право стягнути за рахунок предмета
іпотеки.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 12.02.2014 року позов задоволено
частково. Для стягнення заборгованості
з ОСОБА_2 за кредитним договором від
29.02.2008 року в сумі 427565,69 грн. звернуто
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки від 23.03.2008 року а саме
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 95,83 кв.м. шляхом
надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права на
продаж від свого імені будь-якій особі -
покупцеві в порядку ст.38 ЗУ «Про
іпотеку» з усіма повноваженнями,
необхідними для здійснення продажу
предмета іпотеки. Встановлено
початкову ціну предмета іпотеки для
його подальшої реалізації на рівні не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом/ на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій. Вирішено питання
стягнення судових витрат.

В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
вважаючи, що при розгляді справи суд не
врахував всіх доказів та порушив норми
матеріального і процесуального права
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд проігнорував положення
законодавства про те, що
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, коли зобов'язання не буде
виконано у встановлений строк, а згідно
з кредитним договором укладеним між
сторонами зобов'язання по договору
настануть 29.03.2028 року. Так, відповідно
до п.16.7.1 Договору іпотеки квартири від
23.03.2008 року іпотекодержатель має право
звернути стягнення на предмет іпотеки
у випадку, якщо в момент настання
термінів виконання якого-небудь із
зобов'язань передбачених кредитним
договором, вони не будуть виконані, але
суд не встановив, яке саме зобов'язання
передбачене кредитним договором
позичальник не виконав в термін
встановлений договором.

Вказує, що згідно умов кредитного
договору банк мав би право подати позов
про звернення стягнення на майно,
тільки при умові його розірвання в
односторонньому порядку та після
попередньо направленого письмового
попередження.

Крім того, позичальник отримала від
банку відповідно до кредитного
договору 45000 доларів США у вигляді не
поновлювальної лінії на придбання
квартири, а не 60300 доларів США, як
стверджує представник банку.

Вважає, що передумовою подачі позову
банку було звернення позичальника в
травні 2010 року з позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк» щодо визнання
незаконності підняття в
односторонньому порядку процентної
ставки з 12% до 15,2%, розгляд позову в
апеляційній і касаційній інстанціях
завершились в кінці 2011 року
зобов'язанням банку повернутись до
процентної ставки 12%.

За наведених доводів просила
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити банку в
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, оцінивши зібрані докази,
колегія суддів приходить до висновку
про відмову в задоволенні апеляційної
скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оскаржуване рішення суду відповідає.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
виходив з того, що внаслідок
невиконання відповідачем своїх
зобов'язань щодо сплати кредиту,
позивач має право на звернення
стягнення на предмет іпотеки, а тому
позовні вимоги в цій частині з
врахуванням зменшення суми пені,
комісії та різниці в розрахунках
аудитора підлягає до часткового
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно кредитного договору №IFIWGА00000283
від 29.02.2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк»), надало ОСОБА_2 грошові
кошти в сумі 60300 доларів США, з яких 45000
доларів США на придбання нерухомості
та 15300 доларів США на сплату страхових
платежів, зі сплатою 1% на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом та
кінцевим терміном повернення кредиту
29.02.2028 року. Згідно умов договору ОСОБА_2
зобов'язалась щомісяця з 01 по 05 число
кожного місяця сплачувати банку кошти
(щомісячний платіж) у сумі 516,14 доларів
США згідно графіку погашення кредиту
для погашення заборгованості за
кредитним договором, що складається із
заборгованості по кредиту, відсотків,
винагороди, комісії.

В забезпечення виконання зобов'язань
за даним кредитним договором, Банк та
ОСОБА_2 уклали договір іпотеки
предметом якого є трьохкімнатна
квартира АДРЕСА_1 та належить
іпотекодавцю на праві приватної
власності на підставі Договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом
Івано-Франківського МНО ОСОБА_5 03.03.2008
року по реєстру №1175.

Відповідно до договору іпотеки,
іпотекодержатель має право звернути
стягнення на предмет іпотеки у випадку,
якщо в момент настання термінів
виконання будь-якого із зобов'язань,
передбачених кредитним договором, вони
не будуть виконані.

Встановлено, що ОСОБА_2 свої
зобов'язання за кредитним договором
виконувала не належним чином,
внаслідок чого станом на 19.06.2013 року
утворилася заборгованість в сумі 54349,28
доларів США, що еквівалентно 434 250,74 грн.,
а саме: 46273,76 долари США - заборгованість
за кредитом; 7241,94 долар США -
заборгованість по відсотках; 50,97
доларів США - заборгованість по
комісії; 782,61 долари США по пені.

Колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що при зверненні
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення кредитного боргу, його слід
зменшити на суму пені, комісії та 24,75
грн. різниці в розрахунках доведених
висновком спеціаліста від 22.01.2014 року.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог чинного законодавства. Згідно зі
ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст.1048 ЦК України.

У разі порушення іпотекодавцем
обов'язків, встановлених іпотечним
договором, відповідно до ч.1 ст.12 Закону
"Про іпотеку"- іпотекодержатель має
право вимагати дострокового виконання
основного зобов'язання, а в разі його
невиконання - звернути стягнення на
предмет іпотеки.

Оскільки відповідачем умови договору
щодо погашення кредиту належним чином
не виконувалися, тому банк відповідно
до п.п. 2.3.3,2.3.7 кредитного договору,
скористався правом стягнення кредиту
до настання термінів, передбачених п.8.1
даної угоди, в тому числі і на заставне
майно.

Посилання апелянта на те, що сума
кредиту, яку вона позичила та заявлена
в позовних вимогах відрізняється
спростовується п.8.1 кредитного
договору. Доводи в частині порушення
цивільного законодавства при не
зверненні банку до поручителя не
стосується предмету спору, а тому
сприймаються колегією критично.

Рішення суду в частині відмови в
виселенні позивачем не оскаржувалось,
а тому в апеляційному порядку не
переглядається.

За таких обставин,колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в оскаржуваній частині
ухвалено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його законності і
обґрунтованості.

Підстав для скасування даного рішення
і ухвалення нового рішення колегія
суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 12 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук