Справа №
Провадження № 2/263/606/2014
04 липня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Марiуполя Донецької областi у складi:
головуючого суддi Соловйова О. Л.,при
секретарi Д'яконовій К.І., розглянувши у
відкритому судовому засiданнi в залі
суду в м. Марiуполi цивiльну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання
права власності в порядку спадкування
на частину будинку, витребування майна
з чужого незаконного володіння,
визнання недійсними договорів
Позивач звернувся до суду із вказаним
позовом до відповідачів, згідно із яким
- визнати за ним право власності на 3/8
частки жилого будинку АДРЕСА_1;
- витребувати жилий будинок у ОСОБА_5,
скасувавши державну реєстрацію його
- визнати недійсними договори
дарування від 05.02.2009 року та від 08.04.2011
року, посвідчені приватним нотаріусом
ММНО ОСОБА_8 в частині дарування
самовільних будівель.
В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що жилий будинок літ. «А-1» з
прибудовами за адресою АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
забудову належав ОСОБА_9, яка є рідною
бабкою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_9 померла На момент смерті ОСОБА_9
у спірному домоволодінні проживали та
були зареєстровані четверо її дітей:
ОСОБА_10 - батько позивача, ОСОБА_11 -
матір ОСОБА_4, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Всі
вони фактично прийняли спадщину після
смерті ОСОБА_9, оскільки мешкали разом
із спадкодавцем, проте свої спадкові
права жодних з них у встановленому
законом порядку не оформив.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати ОСОБА_4 -
ОСОБА_11 Враховуючи той факт, що на час
смерті ОСОБА_11 відповідач ОСОБА_4
мешкав разом із спадкодавцем, фактично
ним було успадковано належну ОСОБА_11
частку у спірному домоволодіння - ?
частку. ІНФОРМАЦІЯ_5 помер батько
позивача. Спадщину у вигляді ? частки
домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті
ОСОБА_10 фактично прийняв позивач,
згідно із вимогами 1268 ч. 3 ЦК України.
Проте ані позивач, ані відповідач
ОСОБА_4 у нотаріальному органі свої
спадкові права не оформляли та
свідоцтв про право на спадщину за
законом не отримували через
відсутність у спадкодавців - ОСОБА_11 та
ОСОБА_10 правовстановлюючих документів
на спадкове майно. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла
ОСОБА_12 Спадкоємцем першої черги за
законом після смерті ОСОБА_12 є її син -
ОСОБА_7, який фактично спадщину після
смерті ОСОБА_12 не прийняв та,
відповідно, свої спадкові права у
нотаріальному органі не оформляв,
оскільки з 1961 року ОСОБА_7 мешкає у м.
Краматорськ. Позивач, посилаючись на
вимоги ст. 1258 ЦК України, вважає, що
частку ОСОБА_12 у спадковому майні -
домоволодінні АДРЕСА_1 мав би
можливість успадкувати її рідний брат -
ОСОБА_13, як спадкоємець другої черги,
проте він не проживав у спірному
домоволодінні та заяви про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_12 до
нотаріального органу не подавав.
Враховуючи викладене позивач вважає,
що ? частка ОСОБА_12, яку остання
фактично прийняла у спадщину після
смерті ОСОБА_9, розподіляється між
позивачем та відповідачем ОСОБА_4 у
рівних частках В червні 2012 року
позивачу стало відомо, що ОСОБА_4
оформив право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 на своє ім'я, а
05.02.2009 року та 08.04.2011 року подарував
домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 22.03.2012 року було відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
договору дарування недійсним та
визнання права власності на частину
спірного домоволодіння. Ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 04.09.2013 року вказане рішення суду
першої інстанції було скасовано, а
позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.
Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 22.12.2008 року за ОСОБА_4 було
визнано право власності на 33/50 частки
спірного домоволодіння, а також на
самовільно зведені жилу прибудову літ.
«А1-1», гараж літ. «Д-1» та веранду літ.
«а-1». Як було вказано вище, 05.02.2009 року
на підставі договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
ММНО ОСОБА_8, ОСОБА_4 подарував своєму
синові - ОСОБА_5 33/50 частки
домоволодіння АДРЕСА_1. Рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 27.12.2010 року та додатковим рішенням
суду від

10.03.2011 року за ОСОБА_4 було визнано право
власності в порядку спадкування на 17/50
частки спірного домоволодіння, а також
на самовільно зведені жилу прибудову
літ. «Б-1», тамбури літ. «Б1-1», літ. «в1-1»,
літ. «в2-1» та сіні літ. «б-1» та «в-1».
Згідно із договором дарування від
08.04.2011 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 17/50
частки спірного домоволодіння. Згідно
із рішеннями Апеляційного суду
Донецької області від 30.10.2013 року та від
04.11.2013 року вказані вище рішення суду
першої інстанції скасовані, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 -
відмовлено. Враховуючи викладене за
вказаними договорами дарування ОСОБА_4
здійснив відчуження нерухомого майна,
яке йому не належало, що є підставою, на
переконання позивача, для визнання
договорів дарування недійсними.
Посилаючись на вимоги ст. ст. 15, 317 ЦК
України ОСОБА_3 зауважує, що не має
можливості для захисту своїх спадкових
прав у позасудовому порядку за умови
відсутності у спадкодавців
правовстановлюючих документів на
спірне домоволодіння, чим обумовлено
його звернення до суду із даним позовом

В судовому засіданні позивач та його
представник - ОСОБА_14, яка діє на
підставі договору про надання правової
допомоги, позовні вимоги підтримали з
підстав, зазначених у позові та
наполягали на їх задоволенні. Позивач
не заперечував проти ухвалення у
справі заочного рішення у разі
повторної неявки відповідачів у судове
засідання.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились з невідомих суду причин, про
слухання справи були повідомлені у
встановленому законом порядку.

Треті особи в судове засідання не
з'явились з невідомих суду причин, про
слухання справи були повідомлені у
встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст. 224 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
за текстом ЦПК України) суд ухвалює
рішення при заочному розгляді справи
зі згоди позивачів на підставі наявних
у матеріалах справи доказах.

Дослiдивши матерiали справи, суд вважає,
що позов пiдлягає частковому
задоволенню. При цьому суд виходить з
наступного.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 4 Заключних і
перехідних положень Цивільного
Кодексу України (в редакції 2003 р.) щодо
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільного Кодексу
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, які виникли або
продовжують існувати після набрання
ним чинності.

Згідно із Наказом Президіума Верховної
Ради УРСР від 09.12.1963 року ЦК УССР (в
редакції 1963 року) застосовується до
цивільних правовідносин, які виникли
після введення його у дію, тобто з 01.01.1964
року. За договірними та іншими
цивільними правовідносинами, які
виникли до 01.01.1964 року, ЦК УРСР (в
редакції 1963 року) застосовується до тих
прав та обов'язків, які виникнуть після
введення його у дію. Дія ст. ст. 524-564 ЦК
УРСР розповсюджується на спадщину, яка
відкрилась до введення в дію ЦК УРСР,
проте ніким із спадкоємців не прийняту.

Відповідно до рішення Народного суду
Молотовського району м. Маріуполя від
22.11.1947 року, домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складалось з трьох кімнат, однієї кухні
та сараю, належить ОСОБА_9 На підставі
вказаного рішення суду 21.03.1950 року
ОСОБА_9 міським житловим управлінням
Жданівського відділу Комунального
господарства м. Жданова видано
свідоцтво про право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 529 ЦК України (в
редакції 1963 року) при спадкуванні за
законом спадкоємцями першої черги є в
рівних частках діти, один з подружжя,
батьки померлого. Онуки та правнуки
спадкодавця є спадкоємцями за законом,
якщо до моменту відкриття спадщини
немає у живих того з їх батьків, який
був би спадкоємцем; при цьому вони
спадкують у рівних частках у тій
частці, яка б належала при спадкуванні
за законом їх померлому батьку.

Враховуючи викладені вирішуючи
питання щодо прийняття особами
спадщини, яка відкрилась до 2004 року, суд
керується положення Цивільного
кодексу УРСР в редакції 1963 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла. Відповідно
до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року)
спадкоємцями першої черги за законом
після смерті ОСОБА_9 були її діти -
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Згідно із ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР (в редакції
1963 року) для отримання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Згідно із ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції
1963 року) визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; якщо він подав до
державної нотаріальної контори за
місцем відкриття спадщини заяву про

прийняття спадщини. Наведені дії
повинні бути здійсненими в перебігу 6
місяців з дня відкриття

спадщини, згідно із ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року)

В розумінні ст.. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963
року) спадщину у вигляді домоволодіння
АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9 прийняли
її діти - ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та
ОСОБА_13, оскільки на момент відкриття
спадщини вони мешкали разом із
спадкодавцем у спірному домоволодінні,
що підтверджується відомостями
домової книги на домоволодіння
АДРЕСА_1, фактично вступили у володіння
спадковим майном. Враховуючи
презумпцію рівності часток
спадкоємців за законом, розмір частки
кожного із спадкоємців ОСОБА_9 у
домоволодінні АДРЕСА_1 складає ? частку.

Не дивлячись на фактичне прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_9, жодним з
її спадкоємців не було подано до
державної нотаріальної контори заяви
про прийняття спадщини, та, відповідно
не було зареєстровано їх права
власності на успадковане
домоволодіння. Вказані обставини
підтверджуються, зокрема, відсутністю
спадкової справи щодо майна померлої
ОСОБА_9, інформація про що міститься у
рішеннях Апеляційного суду Донецької
області, а отже не підлягає додатковому
доказуванню, згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до посвідки про народження
ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 батьком позивача є
ОСОБА_10 /а.с. 15/. Відповідач ОСОБА_4 є
сином ОСОБА_11 що також встановлено
рішеннями Апеляційного суду Донецької
області та не підлягає додатковому
доказуванню в рамках розгляду даної
цивільної справи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_11 Спадщину
після її смерті у вигляді ? частки
домоволодіння АДРЕСА_1 фактично
прийняв її син - ОСОБА_4, оскільки був
зареєстрований та мешкав у спірному
домоволодінні, що підтверджується
копією домової книги на наведене
домоволодіння, яка міститься у
матеріалах справи /а.с. 6-14/ свідоцтва
про право на спадщину за законом на ?
частку спірного домоволодіння після
смерті ОСОБА_11 відповідач ОСОБА_4 у
нотаріальному органі не отримував, про
що свідчить відсутність спадкової
справи після смерті ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер батько позивача -
ОСОБА_10

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України (в
редакції 2003 року) спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку
встановленого ст. 1270 ЦК Украйни він не
заявив відмову від неї.

Враховуючи викладене ОСОБА_3, як
спадкоємець ОСОБА_10 пешої черги за
законом, згідно із ст. 1261 ЦК України (в
редакції 2003 року), прийняв спадщину у
вигляді ? частки домоволодіння АДРЕСА_1,
оскільки продовжував мешкати у
вказаному домоволодінні. Свідоцтва про
право на спадщину за законом на ? частку
домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті
ОСОБА_10 позивач не отримував, про що
свідчить відсутність спадкової справи
щодо майна померлого ОСОБА_10, що
встановлено рішеннями Апеляційного
суду Донецької області.

Згідно із ст. 1262 ЦК України (в редакції
2003 року) у другу чергу право на
спадкування за законом мають рідні
брати та сестри спадкодавця, його баба
та дід як з боку батька, так і з боку
матері. Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК
України (в редакції 2003 року) племінники
спадклдавця спадкують ту частку
спадщини, яка б належала за законом
їхнім матері, батькові (сестрі, братові
спадкодавця), якби вони були живими на
час відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_12, яка на той
час мешкала у м. Краматорську.
Спадкоємцем першої черги за законом
після смерті ОСОБА_12 є її син - ОСОБА_7,
який також постійно мешкає у м.
Краматорську. Спадщину у вигляді ?
частки домолодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_7
після смерті матері ОСОБА_12 не прийняв.
До таких висновків суд приходить
враховуючи той факт, що ОСОБА_7 у
спірному домоволодінні, ? частка якого
входить до складу спадкової маси, після
смерті ОСОБА_12, на час відкриття
спадщини не мешкав та не був
зареєстрований, відповідно до
відомостей домової книги на
домоволодіння АДРЕСА_1, до
нотаріального органу з заявою про
прийняття спадщини не звертався,
згідно із витягом з спадкового реєстру
щодо відсутності спадкової справи щодо
майна померлої ОСОБА_12 Крім того,
приходячи до таких висновків. Судом
проаналізована можливість фактичного
прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті
його матері, в розумінні вимог ч. 3 ст. 1268
ЦК України (в редакції 2003 року),
враховуючи ймовірну можливість
успадкування іншого майна, належного
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини з урахуванням спільного
проживання останнього разом із
спадкодавцем. Для перевірки цього
факту при розгляді даної справи судом
було витребувано відомості з
Реєстраціної служби ММУЮ щодо
належності ОСОБА_12 на праві власності
будь-якого нерухомого майна.
Відповідно до витягів з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
та інформації з Реєстру прав власності
на нерухоме майно, не виявлено
будь-якого нерухомого майна, яке б
належало на праві власності ОСОБА_12, з
огляду на що до спадкової маси після
смерті ОСОБА_12 входить лише ? частка
домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 1266 ЦК України (в
редакції 2003 року) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
спадкоємцями за правом представлення,
які прийняли спадщину після смерті
ОСОБА_12 у вигляді ? частки
домоволодіння АДРЕСА_1 (по 1/8 частці
кожен), оскільки спадкоємець ОСОБА_12
першої черги за законом - третя особа
ОСОБА_7 жодних дій, які б свідчили про
прийняття ним наведеного спадкового
майна, передбачених нормами ЦК України
не вчинив.

З огляду на викладене розмір частки
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спадковому майні -
домоволодіння АДРЕСА_1 складатиме 3/8
частки (1/4 частка прийнята кожною із
сторін в порядку спадкування за
законом після смерті їх батьків плюс 1/8
частки, прийнята в порядку спадкування
за правом представлення після смерті
ОСОБА_12)

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 22.12.2008 року за ОСОБА_4 було
визнано право власності на житловий
будинок літ. «А-1», житлову прибудову
літ. «А1-1», гараж літ. «А2-1», літню кухню
літ. «Д-1», веранду літ. «а-1», що
становить 33/50 частини домоволодіння
АДРЕСА_1. На підставі

наведеного рішення суду за ОСОБА_4 було
зареєстровано право власності на
вказану частку спірного
домоволодіння, відповідно до витягу
про реєстрацію права власності 02.02.2009
року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 27.12.2010 року за ОСОБА_4
було визнано право власності на 17/50
частин жилого будинку АДРЕСА_1, а саме:
житлові прибудови літ. «Б-1», літ. «В-1»,
веранди літ. «б1-1», «в1-1», «в2-1».
Додатковим рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 10.03.2011
року за ОСОБА_4 визнано право
власності на 17/50 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 - житлові прибудови
літ. «Б-1», літ. «В-1», літ. «Б1-1», тамбури
літ. «б1-1, «в1-1», сіні літ. «б-1, літ. «в-1».
На підставі вказаного рішення суду та
додаткового рішення за ОСОБА_4 23.03.2011
року було зареєстровано право
власності на 17/50 частки домоволодіння
АДРЕСА_1, згідно із витягом про державну
реєстрацію прав.

Всі зазначені рішення Жовтневого
районного суду набрали законної сили,
проте в подальшому були скасовані
рішеннями суду апеляційної інстанції.

Так, згідно із рішенням Апеляційного
суду Донецької області від 10.10.2013 року
було скасовано рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 22.12.2008
року, в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 до Маріупольської міської ради
про встановлення факту прийняття
спадщини та визнання права власності
на самочинно зведені будови було
відмовлено. Однією з підстав
скасування рішення суду першої
інстанції. Колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає, що при вирішенні
питання про встановлення факту
прийняття спадщини ОСОБА_4 Жовтневим
районним судом не було враховано факту
прийняття спадщини ОСОБА_3 в розумінні
ст. 1268 ЦК України та не було в повній
мірі з'ясовано ким були зведені
самочинні прибудови до спірного
домоволодіння, чи дотримано порядок
звернення за прийняттям цих прибудов
до експлуатації.

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 04.11.2013 рок скасовано
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 27.12.2010 року та додаткове
рішення від 10.03.2011 року, в задоволенні
позову ОСОБА_4 до Маріупольської
міської ради про визнання права
власності на самочинно зведені
будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1
було відмовлено. Підставою для
скасування наведеного рішення суду
першої інстанції та додаткового
рішення, згідно із мотивувальною
частиною вказаного рішення суду
апеляційної інстанції був факт
прийняття спадщини ОСОБА_3 в розумінні
ст. 1268 ЦК України, та, зокрема,
відсутність доказів ким були зведені
самочинні прибудови до спірного
домоволодіння, чи дотримано порядок
звернення за прийняттям цих прибудов
до експлуатації.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу
України (далі за текстом ЦК України) за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню,
відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України.

Відповідно до договору дарування
частини домоволодіння від 05.02.2009 року,
посвідченого приватним нотаріусом
ММНО ОСОБА_8, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5
33/50 частин домоволодіння з належними
надвірними побудовами, що становить
жилий будинок літ. «А-1», жилу прибудову
літ. «А1-1», веранду літ. «а-1», літню
кухню літ. «Д-1», гараж літ. «А2-1», жилою
площею 41,6 кв. метрів, загальною площею
63,9 кв. метрів, з номером АДРЕСА_1.
Наведений договір дарування
зареєстровано в реєстрі за № 302.

Згідно із договором дарування частини
будинку від 08.04.2011 року. Посвідченого
приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_8,
ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 17/50 частки
жилого будинку АДРЕСА_1. Наведений
договір зареєстровано у реєстрі за №
395.

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 у
зв'язку із порушенням його спадкових
прав, у зв'язку з чим просив визнати
недійсними наведені вище договори
дарування та визнати за ним право
власності на ? частку домоволодіння
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом. Рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 22.03.2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 було
відмовлено.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду
Донецької області від 04.09.2013 року
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 22.03.2014 року було
скасовано, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
недійсним, визнання права власності на
спадкове майно залишено без розгляді
за заявою позивача, поданої в ході
апеляційного перегляду рішення суду
першої інстанції.

З огляду на той факт, що ОСОБА_3 було
залишено без розгляду його позовні
вимоги щодо визнання договорів
дарування недійсними, на теперішній
час наведені договори є чинними, не
дивлячись на той факт, що
правовстановлюючий документ на
підставі якого Дарувальнику (ОСОБА_4.)
належало спірне домоволодіння (рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя)
на теперішній час скасовані.

Підставою недійсності правочину,
згідно із ст. 215 ЦК України (в редакції
2003 року), є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5 та 6 ст. 203 ЦК України,

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення

правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.
203 цього Кодексу, згідно із якими

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчинила правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасників правочину
має бути вільним і відповідати їх
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленої законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, наданих
у постанові № 9 Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224
тощо), та оспорювані - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (частина друга статті 222,
частина друга статті 223, частина перша
статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є
недійсним через невідповідність його
вимогам закону та не потребує
визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

При цьому ст. 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

З огляду на викладене, на угоду,
укладену з порушенням вимог закону, не
поширюється загальне правило про
наслідки недійсності правочину
(двостороння реституція), якщо сам
закон передбачає інші наслідки такого
порушення.

В обґрунтування своїх позовних вимог
про визнання договорів дарування
недійсними ОСОБА_3 зазначає, що за
оскаржуваними договорами ОСОБА_4
здійснив відчуження майна, яке йому не
належало, оскільки, як було вказано
вище, рішеннями Апеляційного суду
Донецької області в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за
ним права власності на самочинно
зведені будівлі було відмовлено.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст.. 387 ЦК України власник
має право витребовувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
підстави заволоділа ним.

Частиною 3 ст. 388 ЦК України передбачено,
якщо майно було набуто безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388
ЦК України можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені ст.
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у добросовісного
набувача.

Враховуючи викладені положення
діючого законодавства та конкретні
обставини даної справи, суд вважає за
необхідне захистити порушені права
ОСОБА_3 шляхом витребування
домоволодіння АДРЕСА_1 з незаконного
володіння ОСОБА_5 Підстав для
застосування до спірних правовідносин,
які склались між сторонами, в частині
визнання договорів дарування такими,
що суперечать нормам закону, судом не
знайдено, враховуючи викладене в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання недійсними договорів
дарування слід відмовити.

Як встановлено рышенням Апеляційного
суду Донецької області від 30.10.2013 року
та рішенням Апеляційного суду
Донецької області від 04.11.2013 року,
ОСОБА_9 на праві власності належивжилий
будинок літ. "А-1" та житлова прибудова
літ. "Б-1", загальною площею 71,4 кв. метрів.
З огляду на той факт, що при розгляді
судом даної цивільної справи
спадкодавець ОСОБА_9 була єдиним
власником спірного будинку, право
власності якого було оформлено у
встановленому законом порядку, суд
вважає, що спадкову масу після смерті
ОСОБА_9, та, відповідно, після смерті
ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_12 складав саме
будинок літ. «А-1» з житловою прибудовою
літ. "Б-1" по АДРЕСА_1 у тому
вигляді,право власності на який було
оформлено за ОСОБА_9 без урахування
подальшого самочинного будівництва,
оскільки на теперішній час вказані
самочинні будівлі не введені до
експлуатації.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд
стягує з відповідачів у дольовому
порядку на користь ОСОБА_3 сплачений
позивачем при зверненні до суду
судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. - по
114 грн. 70 коп. З кожного

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 224-226 ЦПК, ст.
ст. 203, 215, 328, 376, 380, 387, ст. 1261, ст.1269 ЦК
України (в редакції 2003 року), ЦК УРСР (в
редакції 1963 року), суд,-

ВИРIШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, про
визнання права власності в порядку
спадкування на частину будинку,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання
недійсними договорів дарування, -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1, право власності на ? частку
жилого будинку літ. «А-1» з житловою
прибудовою літ. "Б-1", за адресою АДРЕСА_1,
загальною площею (будинку та прибудови)
71,4 кв. метрів, в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_10, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_5.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1, право власності на 1/8 частку
жилого будинку літ. «А-1» з житловою
прибудовою літ. "Б-1", за адресою АДРЕСА_1,
загальною площею (будинку та прибудови)
71,4 кв. метрів, в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_12, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Витребувати у ОСОБА_5 жилий будинок літ.
«А-1» за адресою АДРЕСА_1.

Скасувати держану реєстрацію права
власності ОСОБА_5 на жилий будинок літ.
«А-1» за адресою АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_3, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, який його постановив, за
письмовою заявою відповідача, яка
може бути подана до Жовтневого
районного суду в перебігу десяти
днів з моменту отримання копії
рішення.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участі у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
О. Л. Соловйов