Провадження №2/761/342/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 грудня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору довічного утримання,

в с т а н о в и в:

В серпні 2010 року позивачка ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору довічного утримання.

Ухвалою суду від 05.03.2012 року вказаний
позов було об'єднано в одне провадження
з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
довічного утримання для спільного
розгляду.

Ухвалою суду від 03.12.2014 року позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
довічного утримання залишено без
розгляду.

Позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги
обґрунтовує тим, що 9 грудня 2003 року
його двоюрідний брат ОСОБА_5 та
відповідачка ОСОБА_2 уклали договір
довічного утримання. За умовами
договору його брат ОСОБА_5 передав у
власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, а
ОСОБА_2 зобов'язувалась його довічно
утримувати. Про зазначений договір він
дізнався лише в 2009 році під час
розгляду справи про визнання його
двоюрідного брата ОСОБА_5 померлим і
раніше про цей договір не чув. За його
братом доглядала його дочка ОСОБА_6, яка
по даний час проживає в цій квартирі,
сплачує комунальні послуги. Вважає, що
договір довічного утримання є
недійсним, бо ОСОБА_5 даний договір не
підписував, або в момент його
підписання допустив невмотивований
неконтрольований вчинок. Просив суд з
підстав ст. 207, ст. 225 ЦК України визнати
договір довічного утримання від 9
грудня 2003 року недійсним, застосувати
наслідки недійсності правочину та
стягнути з відповідачки на його
користь судові витрати.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не
з'явився, надіслав до суду заяву (а.с.211
т.2) про розгляд справи у його
відсутності, оскільки не може з'явитись
в судове засідання за станом здоров'я.

Представник відповідачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнав та зазначив, що вимоги
позивача безпідставні та надумані,
оскільки при укладенні договору
довічного утриманні були дотримані всі
вимоги чинного законодавства. Вказав,
що в обґрунтування заявлених вимог
позивач наводить дві взаємовиключні
підстави, а саме він вважає, що ОСОБА_5
не підписував оскаржуваний договір та
перебував у стані недієздатності.
Згідно чинного законодавства, якщо
померлий не підписував договір, то
немає різниці, в якому стані він
перебував, а якщо на момент підписання
договору ОСОБА_5 був недієздатним, то
немає різниці чи підписував він
договір чи ні. Але обидві підстави є
хибними, оскільки при розгляді справи
про визнання ОСОБА_5 померлим, на адресу
суду направлялась довідка
психоневрологічного диспансеру про те,
що ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра
ніколи не перебував і за допомогою не
звертався. Просив у позові відмовити.

Представник третьої особи приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала та зазначила, що договір
довічного утримання між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 було посвідчено нотаріусом саме
9 грудня 2003 року за місцем реєстрації
робочого місця приватного нотаріуса
АДРЕСА_3 в м. Києві. Під час укладення та
підписання договору ОСОБА_5 та ОСОБА_2
були присутні особисто, було
встановлено їх особи, перевірено
дієздатність та особисто сторони
підписали договір в присутності
нотаріуса та поставили підписи в
реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій. Договір був посвідчений у трьох
примірниках, один з яких залишився на
зберіганні в нотаріальній справі. На
підставі згаданого договору
нотаріусом 09.12.2003 року на квартиру було
накладено заборону відчуження до
припинення чи розірвання договору
довічного утримання. У лютому 2006 року
за письмовою заявою відповідачки
ОСОБА_2 нотаріусом було видано дублікат
договору, про що було зроблено
відповідний запис в реєстрі
нотаріальних дій. Вважає надуманими
твердження ОСОБА_4 про відсутність
нотаріуса 9 грудня 2003 року на території
України, оскільки 9.12.2003 року він
знаходився у своєму робочому кабінеті
та посвідчував спірний договір. На
навчання в Німеччину він виїхав лише 14
грудня 2003 року, що підтверджується
відміткою прикордонної служби в
закордонному паспорті.

Суд, заслухавши пояснення представника
відповідача, представника третьої
особи, дослідивши надані докази,
перевіривши матеріали цивільної
справи № 20-17/10 про визнання ОСОБА_5
померлим, встановив наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Перевіряючи обставини у справі, судом
встановлено, що 9 грудня 2003 р. між ОСОБА_9
та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений
договір довічного утримання,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 (а.с. 4-5 т.2).

Згідно зі ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього
Кодексу, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач),
передає у власність другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач майна зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Як вбачається з п. 1 договору ОСОБА_5
передав у власність відповідачки
ОСОБА_2 належну йому на праві приватної
власності двокімнатну квартиру
АДРЕСА_2, а остання зобов'язувалась
довічно утримувати ОСОБА_5 на умовах
договору.

Відповідно до рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20.10.2010 року за заявою ОСОБА_2
ОСОБА_5 визнано померлим з дня набрання
чинності рішення суду. Дане рішення
суду набрало чинності на підставі
ухвали Апеляційного суду м. Києва від
01.06.2011 року.

Відповідно до ч. 3 статті 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Позивач ОСОБА_1 як двоюрідний брат
ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про
визнання договору довічного утримання
недійсним з підстав, що його брат при
підписанні договору був недієздатним
та не підписував цей договір, оскільки
на другому примірнику відсутні його
підписи.

Разом з тим, суд не може погодитись з
таким обґрунтуванням позивача
зважаючи на таке.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено,
що правочин, який дієздатна фізична
особа вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Як роз'яснено у п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо).

Правова позиція Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, яка відображена у листі від
27.09.2012 року № 10-1390/0/4-12 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів із зобов'язань, що
виникають із договорів та інших
правочинів» свідчить, про те, що
підставою для визнання правочину
недійсним може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними.

Неможливість керувати своїми діями в
момент вчинення правочину пов'язана із
внутрішнім станом особи чи впливом
зовнішніх чинників. В даному випадку
мова йде про тимчасовий стан, при якому
особа внаслідок функціональних
розладів психіки, порушення
функціональних процесів в організмі
або інших хворобливих станів не могла
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Відповідно до положень ч.1 ст. 145 ЦПК
України призначення експертизи є
обов'язковим також за клопотанням хоча
б однієї із сторін, якщо у справі
необхідно встановити психічний стан
особи.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних прав про визнання правочинів
недійсними» для визначення наявності
психічного стану особи на момент
укладення правочину суд відповідно до
статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Позивач звертаючись до суду з позовом
про визнання недійсним договору
довічного утримання з підстав ст. 225 ЦК
України, не звертався до суду з
клопотанням про призначення у справі
судово-медичної експертизи щодо
психічного стану здоров'я померлого
ОСОБА_5, а отже розпорядився своїми
правами на власний розсуд.

При цьому в матеріалах цивільної
справи № 20-17/10 за заявою ОСОБА_2 про
визнання ОСОБА_5 померлим на а.с. 104
першого тому наявна довідка Київського
міського психоневрологічного
диспансеру, про те, що померлий ОСОБА_5
на обліку в диспансері не перебував і
за допомогою не звертався.

Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України
передбачають, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. При цьому обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть бути підтверджені іншими
засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Враховуючи відсутність належних
доказів про нездатність ОСОБА_5
усвідомлювати значення своїх дій в
момент підписання спірного договору,
що є необхідним для встановлення
визначених ст. 215 ЦК України підстав для
визнання відповідного договору
недійсним, суд приходить до висновку,
що твердження позивача ґрунтуються на
припущеннях.

Крім того, звернувшись до суду з
позовом, позивач просив визнати
недійсним договір довічного утримання,
зазначаючи при цьому як на правові
підстави для визнання договору
недійсним ч.1 ст.225, ст.207 ЦК України, що є
взаємовиключними. Крім того, позивач
ніяким чином не обґрунтував позовні
вимоги в цій частині, не надав щодо
цього будь-яких доказів. Відсутні також
належні, допустимі докази щодо
визнання недійсним договору на
підставі ч.2 ст.207 ЦК України.

Судом не приймається до уваги
твердження сторони позивача про те, що
договір довічного утримання не міг
бути посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_3 9 грудня 2003 року, так як останній
в цей час перебував за межами України,
оскільки ці твердження спростовуються
матеріалами справи, а саме копією
закордонного паспорта ОСОБА_3, з якого
вбачається, що за межами України
нотаріус знаходився лише з 14 грудня 2003
року по 21.12.2003 року (а.с.13-17), а також
сертифікатом про участь в конференції
на території Німеччини.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, оцінивши докази, які є у
матеріалах справи, суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено тих
обставин, на які він посилається як на
підставу своїх вимог, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
визнання договору довічного утримання
недійсним.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 145, 179, 208, 209,
212-215, 218 ЦПК України; ст. ст. 203, 207, 215,225 ЦК
України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
довічного утримання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: