Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/450/14
Головуючий у 1 інстанції: Світлицька
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 28 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
треті особи - приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
заповіту недійсним, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи -
приватні нотаріуси Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7 про
визнання недійсним заповіту,
складеного 30.01.2012р. на ім»я ОСОБА_2 її
матір'ю ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що перед смертю її мати
ОСОБА_8 важко хворіла, наприкінці 2011
року перенесла інсульт, тому тривалий
час знаходилась на стаціонарному
лікуванні у Запорізькій обласній
клінічній лікарні. Незважаючи на те, що
лікування не дало позитивних
наслідків: ОСОБА_8 практично не
розмовляла, дуже складно впізнавала її
як свою доньку, без сторонньої допомоги
не могла обходитись, постійно
знаходилась під дією ліків, її за
рекомендацією лікарів було виписано з
лікарні додому. З огляду на такий стан
здоров»я матері, який до моменту її
смерті не покращився, позивач вважає,
що 30.01.2012 року при складанні спірного
заповіту її мати не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними, у зв'язку із чим просила визнати
заповіт недійсним у відповідності до
вимог ст. 225 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 28 листопада 2013 року позов
задоволено.

Визнано недійсним заповіт, який був
складений 30.01.2012 року ОСОБА_8, померлою
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, на користь ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований у
реєстрі за № 42,43.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на незаконність та необґрунтованість
рішення, порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у
віці 55 років померла ОСОБА_8, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 29.03.2012р. ( Т. 1 а.с. 8).

30.01.2012р. ОСОБА_8 на користь брата ОСОБА_2
було складено заповіт на все належне їй
майно, який посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований у реєстрі за № 42,43.
Заповіт складався на дому та за участі
двох свідків, оскільки ОСОБА_8 була
хворою і не могла сама ані прочитати,
ані підписати його ( Т. 1 а.с. 50).

Як вбачається зі спадкової справи №
15/2012, відкритої 27.04.2012р. приватним
нотаріусом ЗМНО ОСОБА_4, заяви про
прийняття спадщини після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 були подані:
спадкоємцем першої черги за законом
донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на час
складання спірного заповіту була
неповнолітньою, та спадкоємцем за
заповітом ОСОБА_2 - братом спадкодавця (
Т. 1 а.с. 34-61 - спадкова справа).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
У відповідності до ст. 1234 ЦК України
право на заповіт має фізична особа з
повною цивільної дієздатністю. Право
на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила, у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що у
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Відповідно до положень ч.2 ст. 1257 ЦК
України за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона
не могла усвідомлювати значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї із сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Згідно з постановою Верховного суду
України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12,
висновки якої є обов'язковими для
судів, висновок про тимчасову
недієздатність учасника правочину
слід робити, перш за все, на основі
доказів, які свідчать про внутрішній,
психічний стан особи в момент вчинення
правочину. Хоча висновок експертизи в
такій справі є лише одним із доказів у
справі і йому слід давати належну
оцінку в сукупності з іншими доказами
будь-які зовнішні обставини (показання
свідків про поведінку особи тощо) мають
лише побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
психіатричну допомогу" визначена
презумпція психічного здоров'я, суть
якої полягає в тому, що кожна особа
вважається такою, яка не має психічного
розладу, доки наявність такого розладу
не буде встановлено на підставах та в
порядку, передбачених цим Законом та
іншими законами України.

При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 28.03.2013р. відповідно до
положень ч.1 ст. 143, п. 2 ч.1 ст. 145 ЦПК
України на підставі клопотання
представника позивача по справі була
призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза, на
вирішення якої поставлено питання про
те, чи здатна була ОСОБА_8 усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними на
час складання 30.01.2012 р. на користь
ОСОБА_2 заповіту, що посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований у реєстрі за № 42,43.

Відповідно до акту СПЕ № 444 від 23.07.2013р.
первинної амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи,
складеного за результатами
проведеного комісією Комунальної
установи "Обласна клінічна
психіатрична лікарня" дослідження, на
час складення заповіту від 30.01.2012р.
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, виявляла
виражений астено-адинамічний синдром з
моторною афазією внаслідок
органічного ураження головного мозку
(гіпєртонічна-хвороба,
інсульт-гематома в субкортикальних
відділах лівої лобної долі,
ускладнений післяопераційним
періодом), внаслідок чого вона не була
здатна усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними ( Т. 2 а.с. 8-15).

Проте у вказаному акті СПЕ № 444 від
23.07.2013р. у висновку було допущено описку
у даті посвідчення заповіту, а саме:
замість правильної дати 30.01.2012р. було
зазначено 30.01.2009р., яка була виправлена
комісією ( Т. 2 а.с. 51).

В ході розгляду справи судом була
допитана експерт ОСОБА_10, яка приймала
участь у складі комісії при проведенні
судово-психіатричної експертизи, яка
роз»яснила порядок проведення цього
експертного дослідження, а також, як
саме впивали захворювання ОСОБА_8 на її
розумовий процес після виписки і на
мамонт складання заповіту.

Крім того, судом в ході слухання справи
були допитані свідки зі сторони
позивача ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, а
також свідки зі сторони відповідача
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які пояснювали
про стан здоров»я ОСОБА_8 після її
виписки із лікарні 13.01.2012р. і до дати
складання заповіту 30.01.2012р.

Повно та всебічно проаналізувавши всі
зібрані у справі докази у їх
сукупності, суд першої інстанції
зробив висновок про неспроможність
спадкодавця у момент підписання нею
заповіту розуміти значення своїх дій
та керувати ними, оскільки стан
здоров'я ОСОБА_8 на час складання
заповіту суттєво впливав на її
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, а відтак
визнав, що вказані обставини є
підставою для визнання складеного нею
в такому стані заповіту недійсним у
відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач та
його адвокат ОСОБА_17 роблять акцент на
порушення, допущені в ході проведення
експертизи, а саме: процесуальні
порушення, допущені з боку суду щодо
надання експертній установі
матеріалів, які є об»єктами
дослідження; на порушення експертною
установою вимог законодавства щодо
проведення експертизи, тому вважають
складений у цій справі Акт СПЕ № 444
недопустимим доказом.

Дослідивши вказані доводи апеляційної
скарги, колегія вважає їх
необґрунтованими, виходячи з
наступного.

Відповідно до ро»ясень, викладених
в пункті 17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
експертизу в кримінальних і цивільних
справах» N 8 від 30.05.1997р. при перевірці й
оцінці експертного висновку суд
повинен з'ясувати: чи було додержано
вимоги законодавства при призначенні
та проведенні експертизи; чи не було
обставин, які виключали участь
експерта у справі; компетентність
експерта і чи не вийшов він за межі
своїх повноважень; достатність поданих
експертові об'єктів дослідження;
повноту відповідей на порушені питання
та їх відповідність іншим фактичним
даним; узгодженість між дослідницькою
частиною та підсумковим висновком
експертизи; обгрунтованість
експертного висновку та його
узгодженість з іншими матеріалами
справи.

Апелянти посилаються на те, що попри
вказівку суду в ухвалі від 28.02.2013р. про
призначення судово-психіатричної
експертизи надати експертам для
дослідження медичні документи ОСОБА_8,
які знаходяться в Запорізькій обласній
психіатричній лікарні, такі документи
для проведення експертизи не
передавались.

З цього приводу колегією встановлено,
що згідно з матеріалами справи ОСОБА_8
до 09.12.2011р., коли у неї стався інсульт та
її в ургентному порядку було
госпіталізовано до Запорізької
обласної клінічної лікарні, ніколи не
перебувала на обліку з приводу
будь-яких психічних розладів та
медична картка у Запорізькі обласній
психіатричній лікарні на неї не
заводилась, тому вона не могла і не може
бути предметом дослідження.

Також апелянти наголошують на тому, що
на запит експертної установи їй не було
надано судом амбулаторної картки
ОСОБА_8, а історія хвороби опинилась в
експертів у невстановлений спосіб, що
ставить під сумнів достовірність
висновків СПЕ.

У відповідності до п. 11 Порядку
проведення судово-психіатричної
експертизи, затвердженого Наказом
Міністерства охорони здоров»я України
№ 397 від 08.10.2001р., якщо отримані
матеріали оформлені з порушенням, які
унеможливлюють організацію проведення
експертизи, то керівник експертної
установи негайно повідомляє про це
особу або орган, які призначили
експертизу.

Колегія встановила за матеріалами
справи, що після отримання КУ «Обласна
клінічна психіатрична лікарня» ухвали
суду про проведення
судово-психіатричної експертизи та
матеріалів цивільної справи для
дослідження, голова комісії запросив у
суду медичні документи ОСОБА_8: історію
хвороби № 20119 Запорізької обласної
клінічної лікарні та амбулаторну
картку з ЦРЛ Жовневого района м.
Запоріжжя ( Т. 1 а.с. 248). Суд витребував із
КУ «ЗОКЛ» історію хвороби та просив
спрямувати її безпосередньо до КУ
«ОКПЛ» ( Т. 1 а.с. 250, Т. 2 а.с. 3).

Як пояснила експерт ОСОБА_10 в судовому
засіданні, історія хвороби № 20119 була
передана їм кур»єром, оскільки обидві
лікарні знаходяться поруч. Тому у
колегії не викликає сумнівів, що
історія хвороби була досліджена
комісією СПЕ, а доставка кур»єром на
підставі вказівки суду про це не
суперечить чинному законодавству та не
є підставою для визнання експертного
висновку недопустимим доказом в такому
випадку. Крім того, експертами не було
визнано таку доставку медичної
документації порушенням, яке
унеможливлює проведення експертизи.

В апеляційній скарзі вказується також
на неповноту дослідження, оскільки
амбулаторна картка так і не була надана
експертній установі.

У відповідності до п. 8 Порядку
проведення судово-психіатричної
експертизи, затвердженого Наказом
Міністерства охорони здоров»я України
№ 397 від 08.10.2001р., об»єктами експертизи
є, зокрема, матеріали цивільної справи,
медична документація та інша
інформація про психічний стан особи,
відповідно якої проводиться
експертиза.

З цього приводу експерт ОСОБА_10 в суді
пояснила, що, не зважаючи на те, що
комісії СПЕ не була надана амбулаторна
картка на ОСОБА_8, дослідженої історії
хвороби як медичного документа про
стан здоров»я померлої було достатньо
для надання висновків на поставлене
судом на вирішення СПЕ запитання. Тому
вважає, що експертиза здійснена у
відповідності до чинного
законодавства, дослідження проведено
повно та всебічно, оскільки об»єктами
дослідження була як медична
документація, так і матеріали
цивільної справи, в яких в якості
вихідних даних зазначені показання
свідків, які додатково
прослуховувались комісією з наданих
судом аудіоносіїв.

Не заслуговують на увагу також доводи
скарги про те, що експертами самостійно
збирались вихідні дані, що
забороняється згідно з пунктом 20
вищевказаного Порядку проведення СПЕ,
оскільки вихідні дані були визначені
судом в ухвалі про призначення
експертизи, а витребування медичної
документації є правом експерта у
відповідності до вимог п. 19 цього ж
Порядку.

В ухвалі суду про призначення
експертизи були надані вихідні дані у
вигляді стислого викладення пояснень
допитаних в ході слухання справи
свідків ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_11,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 Отже, їх
пояснення були враховані експертною
комісією при проведенні експертизи, що,
зокрема, підтвердила допитана в
судовому засіданні експерт ОСОБА_10

Апелянти вважають також висновки Акту
СПЕ № 444 суперечливими, оскільки вони
не відповідають іншим матеріалам
справи.

З письмових пояснень приватного
нотаріуса ОСОБА_5 слідує, що вона
перевірила дієздатність ОСОБА_8 перед
складанням заповіту, а також її дійсну
волю на складання заповіту, яка на всі
запитання надавала односкладні
відповіді «Так» і «Ні».

Допитана як спеціаліст у судовому
засіданні експерт ОСОБА_10 з приводу цих
письмових пояснень нотаріуса ОСОБА_5, в
яких остання вказувала, що нею були
встановлені дійсні наміри ОСОБА_8, а
також розуміння нею значення умов та
правових наслідків вчинення заповіту,
роз»яснила наступне. Комісією СПЕ був
досліджений стан здоров»я ОСОБА_8 від
початку хвороби 09.12.2011р. і до складання
заповіту 30.01.2012р. Після інсульту 09.01.2012р.
ОСОБА_8 знаходилась в реанімації та
була недоступна до продуктивного
контакту ( сопор - несвідомий стан),
який до моменту виписки не відновився,
що відслідковується із всіх записів
історії хвороби. У хворої був
астено-адинамічний синдром, тобто
виражена слабкість, нерухомість, а
також моторна афазія - неможливість
висловлювати свої думки, що
ускладнювалось післяопераційним
періодом з видалення грижі, некрозом
правої половини кишківника, гострого
кишкового не проходу, і все це тягло за
собою неможливість себе обслуговувати,
залежність, внушаємість,
підпорядкованість іншим, на що
вказують записи з історії хвороби
«інструкції не виконує», а отже у неї
відсутнє глибоке осмислення
склавшоїся ситуації. На це, зокрема,
вказують також односкладні відповіді
на питання нотаріуса.

Також ОСОБА_10 надала роз»яснення, чому
комісією не враховано запис
невропатолога у історії хвороби про
адекватність ОСОБА_8 перед випискою з
лікарні, а також запис про позитивну
динаміку. Так, експерт вказувала, що з
аналізу всіх записів історії хвороби, а
не тільки з контексту про позитивну
динаміку, слідує, що в ОСОБА_8 наступило
покращення загального стану, але не
сталось покращення в головному мозку.
Запис про адекватний стан - це оцінка її
стану невропатологом, але у психіатрів
інший підхід щодо оцінки психічного
стану хворого. Комісією враховано, що у
хворої була моторна афазія, яка
зберігалась тривалий час, що призвело
до порушення здатності розуміти
спрямовану до неї мову, звернення, та
тягне порушення мислення. Встановлено,
що в неї сталась глобальна катастрофа в
головному мозку, на що вказує
правосторонній геміпарез і моторна
афазія, які зберігались з 09.12.2011р. і на
момент виписки покращень не настало.

Отже, колегія в ході апеляційного
розгляду справи не встановила вказаних
в апеляційній скарзі порушень, які
дають підстави для того, що б вважати
Акт СПЕ № 444 неповним, суперечливим, а
експертизу проведеною з порушенням
чинного процесуального законодавства
та Порядку проведення
судово-психіатричної експертизи,
затвердженого Наказом Міністерства
охорони здоров»я України № 397 від
08.10.2001р. А отже суд першої інстанції
правильно визнав, що не мається підстав
для призначення повторної СПЕ у справі
та взяв до уваги вказаний Акт як
належний і допустимий доказ у цій
справі.

Зважаючи на те, що висновок експертизи
дає чітку відповідь щодо оцінки стану
ОСОБА_8 під час складання заповіту
30.01.2012р. як такого, що не дозволяв їй
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, колегія вважає, що судом
першої інстанції ухвалене законне і
обґрунтоване рішення про визнання
недійсним вказаного заповіту у
відповідності до ст. 225 ЦК України.

За вказаних обставин, апеляційна
скарга згідно до вимог ст. 308 ЦПК
України підлягає відхиленню із
залишенням без змін оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 28 листопада 2013 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.