АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6994/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/457/14
Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж.О.
Доповідач Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Чічіля В.А., Кузнєцової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи:
приватний нотаріус ОСОБА_3,
Кременчуцьке міське управління
юстиції, ОСОБА_4, ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ
«Дельта Банк» про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири та визнання права власності
на ? частину квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 16 грудня 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
його тим, що відповідач ОСОБА_2 ввів її в
оману при укладенні договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Вважає, що дана квартира повинна
належати порівну на праві спільної
часткової власності відповідачу та їй,
так як на придбання квартири були
витрачені спільні грошові кошти. Тому
просила визнати договір купівлі -
продажу від 05.06.2008 року частково
недійсним та визнати за нею право
власності на ? частку спірної квартири.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 16 грудня 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 та визнання за нею
права власності на ? частку спірної
квартири - залишено без задоволення.

В апеляційному порядку рішення суду
оскаржила ОСОБА_1 Посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, прохала рішення
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 16
грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначала, що висновок суду не
відповідає дійсності, оскільки нею у
позовній заяви, а також під час
розгляду справи надано достатньо
доказів того, що укладення даного
договору відбувалося під впливом
обману з боку відповідача.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга
задоволенню не підлягає за наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції
виходив, з того, що позивачем не
доведено, що оспорюваний нею правочин -
договір купівлі продажу від 05 червня 2008
року було укладено з порушенням вимог
закону, передбачених для дійсності
правочину і не надано на підтвердження
цих обставин належних та допустимих
доказів. Тобто відсутні правові
підстави для визнання правочину -
договору купівлі-продажу недійсним,
при його укладенні були дотримані усі
передбачені законом вимоги щодо
дійсності правочину.

З таким висновком місцевого суду
погоджується колегія суддів з
врахуванням наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив|постановивши
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є зокрема,
договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК
України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину.

Відповідно до цієї правової норми
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний
недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України
правочин може бути визнано судом
недійсним лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, на яку
посилалась ОСОБА_1 в обґрунтування
своїх вимог як на підставу для визнання
спірного договору купівлі-продажу
нерухомого майна недійсним, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, такий право
чин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкоджати вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено в п.п. 19, 20 постанови
Пленуму Верховного суду України від 6
листопада 2009 року N 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається в
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Як встановлено по справі, 05 червня 2008
року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх дочка ОСОБА_7
продали, а ОСОБА_6 купив квартиру
АДРЕСА_2. Договір купівлі-продажу
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_3 та зареєстрований за №7886.

Того ж дня ОСОБА_2 уклав договір про
надання споживчого кредиту із АКІБ
«УкрСиббанк» № 0 (а.с.78-84). У
відповідності до пункту 1.4 кредитного
договору цільове призначення (мета
кредиту) придбання позичальником
квартири.

05 червня 2008 року ОСОБА_4продав, а ОСОБА_2
купив квартиру АДРЕСА_1, договір
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за
№7879 (а.с. 4). Спірна квартира передана в
іпотеку АКІБ «УкрСиббанку» у
відповідності до Договору іпотеки від 5
червня 2008 року.

Тобто спірний договір купівлі-продажу
житла укладено сторонами у письмовій,
як те передбачено законом формі,
посвідчений приватним нотаріусом
Кременчуцького міського нотаріального
округу за реєстраційним №7879 та
виконаний реально з перереєстрацією
права власності на вищезазначену
квартиру на нового власника - покупця
ОСОБА_2 (а.с. 67).

При цьому будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження
наявності обставин для визнання даного
правочину частково недійсним з
підстав, передбачених ст., 230 ЦК України,
на які посилалася в обґрунтування
своїх вимог позивач ОСОБА_1, остання до
суду не представила.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, правильно відмовив у
задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог про
визнання вищезазначеного договору
купівлі-продажу житла частково
недійсним з наведених нею підстав, тим
більше що остання взагалі не була
стороною цього, оспорюваного нею
правочину.

Доводи апеляційної скарги висновків
місцевого суду не спростовують, а
матеріали справи не дають підстав
вважати, що суд при розгляді даної
справи допустив порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які у відповідності до вимог ст. 309 ч. 1 п.
4 ЦПК України є підставами для
скасування рішення. Тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст. 303, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст. 308 ч. 1,
ст. 314 ч. 1 п. 1, ст. 315 ЦПК України, колегія
суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 16 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий - суддя
Л.М.Хіль

Судді:
О.Ю. Кузнєцова

В.А. Чічіль