Ухвала

іменем україни

08 жовтня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Крона»,
про визначення порядку користування
жилим приміщенням та розподіл витрат
на оплату комунальних послуг та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
треті особи: ОСОБА_3, орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Дніпровської районної ради про
виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення
Дніпровського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 14 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 05 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у
якому просив визначити порядок
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, виділивши
йому, його дружині ОСОБА_5 та їх
малолітнім дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у
користування жилі кімнати, площею 12,3
кв. м та 7,8 кв. м, а ОСОБА_4 - жилу
кімнату, площею 17,0 кв. м, або виділити у
користування йому, його дружині та двом
дітям жилі кімнати площею 12,3 кв. м та 7,8
кв. м, а відповідачці - жилу кімнату,
площею 17,0 кв. м, стягнути з нього на
користь ОСОБА_4 різницю за 1,55 кв. м,
залишити у загальному користуванні
кухню, ванну кімнату та інші підсобні
приміщення, поділити витрати на оплату
комунальних послуг між ним та
відповідачем пропорційно займаній
жилій площі шляхом розподілення
рахунків з оплати комунальних послуг,
розподілити витрати на оплату боргу за
комунальні послуги, починаючи з 10
лютого 2007 року, між ним та відповідачем
пропорційно займаній площі, покласти
на відповідача заборгованість за
комунальні послуги з 23
грудня 2003 року до 10 лютого 2007 року,
зобов'язати відповідача щомісячно
сплачувати комунальні послуги
пропорційно займаній ним житловій
площі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він з
16 листопада 1999 року до 23 грудня 2003 року
проживав у АДРЕСА_1, з 25 грудня 2003 року
до 26 січня 2007 року разом з дружиною
ОСОБА_5 проживав у АДРЕСА_3, на
теперішній час з дружиною та двома
неповнолітніми дітьми проживає у
АДРЕСА_1.

Окрім нього, у вказаній квартирі, яка
складається з трьох житлових кімнат,
коридора, кухні, туалету, ванної
кімнати та двох балконів, загальною
площею 63,2 кв. м, зареєстрована його мати
ОСОБА_4

Він та мати є співвласниками спірного
жилого приміщення у рівних частках.

Посилаючись на те, що він та його сім'я
не можуть у повному обсязі
користуватися житлом через незаконні
дії відповідача, яка влаштовує сварки,
виносить із дому речі, не сплачує
комунальні послуги та відмовляється
добровільно встановити порядок
користування, просив задовольнити
позов.

ОСОБА_4 подала зустрічний позов, в якому
просила усунути перешкоди у
користуванні спірною квартирою,
виселивши з неї ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

В обґрунтування своїх вимог посилалась
на те, що їй та її сину ОСОБА_3 у рівних
частках належить квартира АДРЕСА_1,
житловою площею 37,1 кв. м, загальною
площею 63,2 кв. м. Наприкінці 2007 року син,
ігноруючи її права як співвласника,
всупереч волі та без її згоди вселив до
вказаного жилого приміщення дружину й
доньку, виділивши їй кімнату площею 12,3
кв. м й заборонивши користуватися
іншими кімнатами, кухнею та будь-якою
побутовою технікою.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 червня
2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у
користуванні квартирою
АДРЕСА_1, виселивши з цього жилого
приміщення ОСОБА_5

У решті позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_5
просять скасувати рішення та ухвалу
судів попередніх інстанцій, направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на
праві спільної часткової власності в
рівних частках належить ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

У спірному жилому приміщенні, яке
складається із трьох житлових кімнат
площею 12,3 кв. м, 7,8 кв. м та 17,0 кв. м,
зареєстровані ОСОБА_4, її син - ОСОБА_3,
без реєстрації проживають дружина
ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та їх малолітні діти
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_4, які, у свою чергу,
зареєстровані АДРЕСА_2.

Також установлено, що ОСОБА_4 займає
кімнату площею 12,3 кв. м, а ОСОБА_3 з
сім'єю - дві інші кімнати площею
17 кв. м та 7,8 кв. м.

01 лютого 2007 року та 04 жовтня 2012 року
ОСОБА_4 зверталася до житлового органу -
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Абонент XXI» із
заявами про свою незгоду на вселення та
реєстрацію у спірній квартирі ОСОБА_5
та її доньки ОСОБА_6.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову ОСОБА_3 та задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що права ОСОБА_4, як власника 1/2
частки жилого приміщення АДРЕСА_1,
порушуються ОСОБА_5, яка вселилася до
нього без її згоди та безпідставно
користувалася ним.

З такими висновками погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення про визначення
порядку користування квартирою суд
повинен вирішити, зокрема, такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;
які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст.
10 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог,
суд першої інстанції та апеляційний
суд у порушення вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31,
ч. 1 ст. 137 ЦПК України не сприяли
всебічному й повному з'ясуванню
обставин справи.

Так, з позовної заяви ОСОБА_3 та
матеріалів справи вбачається, що
позивач просив встановити порядок
користування спірним жилим
приміщенням, яке є спільною частковою
власністю його та ОСОБА_5, зазначаючи
підставою свого позову ч. 1 ст. 405 ЦК
України, ч. 2 ст. 64, ст. 151, ч. ч. 1, 4 ст. 156, ст.
ст. 177, 179 ЖК Української РСР.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_5
просила усунути їй перешкоди у
користуванні власністю, посилаючись на
ст. ст. 15, 16, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321,
ч. ч. 1, 2 ст. 369, ст. 391 ЦК України.

Проте суд першої інстанції, у порушення
ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, не уточнив позовних
вимог, не попередив про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій, зокрема, не уточнив позовних вимог
в частині підстав та предмета
заявлених позовів й, відповідно,
належним чином не вирішив питання про
правильність обраного
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 способу захисту
порушеного права з урахуванням того, що
останні є співвласниками жилого
приміщення і між ними існує спір з
приводу користування своєю власністю.

У порушення положень ст. ст. 213, 214 ЦПК
України на вищевказані норми права
уваги не звернув і апеляційний суд, а
також у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та нормою права, що
підлягає застосуванню, погодився з
висновками місцевого суду й залишив
його рішення без змін.

Наведене свідчить, що як суд першої
інстанції, так і апеляційний суд не
встановили фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 05
червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня