Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/5295/14 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.
2014 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„11" грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського округу ОСОБА_4, про визнання договору дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського округу ОСОБА_4, про визнання договору дарування квартири недійсним.

У позові зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, яка складається з однієї житлової кімнати площею 20,6 квм.м.

У 1995 році квартира була приватизована нею та її чоловіком ОСОБА_5.

Після його смерті у 2003 році вона успадкувала належну йому частку та стала одноосібним власником квартири.

Дітей у неї з чоловіком не було, тому після його смерті вона залишилась одна.

З часом вона набула цілий ряд хвороб, котрі спочатку утруднили, а згодом й унеможливили її вільне пересування. Серед основних захворювань - дисциркуляторна енцефалопатія змішаного типу та ушкодження колінних суглобів.

Оскільки вона залишилась одинокою і гостро потребувала постійної сторонньої допомоги, до неї з пропозицією такої допомоги звернулась відповідач - племінниця покійного чоловіка.

Первісно вони домовилися про те, що відповідач надаватиме постійну допомогу (прибирання квартири, приготування їжі, купівля продуктів харчування і ліків), а вона, натомість, після своєї смерті залишить їй свою квартиру.

Протягом наступних 5-ти років відповідач дотримувалась домовленості і надавала певну допомогу. Однак з часом вона почала натякати на те, що треба укласти договір. Спочатку вона не погоджувалась на укладання договору, і, як наслідок, відповідачка протягом 2009-2011 років взагалі перестала її відвідувати та надавати будь-яку допомогу.

У 2011 році відповідач знову почала пропонувати укласти договір, на що вона, зрештою, погодилась.

Всі дії, пов'язані зі збиранням та підготовкою необхідних для укладання договору документів, здійснювала відповідач.

23 грудня 2011 року в приміщенні нотаріальної контори нотаріус ОСОБА_4 суті договору не пояснила, договір читати не давала, а лише показала пальцем, де треба поставити підписи, а її дієздатність при посвідченні правочину належним чином не перевіряла.

Ставлячи підпис, вона виходила з раніше досягнутої домовленості про те, що квартира переходить у власність відповідача фактично в обмін на догляд за нею.

В обґрунтування позову зазначала, що з причини похилого віку, наявності захворювання - дисцикуляторної енцефалопатії змішаного типу, і, як наслідок, знаходження під впливом численних лікарських засобів, вона не усвідомлювала юридичної природи договору дарування, взаємних прав та обов'язків за цим договором і правових наслідків, які виникають внаслідок укладання договору дарування. Підписуючи запропонований текст договору, виходила з того, що обов'язки виникнуть не тільки у неї, але й у відповідача (догляд, прибирання у квартирі, приготування їжі тощо), отже договір дарування було укладено нею у момент, коли вона не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними.

Зазначає, що договір дарування не відображає справжньої її волі на встановлення цивільних прав і обов'язків між нею та відповідачем, оспорюваний правочин укладено з порушенням положення частини 3 ст. 205 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 23 грудня 2011 р. між нею та відповідачем, посвідчений приватний нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, вчинений нею, як дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, визнати недійсним.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2014 року по справі призначено судово-психіатричну експертизу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2014 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 23 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 5116(а.с.19).

У грудні 2013 року ОСОБА_2 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання зазначеного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, як вчиненого під впливом помилки.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2014 року за заявою ОСОБА_2 вказана позовні заява була залишена без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України(а.с.81-83)

На обґрунтування заявлених у березні 2014 року позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що в силу похилого віку та ряду хвороб, які змушують її періодично приймати лікарські засоби, на час укладання договору дарування вона не тільки не розуміла його правової природи, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, але й не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому просила визнати правочин недійсним відповідно до положень ч.1 ст. 225 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд, встановивши фактичні обставини справи та оцінивши у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України надані сторонами докази, прийшов до висновку про його недоведеність.

Висновки суду є обгрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та погоджуються з вимогами норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними" роз"яснено, що для визначення наявності такого стану на момент укладання право чину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов"язаний призначити судово - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання право чину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до акту судово-психіатричної експертизи № 400 від 03.07.2014 року КУ „Обласні клінічна психіатрична лікарня" Запорізької обласної ради(а.с.98-108), за результатами проведення по справі судово-психіатричної експертизи встановлено, що у період підписання договору дарування 23.12.2011 року квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 ОСОБА_2, 1928 року народження, виявляла ознаки психічного розладу у виді повільно вираженого астенічного синдрому внаслідок органічної поразки головного мозку ( церебральний атеросклероз, дисцикулятора енцефалопатія, артеріальна гіпертензія) і гіподинамічний синдром, викликаний соматичним захворюванням (деформуючий остеартроз великих суглобів нижніх кінцівок). Ступінь наявних порушень суттєво впливала (обмежувала) на її здібність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року по справі № 6-9цс12, висновки якої у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковими для судів України, висновок про тимчасову недієздатність учасника право чину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення право чину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону України „Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров"я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Проведеною по справі судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_2 на момент укладання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується, що вона виявляла ознаки психічного розладу у виді повільно вираженого астенічного синдрому внаслідок органічної поразки головного мозку і гіподинамічний синдром, викликаний соматичним захворюванням, що суттєво впливало на її здібність розуміти значення своїх дій та керувати ними, однак само по собі не є підставою для визнання укладеної у такому стані угоди дарування недійсною з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131 цс14, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є також обов"язковим для судів, суд може визнати договір недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладання договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладання договору виявляв ознаки психічного розгляду, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України.

Висновку проведеної по даній справі судово-психіатричної експертизи № 400 від03.07.2014 року суд надав оцінку в сукупності з іншими доказами, зокрема, показаннями свідків стосовно поведінки та намірів ОСОБА_2, даними щодо стану її здоров"я, а тому його висновок про відсутність за встановлених обставин правових підстав для задоволення позову ОСОБА_7 є обґрунтованим.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом при розгляді справи були порушені норми матеріального та процесуального права, є безпідставними.

Ті докази та обставини, на які ОСОБА_2 посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої оцінки обставин справи, які відрізняються від зробленої судом першої інстанції оцінки, і підстав для скасування судового рішення не містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2014 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: