АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/1810/14-ц
Головуючий І інстанції - Колодяжна І.М.
Провадження: 22-ц/790/5686/14
Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: право власності
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді - Бездітка В.М.,

суддів колегії - Коровіна С.Г.,
Овсяннікової А.І.,

при секретарі - Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 16 липня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
комунального підприємства
«Жилкомсервіс», третя особа: ОСОБА_5 про
визнання права власності за
набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що згідно свідоцтва
про право власності на житло від 19.01.1996
року № 3-96-59222 квартира АДРЕСА_1 належала
його батькам - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 25.04.2003 року ОСОБА_7
успадкувала після смерті ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1.

Вказував, що з 2001 року він проживав,
здійснював догляд та експлуатував
квартиру АДРЕСА_1 до смерті матері -
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Вважає, що набув право власності за
набувальною даністю, оскільки
зареєструвався у спірній квартирі у 2003
році та прожив у ній більше 10 років,
добросовісно заволодів чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти квартирою більше тринадцяти
років.

Просив визнати за ним право власності
на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною
давністю.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 16 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_3, його представник - ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким задовольнити позов у повному
обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
В обґрунтування скарги зазначено, що
позивач добросовісно заволодів чужим
майном, оскільки власником квартири
була його мати, а з 2001 року він почав
проживати в спірній квартирі, з 2003 року
був зареєстрований в цій квартирі,
сплачував комунальні послуги,
квартплату та на даний час проживає в
ній разом із своєю сім'єю. Вважають, що
суд першої інстанції безпідставно
відмовив у позові. Крім того, в
доповненнях до апеляційної скарги
зазначено, що ОСОБА_3 не може
успадкувати квартиру АДРЕСА_1, оскільки
нотаріальною конторою відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину
після смерті матері, у зв'язку з
розбіжностями у написанні його
прізвища та прізвища його матері у
первинних документах, що посвідчують
особистість позивача та його матері.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того,
володіння позивачем спірною квартирою
не є добросовісним, в розумінні
положень п.п. 9,11 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
та прийшов до висновку, що позивачем
невірно обрано спосіб захисту свого
порушеного права.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 належала батькам позивача -
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва
про право власності на житло від 19.01.1996
року № 3-96-59222, виданого Харківським
міським центром приватизації
державного житлового фонду,
зареєстрованого у ХМБТІ 25.01.1996 року за
р.№. П-3-9894 /а.с.9/.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 25.04.2003 року ОСОБА_7
успадкувала після смерті ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 /а.с. 8/.

Як вбачається з довідки КП
«Жилкомсервіс» дільниця № 23 від 11.10.2011
року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:
ОСОБА_7 з 1986 року та її син ОСОБА_3 з 2003
року /а.с. 7/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла /а.с. 19/.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач добросовісно заволодів чужим
майном, а суд першої інстанції
безпідставно відмовив у позові є
помилковими.

Відповідно до п.п. 9,11 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
при вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, що володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач знав і знає про неможливість
набуття ним права власності в порядку
спадкування за законом після смерті
матері у зв'язку з укладенням його
матір'ю та ОСОБА_8 19.03.2010 року договору
довічного утримання. Тому ОСОБА_3 не є
добросовісним набувачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_3 не може успадкувати квартиру
АДРЕСА_1, оскільки нотаріальною
конторою відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадщину після смерті
матері, у зв'язку з розбіжностями у
написанні його прізвища та прізвища
його матері у первинних документах, що
посвідчують особистість позивача та
його матері не є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки позивачем невірно
обрано спосіб захисту свого порушеного
права.

Виходячи з положень з ст.ст. 3, 4, 10, 11, 16, 27,
31, 179 ЦПК України, право визначати
предмет і підстави позову та спосіб
захисту порушеного права - належить
позивачеві.

ОСОБА_3 не позбавлений права звернутися
до суду із заявою до суду про
встановлення факту, що має юридичне
значення.

В засіданні суду апеляційної інстанції
позивач підтвердив існування спору,
який знаходиться на розгляді у суді,
відносно укладеного 19.03.2010 року
договору довічного утримання між його
матір'ю та гр.. ОСОБА_8

Таким чином, висновки суду
відповідають вимогам закону,
підтверджуються матеріалами справи,
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Підстав для скасування рішення при
апеляційному розгляді справи не
встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319,
324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 16 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення. Ухвала може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий суддя -

Судді колегії -