Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/9666/2014
інстанції - Бобровник О.В.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 23 травня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до
Міністерства оборони України про
визнання бездіяльності незаконною та
зобов'язання вчинити певні дії.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 23 травня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
до Міністерства оборони України про
визнання бездіяльності незаконною та
зобов'язання вчинити певні дії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду, ухвалити новее
рішення, яким задовольнити позов.
Вважає, що рішення суду першої
інстанції є незаконним,
необґрунтованим, не відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2,
проходив військову службу у Збройних
силах з 1972 року по 2005 рік, звільнений у
відставку наказом МО України від 22
грудня 2005 року М; 819, виключений зі
списків особового складу наказом
командувача СВ ЗС України від 30 грудня
2005 року № 250.

За висновками ВЛК ОСОБА_2 визнано
непридатним до військової служби із
зняттям з військового обліку.

Комісією МСЕК ОСОБА_2 визнано інвалідом
війни Ш групи довічно.

За час проходження військової служби
ОСОБА_2 квартирою не забезпечувався,
був звільнений у відставку без місця
для постійного проживання.

З 11 липня 1995 року ОСОБА_2,
зареєстрований житловою комісією
Київського гарнізону на поліпшення
житлових умов у загальній черзі під
№3905, у списках для позачергового
отримання житла, як інвалід війни - з 02
лютого 2006 року під №1775.

Відповідно до довідки від 24 квітня 2014
року № 11468 полковник запасу ОСОБА_2
перебуває в загальній черзі під №3505 та
в списках на позачергове отримання
житла під №1568.

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом. В обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що він
проходив військову службу у Збройних
силах з 1972 року по 2005 рік, за висновками
ВЛК його визнано непридатним до
військової служби із зняттям з
військового обліку, за висновками МСЕК
він є інвалідом війни Ш групи довічно.
Під час проходження військової служби
в Збройних Силах він проживав у
гуртожитках та готелях, жодного разу
квартирою не забезпечувався,
звільнений у відставку без місця для
постійного проживання.
Житловоюкомісією Київського гарнізону
він зареєстрований на поліпшення
житлових умов у загальній черзі з 11
липня 1995 року за №3905, у списках для
позачергового отримання житла, як
інвалід війни з 02 лютого 2006 року за №1775.
Вважаючи свої права порушеними просив
постановити рішення, яким визнати
незаконною бездіяльність МО України,
як законного представника держави, по
виконанню гарантій, наданих
Конституцією та законами України по
соціальному захисту
військовослужбовців, стосовно
забезпечення житлом; визнати
протиправним порушення терміну,
встановленого законом (до 2-х років),
забезпечення постійним житлом у м.
Києві; зобов'язати МО України
забезпечити позивача житлом для
проживання у м. Києві.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх безпідставності, оскільки
відповідач не позбавив позивача права
на отримання житла, позивач перебуває
на квартирному обліку і отримає житло
згідно черги, як це передбаченочинним
законодавством України. Забезпечення
позивача житлом без урахування
квартирного обліку призведе до
порушення конституційних прав
військовослужбовців, які перебувають
на черзі разом з позивачем, та
порушення чинного законодавства.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду, вважає, що він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

В апеляційній скарзі позивач
посилається на невірність висновку
суду про те, що з боку відповідача
відсутня неправомірна бездіяльність,
оскільки суд не взяв до уваги те, що
відповідач, який є замовником та
розпорядником бюджетних коштів, не
забезпечив виконання державних
гарантій соціального захисту
військовослужбовців, визначених
законом.

Перевіряючи зазначені доводи позивача,
суд першої інстанції вірно встановив,
що Міністерство оборони України є
бюджетною установою та фінансується з
державного бюджету. Щорічно до
Міністерства фінансів України ним
подаються бюджетні запити щодо обсягу
бюджетних коштів, необхідних для
забезпечення житлом
військовослужбовців, де зазначаються
потреби в фінансуванні на кожний
гарнізон Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 21 Бюджетного кодексу
України для здійснення програм та
заходів, які проводяться за рахунок
коштів бюджету, бюджетні асигнування
надаються розпорядникам бюджетних
коштів.

Заобсягом наданих прав розпорядники
бюджетних, коштівподіляються на
головнихрозпорядників бюджетних
коштів та розпорядників бюджетних
коштів нижчого рівня.

Виконавці Закону України «Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» від 20 грудня 1992 року, незалежно
від наведеного поділу, діють в межах
наданих їм повноважень щодо
розпорядження певним обсягом
виділених бюджетних коштів на
реалізацію програм по забезпеченню
військовослужбовців та членів їх сімей
житлом.

Пунктом 5 ст. 51 Бюджетного кодексу
України передбачено, то розпорядники
бюджетних коштів беруть бюджетні
зобов'язання та проводять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами.

Ненадання коштів Міністерству оборони
України для фінансування потреб для
будівництва, купівлі житла, які
нимвимагались у бюджетних запитах, є
об'єктивною причиною, що призвела до
відсутності житла для забезпечення
потреб військовослужбовців, у тому
числі і позивача.

Зазначені обставини позивачем не
спростовані.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 23 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: