Ухвала

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Колодійчука В.М., Висоцької В.С.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про відшкодування заподіяної
злочином шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на заочне рішення Іршавського
районного суду Закарпатської області
від 23 вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 23 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся із
вказаним вище позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що за відповідною трудовою
угодою він з 18 лютого 2008 року
по 31 травня 2010 року працював у
приватного підприємця ОСОБА_5 водієм
вантажного автомобіля по внутрішнім та
зовнішнім перевезенням.

Незважаючи на умови трудового
договору, відповідач за вказаний вище
період часу не виплатив ОСОБА_4
заробітну плату в розмірі 18 195
грн та компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 1 414 грн, а за період
з 18 лютого 2008 року по березень 2009 року
не виплатив 62 675 грн 90 коп.
добових за закордонні відрядження.

З приводу безпідставної невиплати
заробітної плати проти ОСОБА_5
порушено кримінальну справу за
ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.
175 КК України, яка закрита постановою
суду від 21 березня 2013 року в
зв'язку з закінченням строків давності
притягнення до кримінальної
відповідальності.

Крім вказаних вище коштів, позивач
просив суд стягнути з відповідача на
його користь і середній заробіток за
весь час затримки виплати по день
фактичного розрахунку, в розмірі 4 420
грн, а також 30 тис. грн моральної шкоди.

Заочним рішенням Іршавського
районного суду Закарпатської області
від 23 вересня 2013 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 66 245
грн 60 коп. заборгованості по заробітній
платі, що складається з: 7 432 грн
заробітної плати за період з 18 лютого
2008 року по 31 березня 2009 року; 6 851 грн
60 коп. заробітної плати за час простою,
за період з 01 квітня 2009 року по 31
березня 2010 року; 1 622 грн 50 коп.
компенсації за дні невикористаної
відпустки; 45 920 грн витрат на
відрядження за кордон; 4 420 грн.
середнього заробітку за весь час
затримки проведення розрахунку.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 15
тис. грн моральної шкоди та на користь
Держави 812 грн 45 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 23 травня
2014 року заочне рішення суду першої
інстанції змінено шляхом зменшення
стягнутих з відповідача на користь
позивача: заробітної плати за період з
18 лютого 2008 року по 31 березня 2009
року - до 5 803 грн 21 коп.; компенсації за
дні невикористаної відпустки - до 1 593
грн; витрат на відрядження за кордон -
до 36 736 грн. Крім того, зменшено розмір
судових витрат, що підлягають
стягненню з ОСОБА_5 на користь Держави -
до 509 грн 83 коп.

В іншій частині заочне рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і направити справу на новий розгляд до
районного суду в іншому складі суду,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
в межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції під час
розгляду справи в касаційному порядку
перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
часткове задоволення позовних вимог,
суд першої інстанції виходив з
доведеності факту умисної,
безпідставної невиплати відповідачем
найманому працівникові ОСОБА_4
заробітної плати за період роботи з 18
лютого 2008 року по березень 2009 року
включно, заробітної плати за час
вимушеного простою за період з 01 квітня
2009 року по 31 травня 2010 року в розмірі по
2/3 тарифної ставки, невиплати ОСОБА_4
при його звільненні компенсації за
невикористану відпустку в кількості 54
календарних дні. Судом встановлено, що
позивач виконував транспортні
перевезення за кордон, тобто перебував
у закордонних відрядженнях, однак
відповідачем відрядження позивача не
оплачувалися. Встановлено також, що
ОСОБА_5 не доведено факту проведення з
позивачем повного розрахунку при
звільненні.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.
46 Господарського кодексу України, ст.
ст. 83, 95, 110, 113, 115, 116, 117, 121, 237-1 КЗпП
України, ст. ст. 11, 12, 30 Закону України
«Про оплату праці», ст. 15, 16, 23 ч. 1 ЦК
України, Інструкцією про службові
відрядження в межах України та за
кордон, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від 13
березня 1998 року № 59, п. 1 ч. 1 Постанови
КМУ від 23 квітня 1999 р. № 663 «Про норми
відшкодування витрат на відрядження в
межах України та за кордон» (в
редакціях від 19 березня 2008 року та від 20
травня 2009 року), ст. ст. 17, 20, 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування законодавства про оплату
праці», п. п. 9, 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику у
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», ст. ст. 11, 15, 57-60, 80, ч.
3 88, 158, 208, 209, 212-214, 218, 224-225, 292, 294 ЦПК
України, районний суд дійшов до
висновків, що позов підлягає
частковому задоволенню у обраний судом
спосіб.

Апеляційним судом встановлено, що суд
першої інстанції не врахував усіх
обставин справи що призвело до
порушення вимог Закону при розрахунку
коштів що підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Змінюючи заочне рішення районного суду
в частині зменшення коштів, що
підлягають стягненню (невиплаченої
заробітної плати, компенсації за дні
невикористаної відпустки), апеляційний
суд дійшов до висновків, що судом
першої інстанції невірно обчислено
періоди за які підлягають стягненню
відповідні суми.

При вирішенні питання щодо зменшення
витрат на відрядження, що підлягають
стягненню, апеляційний суд виходив з
того, що судом першої інстанції невірно
обраховано таку суму, оскільки
безпідставно не застосовано до спору в
цій частині норми п. 2 постанови
Кабінету Міністрів України від 31
березня 1999 року № 490 «Про надбавки
(польове забезпечення) до тарифних
ставок і посадових окладів
працівників, направлених для виконання
монтажних, налагоджувальних, ремонтних
і будівельних робіт, та працівників,
робота яких виконується вахтовим
методом, постійно проводиться в дорозі
або має роз'їзний характер».

Висновки апеляційного суду щодо
необхідності зміни рішення районного
суду в частині зменшення судових
витрат є похідними.

Залишаючи без змін в іншій частині
заочне рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд виходив з його
доведеності та обґрунтованості.

Матеріали справи та доводи касаційної
скарги не свідчать про порушення
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 23 травня
2014 року та заочне рішення Іршавського
районного суду Закарпатської області
від 23 вересня 2013 року, в незміненій його
частині, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.М. Колодійчук

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська