АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/699/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1966/14
Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко С.
Доповідач Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: представника відповідача
ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2, його
відповідачки ОСОБА_3, її адвоката
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Полтави від 12 травня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики,-

за зустрічними позовами ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання договору
позики недійсним, про встановлення
нікчемності правочину, стягнення
моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_5 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
250 000 грн. позики згідно розписки від
01.10.2010р., 15 000 грн. інфляційних коштів,
трьох відсотків річних в сумі 10 561, 64
грн. та процентів в розмірі 7,5% від суми
позики за період з 01.10.2010р. по 01.10.2011 р. в
сумі 19 375,00 грн.

Ухвалою суду від 23.04.2013р. до
участі в справі в якості
співвідповідача залучено ОСОБА_3, яка у
травні 2013 року пред»явила до ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 зустрічний позов про визнання
договору позики недійсним, оскільки не
дотримана вимога ст.65 СК України щодо
надання згоди другого подружжя на
укладення правочину, який виходить за
межі дрібного побутового. Заперечувала
використання вказаних коштів в
інтересах сім»ї.

У грудні 2013 року ОСОБА_3
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_1 про встановлення нікчемності
(фіктивності) зазначеного договору
позики та про визнання його недійсним,
оскільки він вчинений без наміру
створення правових наслідків,
обумовлених цим договором. Ухвалою
суду від 28 січня 2014 року вказаний позов
був об»єднаний в одне провадження з
позовом ОСОБА_5

Рішенням Ленінського районного
суду м. Полтави від 12 травня 2014 року
позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики -
задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 250 000 грн. заборгованості за
договором позики, індекс інфляції в
сумі 15 500грн., 3% річних в сумі 10561 грн. 64
коп. та 7,75% річних в сумі 19 375 грн.,
судовий збір в сумі 2 950грн., а всього 298
386, 64 грн.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про
визнання договору позики недійсним,
про встановлення нікчемності
правочину, стягнення моральної шкоди -
відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, прохала рішення
скасувати та постановити нове рішення
про задоволення зустрічних позовних
вимог.

Заперечувала, що кошти, отримані
ОСОБА_1 по договору позики від ОСОБА_5
були витрачені в інтересах сім»ї. На її
думку, місцевий суд безпідставно без
витребування з АТ «Райффайзен Банк
Аваль» графіку погашення кредиту
визнав, що позичені кошти витрачені на
дострокове погашення кредиту. Висновок
суду про те, що позика потрачена на
потреби сім»ї, в тому числі на
придбання за рахунок позичених коштів
побутової техніки спростовуються
наданими нею доказами про їх придбання
до укладення договору позики та за
інші кредитні кошти.

Суд не врахував, що вона не
надавала ОСОБА_1 повноважень на
укладення будь-яких правочинів, в тому
числі, оспорюваного нею договору
позики. Недотримання відповідачами
передбаченої ст.65 СК України умови щодо
надання згоди другого з подружжя на
укладення правочинну, який виходить за
межі побутового, є підставою для
визнання правочину недійсним.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які брали участь у
розгляді справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
07.10.2006 року.

Згідно письмового договору
позики та розписки від 01.10.2010 року
ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_5 позику в сумі 250 000
грн. на строк до 01.10.2011 року для потреб
сім'ї з метою купівлі техніки та
меблів./а.с.6-7,8/

За договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками
(стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до ст.1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином, за своєю суттю
розписка про отримання у борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 та
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, місцевий суд виходив з того, що
надана позивачем позика використана
ОСОБА_1 в інтересах сім»ї, не повернута
кредитору, а тому відповідачі повинні
нести солідарний обов»язок по
поверненню позики, інфляційних коштів,
3 відсотків річних і процентів.

Однак з таким висновком колегія
суддів не погоджується, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

У пункті 2 частини 1 статті 31 ЦК
України визначено, що правочин
вважається дрібним побутовим, якщо він
задовольняє побутові потреби особи,
відповідає її фізичному, духовному чи
соціальному розвитку та стосується
предмета, який має невисоку вартість.

Таким чином, враховуючи, що
предметом оспорюваного договору
позики є грошова сума в розмірі 250 000
грн., він не може бути визнаний дрібним
побутовим, а тому згода другого з
подружжя на укладення такого договору
мала бути в тій же формі, в якій
укладався договір, тобто в письмовій.

Відповідачка ОСОБА_3 заперечує не
тільки надання згоди на укладення її
чоловіком договору позики, а й свою
обізнаність про існування такого
договору до пред»явлення позову.
Позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 не
довели належними та допустимими
доказами погодження укладення
договору зі сторони ОСОБА_3, тому
оспорюваний договір не створює для
останньої правових наслідків щодо
солідарного повернення позики.

Між тим, сторони договору позики
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 підтверджують, що
вказаний договір відбувся, гроші
позикодавцем передані позичальнику,
який і має їх повернути, виконавши
зобов»язання.

Помилковим є висновок суду
першої інстанції про застосування в
даній справі норми частини 4 ст.65 СК
України та визнання тієї обставини, що
договір позики, укладений ОСОБА_1 в
інтересах сім»ї, а тому створює
обов»язки для другого з подружжя,
оскільки одержане за договором,
використане в інтересах сім»ї.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Предметом заявлених
первісних та зустрічних позовних вимог
є договір позики, тому суд першої
інстанції мав встановлювати фактичні
обставини щодо наявності порушення
відповідачем зобов»язань з повернення
позики та наявності підстав для
визнання договору недійсним.

Як встановлено, на розгляді
Ленінського районного суду м.Полтави
перебуває справа про поділ спільного
майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , при
вирішенні якої в силу ст.65 СК України і
має вирішуватися питання щодо
використання позичених коштів в
інтересах сім»ї. Оскільки місцевий суд
фактично у порядку, не передбаченому
процесуальним законодавством,
встановив преюдиційні обставини, які
будуть мати значення для вирішення
зазначеної вище справи, тому висновок
суду в справі, що переглядається, про
використання відповідачем позичених
коштів в інтересах сім»ї, - є
неправомірним.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції в частині солідарного
стягнення позики з ОСОБА_3 підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні таких вимог.

Щодо рішення районного суду в
частині відмови в задоволенні
зустрічного позову, то колегія суддів
погоджується з таким висновком з
огляду на наступне,

Згідно зі ст.234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлюються цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Таким чином, за змістом ст.234 ЦК
України, фіктивний правочин вчиняється
його учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав і
обов»язків, тобто «про людське око»,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину його учасники мають інші
цілі, ніж ті, що ним передбачені.
Причому справжні їх цілі можуть бути як
протизаконними, так і цілком законними.
Водночас фіктивний правочин може
взагалі не мати правової мети.

Частина третя статті 10 ЦПК
України покладає на кожну сторону
обов»язок довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Позивач, який звернувся з вимогою
про визнання правочину фіктивним, має
довести суду відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.

ОСОБА_3 обґрунтовувала свою
вимогу лише припущеннями щодо його
фіктивності, намагаючись дати оцінку
фактичним обставинам на свою користь,
оскільки між нею та ОСОБА_1 існує спір
про поділ спільного майна подружжя,
який перебуває на розгляді в суді
першої інстанції.

Вимоги ОСОБА_3 про одночасне
визнання спірного договору нікчемним
та недійсним - не узгоджуються з нормою
статті 215 ЦК України, оскільки
нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом,
а оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Колегія суддів приходить до
висновку, що сама по собі відсутність
згоди ОСОБА_3 на укладення договору
позики чоловіком не може бути
підставою для визнання цього договору
недійсним або фіктивним, оскільки
наявна письмова розписка в силу
реального характеру договору позики є
доказом не лише укладення договору,
але й факту передачі грошової суми
позичальнику. За таких обставин ОСОБА_1
має нести відповідальність щодо
повернення позичених коштів, а
солідарна відповідальність ОСОБА_3 за
відсутності її згоди на укладення
правочину - виключається.

Враховуючи викладене, колегія
суддів частково задовольняє
апеляційну скаргу та скасовує рішення
в частині солідарного стягнення позики
з відповідачки ОСОБА_3, а в іншій
частині рішення залишає без змін.

Керуючись ст.ст.303,304, 309п.п.3,4, 314, 316,
317 ЦПК України, колегія судідв,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 12 травня 2014 року в частині
солідарного стягнення з ОСОБА_3
заборгованості за договором позики,
індексу інфляції, річних та процентів -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики - відмовити.

В іншій частині рішення
Ленінського районного суду м.Полтави
від 12 травня 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної
сили з моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом 20 днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий - суддя
/підпис/
Л.І.Пилипчук

Судді:
/підпис/
Ю.В.Дряниця

/підпис/
Т.О.Кривчун

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області
Л.І. Пилипчук