Справа
№303/4530/14ц
статистичного звіту - 29
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі - Штець І.І.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі засідань в м. Мукачево
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування
майнової та шкоди,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування
майнової та моральної шкоди. Позовні
вимоги мотивує тим, що він є
забудовником житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 Відповідно до витягу з
рішення виконавчого комітету
Мукачівської міської ради № 142 від
14.09.1988 року йому було надано дозвіл на
будівництво нового житлового будинку
за індивідуальним проектом на
відокремленій земельній ділянці
площею 600 кв.м. Після смерті його матері
ОСОБА_3 у 1993 році право власності на 1/2
частину старого будинку та право
користування земельною ділянкою
площею 308 м.кв. перейшло до його сестри,
відповідача у справі ОСОБА_3, в
результаті чого старий будинок було
зруйновано та на підставі рішення
Мукачівського міськвиконкому № 86 від
22.04.1997 року було надано дозвіл на
будівництво індивідуального житлового
будинку в АДРЕСА_1 Таким чином з 1997 року
в процесі будівництва двох нових
будинків між ним та ОСОБА_3, як
суміжними землекористувачами, склався
порядок землекористування та
закріплено межі: у дворовій частині -
огорожею, а в саду - металевими
стояками. Однак неприязні стосунки між
ними та постійні суперечки з приводу
погодження меж земельних ділянок
перешкоджають їм оформити та
зареєструвати право власності на
суміжні земельні ділянки та в
подальшому зареєструвати право
власності на житлові будинки. Рішенням
Мукачівського міського суду
Закарпатської області від 11.06.2001 року
визнано недійсним рішення
Мукачівського міськвиконкому № 19 від
28.01.1999 року в частині передачі ОСОБА_3 у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,10 га на АДРЕСА_1 та державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку ОСОБА_3 на АДРЕСА_1.
Наприкінці 2001 року позивач побудував
огорожу у дворі на межі між його
земельною ділянкою та земельною
ділянкою ОСОБА_3 дотримуючись
встановленого між ними фактичного
порядку землекористування та згідно з
даних генерального плану земельної
ділянки. Однак, фактично з 2001 року
ОСОБА_3 створювала постійні конфліктні
ситуації між ними, при цьому
неодноразово наголошувала, що
встановлена огорожа по межі між їхніми
земельними ділянками спричиняє їй
всілякі перешкоди та категорично
відмовилась погоджувати межі
земельних ділянок. Так, в квітні 2014 року
ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 спільними
протиправними діями знищили
декоративні дерева у саду та
зруйнували огорожу загальною довжиною
30,01 м, що була розміщена на спільній
межі їхніх домоволодінь. У зв'язку з цим
він неодноразово звертався до міліції.
Також зазначає, що відповідач ОСОБА_4
погрожував йому пістолетом та у зв'язку
із знесенням огорожі йому завдано
глибоких душевних страждань,
хвилювань, у зв'язку з чим ОСОБА_1
знаходиться в постійному
психологічному стресі. Таким чином, на
підставі вищенаведеного просить
стягнути на його користь солідарно з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 завданої матеріальної
шкоди в сумі 17949,00 грн., моральної шкоди,
яку оцінив 6000,00 грн., що полягає у
душевних стражданнях, які він зазнав у
зв'язку з протиправною поведінкою
відповідачів внаслідок образ та погроз
фізичною розправою, а також у зв'язку із
знищенням його майна внаслідок
неправомірних дій відповідачів, 1200 грн.
за проведення експертного дослідження
та судові витрати по справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 позов
підтримали, просили його задовольнити
з наведених в ньому підстав .

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
проти позову заперечила та пояснила, що
протягом тривалого часу між нею та
позивачем триває спір щодо визначення
межі між їхніми земельними ділянками.
На даний час в неї відсутні
правовстановлюючі документи на її
земельну ділянку проте вважає, що
огорожа була встановлення саме на
належній їй земельні ділянці у зв'язку
з чим і була знесена. В задоволенні
позову просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився за невідомих причин. Про час
та місце розгляду справи повідомлений
належним чином шляхом виклику в суд
через оголошення у пресі. Клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідача не надходило. Причини
своєї неявки відповідач суду не
повідомив.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються доводи
сторін, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК
України.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів, зокрема, можуть бути
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

В судовому засідання встановлено, що
відповідно до витягу з рішення
виконавчого комітету Мукачівської
міської ради № 142 від 14.09.1988 року ОСОБА_1
було надано дозвіл на будівництво
нового житлового будинку за
індивідуальним проектом на
відокремленій земельній ділянці 600
кв.м. З довідки КП «Мукачівське МБТІ та
ЕО» № 607 від 08.05.2014 року вбачається, що
будинок за адресою АДРЕСА_1 є об'єктом
незавершеного будівництва, готовність
становить 96 % та належить ОСОБА_1

Відповідно до рішення народного суду м.
Мукачево Закарапатської області від
10.06.1974 року було встановлено
користування земельною ділянкою у
наступному порядку: праву сторону
шириною 15,9 м. закріплено за ОСОБА_5, а
ліву частину шириною 12 м. за ОСОБА_6,
подвір'я залишено у спільному
користуванні.

Рішенням Мукачівського міського суду
від 11.06.2001 року було визнано недійсним
рішення Мукачівського міськвиконкому
№ 19 від 28.01.1999 року в частині передачі
відповідачу ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки площею 0,10
га на АДРЕСА_1 та визнано недійсним
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку. Рішення
набуло законної сили 01.08.2001 року.

Також постановою Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 24.04.2012 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Мукачівської міської
ради, п. 4.1 та п. 4.2 рішення Мукачівської
міської ради № 406 від 08.12.2011 року були
визнані протиправними та скасовані.
Постанова Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області набула законної сили 13.03.2014
року.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином судовими рішення
встановлено, що фактично з 1997 року
всією земельною ділянкою користуються
позивач та відповідач ОСОБА_3 і на
земельній ділянці ними побудовано два
нових будинки, а саме позивачем ОСОБА_1
на АДРЕСА_1 та відповідачем ОСОБА_3 на
АДРЕСА_1 та по фактичному користуванні
між ними склався порядок користування
земельними ділянками, однак державні
акти на право власності на земельні
ділянки у них відсутні.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані не
використовувати земельні ділянки
способами, які не дозволяють власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до ст. 106 ЗК України власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.
Згідно з ст. 107 ЗК України у разі
неможливості виявлення дійсних меж їх
встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки.

Статтею 108 ЗК України також
передбачено, що у випадках, коли
сусідні земельні ділянки відокремлені
рослинною смугою, стежкою, рівчаком,
каналом, стіною, парканом або іншою
спорудою, то власники цих ділянок мають
право на їх спільне використання, якщо
зовнішні ознаки не вказують на те, що
споруда належить лише одному з сусідів.
Власники сусідніх земельних ділянок
можуть користуватися межовими
спорудами спільно за домовленістю між
ними. Витрати на утримання споруди в
належному стані сусіди несуть у рівних
частинах. До того часу, поки один із
сусідів зацікавлений у подальшому
існуванні спільної межової споруди,
вона не може бути ліквідована або
змінена без його згоди.

Як було встановлено в судовому
засіданні та про, що визнали сторони, з
2001 року домоволодіння за адресами
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 були розділені
огорожею, яка була встановлена
позивачем. У зв'язку з тим, що
відповідач ОСОБА_3 була не згідна з
місцем розташування такої огорожі,
остання прийняла рішення у квітні 2014
року зруйнувати таку. В судовому
засіданні відповідач ОСОБА_3
безпосередньо визнала, що зруйнувала
огорожу, так як така на її думку була
розміщена на належній їй земельні
ділянці. Також безспірно в судовому
засіданні було встановлено, що
влаштування огорожі проводилося
позивачем та за його кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами. При цьому сторони в судовому
засіданні визнали, що у них відсутній
державний акт про право власності на
земельні ділянки, хоча мають право
користування.

Відповідності до ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є нерушним.
Статтею 321 ЦК України закріплено
непорушність права власності. Ніхто
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Відповідно до ст.
386 ЦК України держава забезпечує рівний
захист прав суб'єктів права власності.
Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено,
що власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Статтею 19 ЦК України визначено, що
особа має право на самозахист свого
цивільного права та права іншої особи
від порушень і протиправних посягань.
Самозахистом є застосування особою
засобів протидії, які не заборонені
законом та не суперечать моральним
засадам суспільства (ч. 1). Способи
самозахисту мають відповідати змісту
права, що порушене, характеру дій, якими
воно порушене, а також наслідкам, що
спричинені цим порушенням. Способи
самозахисту можуть обиратися самою
особою (ч. 2).

Згідно з вимогами ст. 13 ЦК України при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині (ч. 2). Не допускаються дії
особи, що вчиняються з наміром завдати
шкоди іншій особі, а також зловживання
правом в інших формах (ч. 3). У разі
недодержання особою при здійсненні
своїх прав вимог, які встановлені
частинами другою - п'ятою цієї статті,
суд може зобов'язати її припинити
зловживання своїми правами, а також
застосувати інші наслідки, встановлені
законом (ч. 6).

Відповідач ОСОБА_3 вважаючи, що її
право, у зв'язку із неправомірним
встановленням огорожі, порушено,
вибрала такий спосіб захисту своїх
прав, а саме знесення огорожі, який не
відповідає змісту права, що було
порушене, характеру дій, якими воно
порушене, також наслідкам, що
спричинені цим порушенням та не
відповідає зазначеним вище нормам ЦК
України.

Також в судовому засіданні
встановлено, що дії з приводу знесення
огорожі ОСОБА_3 було вчинено спільно
разом із її сином ОСОБА_4, що
підтверджується висновками за
результати розгляду звернення
позивача № 2798 від 14.04.2014 року, № 2892 від
17.04.2014 року, № 3018 від 23.04.2014 року, № 3098
від 25.04.2014 року та № 3203 від 28.04.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. При
цьому, відповідно до п. 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» шкода заподіяна
особі і майну громадянина, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини. Пунктом 9
Постанови також визначено, що коли
відшкодування шкоди в натурі
неможливе, потерпілому
відшкодовуються в повному обсязі
збитки відповідно до реальної вартості
на час розгляду справи втраченого
майна, робіт, які необхідно провести,
щоб виправити пошкоджену річ, усунути
інші негативні наслідки неправомірних
дій заподіювана шкоди.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з
урахуванням обставин справи, суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі. Розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Згідно з висновком № 02-05/14 спеціаліста
інженера-будівельника по експертному
дослідженню про визначення вартості
відновлення зруйнованих огорожі та
каркасу виноградника в домоволодінні
АДРЕСА_1 від 23.05.2014 року, вартість
відновлення зруйнованих огорожі та
каркасу шпалери виноградника
становить 17949,00 грн. Відповідно до
представленої суду квитанції до
прибуткового касового ордера № 02-05/14
від 26.05.2014 року за проведення
експертного дослідження позивач
сплатив 1200 грн.

Згідно з ст. 1190 ЦК України особи,
спільними діями або бездіяльністю яких
було завдано шкоди, несуть солідарну
відповідальність перед потерпілим. За
заявою потерпілого суд може визначити
відповідальність осіб, які спільно
завдали шкоди, у частці відповідно до
ступеня їхньої вини.

З огляду на вищенаведене, суд приходить
до висновку, що позивачу спільними
діями відповідачів у зв'язку із
знесенням огорожі було завдано
майнової шкоди, такі дії відповідачів є
неправомірними, оскільки не
відповідають передбаченим законом
способом захисту своїх прав. При цьому
посилання відповідача на те, що у
позивача не має державного акту на
право власності на земельну ділянку, що
межі їх земельних ділянок не визначені
в натурі на місцевості, а також те, що на
житловий будинок позивача не оформлено
право власності, не можуть служити
підставами для відмови в задоволенні
позову. Таким чином право позивача
підлягає захисту та слід стягнути
солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь
позивача 17949,00 грн. за відшкодування
майнової шкоди та 1200,00 грн. за
проведення експертного дослідження.

Вирішуючи питання щодо відшкодування
моральної шкоди суд виходить з
наступного. Як визначено ч. 1 ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Відповідно до ст. 23
ЦК України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
роз'яснено, що судам слід мати на увазі,
що у разі заподіяння особі моральної
шкоди неправомірно вчиненими діями
кількох осіб, розмір відшкодування
визначається з урахуванням ступеня
вини кожної з них. На осіб, які
заподіяли моральну шкоду спільно
(взаємопов'язаними, сукупними діями або
діями з єдиним наміром), відповідно до
статей 174, 451 ЦК покладається солідарна
відповідальність по її відшкодуванню.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди,
завданої діями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд
враховує конкретну ситуацію, що
склалась між сторонами, глибину
душевних стражданнях, які позивач
зазнав у зв'язку протиправною
поведінкою відповідачів щодо нього,
образ та погроз фізичною розправою та у
зв'язку із знищенням майна. Таким чином,
виходячи із пред'явлених доказів
заподіяння моральної шкоди
відповідачами та ступеню моральних
переживань позивача, викликаних
неправомірними діями відповідачів,
виходячи із вимог розумності та
справедливості, суд вважає, що моральна
шкода підлягає відшкодуванню в
розмірі, що становить 1000,00 грн.

Згідно з ст. 88 ЦПК України з
відповідачів на користь позивача
необхідно стягнути по 121,80 грн. судових
витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223,
294 ЦПК України, ст.ст. 16, 23, 1166, 1167, 1190, 1192
ЦК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ОСОБА_1 17949,00 грн. (сімнадцять
тисяч дев'ятсот сорок дев'ять гривень)
за відшкодування майнової шкоди та 1200,00
грн. (одна тисяча двісті гривень) за
проведення експертного дослідження.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ОСОБА_1 1000,00 грн. (одна тисяча
гривень) за відшкодування моральної
шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 121,80
грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 121,80
грн. судових витрат.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Закарпатської області через
Мукачівський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
А.М.Заболотний