Справа № 0107/9671/2012
Провадження по справі 2/122/94/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2014 року Залізничний районний
суд м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим, в складі:

головуючого - судді Корогодіної О.Е.,

при секретарі - Григорець В.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи - Друга Сімферопольська
державна нотаріальна контора, Кримське
республіканське підприємство
«Сімферопольське міжміське бюро
реєстрації та технічної
інвентаризації», ОСОБА_4, про визнання
недійсним договору довічного
утримання та скасування реєстрації
права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовними вимогами, які уточнив у
порядку ст. 31 ЦПК України та остаточно
просив суд, з підстав ст. ст. 534,541 ЦК
України, в редакції 1963 року, ст. ст. 1216,
1220, 1233, 1235, 1236, 1247, 12873, 1270, 203, 215, 216, 225 ЦК
України: визнати недійсним, укладений 09
квітня 2010 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2,
договір довічного утримання, номер за
реєстром 1-421, посвідчений державним
нотаріусом Другої Сімферопольської
державної нотаріальної контори
Дображанським А.В.; скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_2 на
нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим,
що він є племінником ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6. Як
випливає зі Свідоцтва про смерть,
виданого Центральним відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Сімферопольського міського
управління юстиції 12.07.2012р. - ОСОБА_5,
помер ІНФОРМАЦІЯ_6, у віці 93 років, про
що 28.02.2012 р. складений відповідний
актовий запис № 812. 04 жовтня 1999 року
дядько позивача - ОСОБА_5 склав заповіт,
яким на випадок своєї смерті зробив
наступне розпорядження: все своє майно,
яке до дня його смерті опиниться йому
належним, де б воно не знаходилося і в
чому б воно не полягало, він заповідав
йому - ОСОБА_1 і його рідному брату -
ОСОБА_4. Даний заповіт посвідчений
Казаковою Л.А., державним нотаріусом
2-ої Сімферопольської державної
нотаріальної контори, зареєстровано в
реєстрі за № 3-1789. Померлий ОСОБА_5 і
мати позивача - ОСОБА_9, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_8 - рідні брат і сестра, інших
родичів першій і другій черзі
спадкоємців на момент смерті померлий
не мав. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України,
спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини. Стаття 1262 ЦК
України встановлює другу чергу
спадкоємців - в другу чергу право на
спадкування за законом мають рідні
брати та сестри спадкодавця, його
бабуся і дід, як з боку батька, так і з
боку матері. А частиною 3 ст. 1266 ЦК
України встановлено, що племінники
спадкодавця успадковують ту частку
спадку, яка належала б за законом їхнім
матері, батькові (сестрі, братові
спадкодавця), якби вони були живими на
час відкриття спадщини - спадкування за
правом представлення. Таким чином,
відповідно до положень Цивільного
кодексу, на момент відкриття спадку
позивач ОСОБА_1 і його рідний брат
ОСОБА_4 - є спадкоємцями як за законом
(спадкування за правом представлення),
так і по заповіту. Після смерті
спадкодавця відкрився спадок на
квартиру, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Дана квартира в цілому
належала спадкодавцеві на підставі
Свідоцтва про право власності,
виданого згідно розпорядження органу
приватизації № 11 від 26.04.1993р.,
зареєстрованого в БТІ м. Сімферополя
09.07.1993р. за № 696, і Свідоцтва про право на
спадкування за законом від 22.07.1996р.,
посвідченого Корженевською М.А
державним нотаріусом 2-ої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори (номер спадкової
справи 358), зареєстровано в реєстрі за №
3-2197, зареєстрованого в БТІ м.
Сімферополя 16.09.96 р. за № 696. Положеннями
ст. 1216 ЦК України встановлено, що
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємцям). Згідно до
положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець
по заповіту чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Статтею 1273 ЦК України регламентується,
що спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу. Заява про відмову від
прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини. Для прийняття спадщини
встановлений строк в шість місяців,
який починається з моменту відкриття
спадщини, ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою; часом
відкриття спадщини є день смерті особи
або день, з якого вона оголошена
померлою, частина 3 статті 46 цього
Кодексу, ст. 1220 ГК України. Положеннями
ст. 1223 ЦК встановлено, що право на
спадкування мають особи, які визначені
в заповіті; у разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття спадкоємцями за заповіту,
а також у випадку, якщо заповіт не
охоплює всієї спадщини, право на
спадкоємство згідно із законом,
отримують особи, визначені в статтях
1261-1265 ЦК України. Керуючись положеннями
цивільного законодавства, 12.07.2012 року, у
встановлений законом місячний строк,
позивач звернувся в Другу
Сімферопольську державну нотаріальну
контору з заявою про вступ до спадщини
за заповітом. Дана заява прийнята
нотаріусом і зареєстрована в
Спадковому реєстрі, Витяг № 31035372 від
12.07.2012 р. Інші спадкоємці як за законом
так і за заповітом, у встановлений
законом строк до нотаріальної контори
із заявами про вступ до спадщини - не
зверталися. 26.09.2012р. державним
нотаріусом позивачу видана Постанова
про відмову у вчиненні нотаріальних
дій, якою позивачу відмовлено у видачі
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1. Як виходить з вказаної
постанови, на момент відкриття
спадщини, право власності на квартиру
АДРЕСА_1 зареєстроване на відповідача
по справі ОСОБА_2 на підставі договору
довічного утримання. Згідно відповіді
Сімферопольського МБРТІ вих. № 10591/23
від 06.09.2012 р. право власності на
квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за
ОСОБА_2 на підставі договору довічного
утримання від 09.04.2010 р., номер по реєстру
1-421, посвідченого державним нотаріусом
Добржанським A.B. Другої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори. До даної
відповіді була додана копія договору
довічного утримання від 09.04.2010 р. Із
змісту пункту 1, оспорюванного договору
довічного утримання виходить, що
ОСОБА_5, розуміючи значення своїх дій,
передає у власність ОСОБА_2 належну
йому на праві приватної власності
квартиру АДРЕСА_1, замість чого, ОСОБА_2,
зобов'язується надавати ОСОБА_5 довічне
матеріальне забезпечення. З пункту 13,
оспорюванного договору витікає, що на
особисте прохання ОСОБА_5, в зв'язку
тремором рук та похилим віком даний
договір, замість нього підписала
ОСОБА_13, зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2. Згідно п. 14 договору, даний
договір складений, і після прочитання
його тексту нотаріусом в голос на
української та російській мовах,
підписаний в двох екземплярах, один з
яких передбачений для збереження в
справах 2-ої Сімферопольської
нотаріальної контори, другий видається
набувальнику, відчужувачу надається
копія договору, посвідчена
нотаріально. 20 вересня 2006 року ОСОБА_5
було складено новий заповіт на ім'я
Казакової Лариси Арсентьевни.
Відповідно до ч. 2 і 3 ст. 1254 ЦК України,
заповідач має право у будь-який час
скласти новий заповіт. Заповіт, який
складений пізніше, скасовує попередній
заповіт повністю або у тій частині, в
якій він йому суперечить. Кожен новий
заповіт скасовує попередній і не
відновлює заповіт, який заповідач
склав раніше. З вищевикладеного
виходить, що 04 жовтня 1999 року заповіт,
складений ОСОБА_5, згідно Свідоцтву про
смерть - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6, за
оспорюваним договором відчужувачем
також є - ОСОБА_5, а 20 вересня 2006 року
заповіт складений ОСОБА_5. Проте не
встановлений факт, що має юридичне
значення про те, що ОСОБА_5 і ОСОБА_5 є
однією особою, яка 20 вересня 2006 року
склала заповіт на користь Казакової
Лариси Арсентьевни. Померлий ОСОБА_5,
був інвалідом війни 1 групи (наслідки
контузії). У 1996 році померла його
дружина і з того часу догляд за
старезним і хворим дядьком прийняли на
себе його родичі. Так впродовж останніх
20 років постійний догляд за померлим
здійснювала ОСОБА_15, яка є дальньою
родичкою померлого, і яка до кінця 2009 р.
не тільки доглядала, але проживала з
померлим, хоча зареєстрована в АДРЕСА_3,
допомогу в догляді за померлим
надавали так само інші родичі. Позивач
у справі, і дальня родичка ОСОБА_16
надавали фінансову допомогу померлому,
передаючи грошові кошти, лікарські
препарати, медичну і побутову техніку,
як особисто йому, так і через ОСОБА_15.
Хоча пенсія дядька, як ветерана війни
складала більше 4000,00 грн., але у зв'язку
з тим, що він постійно хворів - потрібні
були додаткові грошові кошти для
лікування і реабілітації. Та обставина,
що догляд за померлим здійснювали
родичі підтверджується листом
начальника управління праці і
соціального захисту населення
Залізничної райради м. Сімферополя №
3-3-01/14 від 27.04.04 р. на ім'я дядьки. З
вказаного листа виходить, що за
наслідками обстеження комісією 23.04.2004
р., встановлено, що з ОСОБА_5 в квартирі
проживає близький родич, який здійснює
за ним повний догляд. У надомному
обслуговуванні соціальним працівником
ОСОБА_5 відмовився. З питань особистих
взаємин з сусідами, що проживають
АДРЕСА_4, ОСОБА_5 рекомендовано
звернутись до дільничного міліціонера
за місцем мешкання. Доглядаючи за
дядьком більше 20 років, зокрема багато
років проживаючи спільно з ним в одній
квартирі, ОСОБА_15 затвердила, що серед
знайомих померлого, ОСОБА_13 - не було. До
смерті спадкодавця, ніхто окрім
родичів померлого, не приймав участі ні
в його лікуванні, ні в його
матеріальному забезпеченні, а до
листопада 2011 року і не здійснював
догляд за ним. Зимою 2010 р. в сім'ї ОСОБА_15
відбулися події, в результаті яких
подальше постійне мешкання в квартирі
ОСОБА_5 стало неможливе. Проте ОСОБА_15
приходила до ОСОБА_5 не менше три рази
на тиждень приносила ліки і продукти,
готувала їжу, прибирала квартиру,
стирала, надавала необхідну допомогу,
оскільки він потребував постійного
стороннього догляду. Приходячи до
ОСОБА_5 кілька разів на тиждень, ОСОБА_15
не бачила у нього будь-яких документів
на квартиру, у тому числі і його
екземпляра оспорюванного договору. Ще
в 2006 році всі оригінали документів на
квартиру, ОСОБА_5 віддав для зберігання
позивачу у справі, які до теперішнього
часу і знаходяться у нього. За життя,
дядько ніколи не говорив своїм родичам,
що має намір звернутися до нотаріуса,
для укладення договору довічного
утримання. Так само він не сказав і
ОСОБА_15 про те, що він був у нотаріуса і
підписував будь-який договір. Догляд за
померлим ОСОБА_5, ОСОБА_15 і її чоловік
ОСОБА_11 здійснювали до листопада 2011
року. В листопаді 2011 року у зв'язку з
хворобою дочки, ОСОБА_15 була змушена
виїхати в Російську Федерацію. Перед
від'їздом в РФ, ОСОБА_15 звернулась з
проханням до відповідача за плату
надати допомогу по нагляду за ОСОБА_5 до
її повернення. Відповідач погодилася.
При розмові ОСОБА_15 просила
відповідача у разі погіршення стану
здоров'я ОСОБА_5 подзвонити або їй, або
позивачу. Номери телефонів ОСОБА_15
відповідачеві залишила. При розмові з
ОСОБА_15, відповідач приховала, що між
нею і ОСОБА_5 укладений договір
довічного утримання, що за умовами
договору вона зобов'язана надавати
ОСОБА_5 довічне матеріальне
забезпечення, і що вона є власником
спірної квартири з квітня 2010 року.
Повернувшись з Росії в травні 2012 р.
ОСОБА_15 в день приїзду приїхала до
ОСОБА_5, і хоча у неї були ключі від його
квартири, - в квартиру вона потрапити не
змогла. Як повідомили сусіди, ОСОБА_5
помер ще в ІНФОРМАЦІЯ_6, а квартиру
зайняла відповідач, яка згодом через
закриті двері пояснила, що вона тепер
тут господарка. Будучи інвалідом ВВВ 1
групи внаслідок контузії, ОСОБА_5
щорічно проходив лікування в
Клінічному госпіталі інвалідів і
ветеранів війни. Згідно виписки з
історії хвороби № 2138/662, ОСОБА_5 з
13.07.2009р. по 03.08.2009р. знаходився на
стаціонарному лікуванні в
неврологічному відділенні КШІВВ з
діагнозом: дисциркуляторная
енцефалопатія 3-ої стадії; атеросклероз
церебральних судин; різко виражені
атактичний, аміостатичний синдроми, з
вираженим порушенням рухової функції і
ходьби. Виражені
інтелектуально-мнестичні розлади.
Згідно висновку психіатра КШІВВ:
органічний розлад особи і поведінки з
вираженими мнестичесними і
періодичними розладами з
неврологічною симптоматикою. В зв'язку
з психічними розладами ОСОБА_5
перебував на обліку, проходив
лікування і спостерігався в Клінічному
шпиталі інвалідів і ветеранів війни і
Кримській Республіканській «Клінічній
психіатричній лікарні № 1». Згідно
рецепту на право отримання лікарського
засобу, що містить наркотичну або
психотропну речовину (Серія АД № 807416)
від 29.07.2009 року, виданого ОСОБА_17,
лікарем психіатричної лікарні № 1 на
ім'я хворого ОСОБА_5 який проживає
АДРЕСА_1, рецепт завірений двома
печатками: печаткою особистого лікаря
і лікувальної установи, - ОСОБА_5 в 2009-2010
роках приймав медичні препарати, що
містять наркотичні або психотропні
речовини. Як виходить з медичних
документів, спадкодавець тривалий час
страждав психічними розладами, приймав
медичні препарати, що містять
наркотичні або психотропні речовини,
тому, укладаючи з відповідачем 09.04.2010
року оспорюваний договір довічного
утримання не розумів значення своїх
дій і не міг керувати своїми діями, а
відповідач, в корисних цілях,
скористалася його безпорадним станом.
Положеннями п. 3 ст. 203 ЦК України
передбачено, що волевиявлення учасника
угоди повинно бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. У
відповідності до ст. 215 ЦК України,
угода може бути визнана недійсною
тільки по на підставах, які передбачені
законом (п. 3 ст. 215 ЦК). Пунктом 1 ст. 225 ЦК
України встановлено, що угода, укладена
дієздатною фізичною особою в момент,
коли вона не усвідомлювала значення
своїх дій і (або) не могла керувати ними,
може бути визнана судом недійсною за
позовом цієї особи, а у разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї права
цивільні права або інтереси порушені.
Згідно правилам ст. 216 ЦК України,
недійсна угода не створює юридичних
наслідків, крім тих, які пов'язані з її
недійсністю. Тому позивач звернувся з
вищевказаним позовом, та просив суд
визнати недійсним укладений 09 квітня
2010 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 договір
довічного утримання, номер по реєстру
1-421, посвідчений державним нотаріусом
Другої Сімферопольської державної
нотаріальної контори Добржанським A.B.
та скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_2 на нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
позивача мотивовано підтримала вимоги
позову та просила його задовольнити,
посилаючись на його обґрунтованість, а
також на те, що її твердження
ґрунтуються на наявних у справі
доказах та вимогах цивільного
законодавства.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги
визнали та просили в їх задоволенні
відмовити, з мотивів, викладених в
запереченнях, доданих до матеріалів
справи.

Треті особи - представник Другої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори, представник
Кримського республіканського
підприємства «Сімферопольське
міжміське бюро реєстрації та технічної
інвентаризації», ОСОБА_4, в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення осіб, які
приймають участь у розгляді справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно зі статтею 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. У випадках,
встановлених законом, до суду можуть
звертатися органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

Відповідно до статті 10 Цивільного
процесуального кодексу України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Частиною 1 статті 11 Цивільного
процесуального кодексу України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно з частиною 1 статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 24 лютого 2014 року, провадження
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, треті особи - Друга
Сімферопольська державна нотаріальна
контора, Кримське республіканське
підприємство «Сімферопольське
міжміське бюро реєстрації та технічної
інвентаризації», ОСОБА_4, в частині
скасування державної реєстрації права
власності ОСОБА_2 на нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1 - закрито.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, помер ІНФОРМАЦІЯ_6,
що підтверджується Свідоцтвом про
смерть серії НОМЕР_1 від 12 липня 2012 року,
виданого Центральним відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Сімферопольського міського
управління юстиції Автономної
Республіки Крим, актовий запис № 812 (т.1
а.с. 14).

За життя, ОСОБА_5 склав заповіт, яким на
випадок своєї смерті зробив наступне
розпорядження: все своє майно, яке до
дня його смерті опиниться йому
належним, де б воно не знаходилося і в
чому б воно не полягало, він заповів -
ОСОБА_1 і ОСОБА_4, в рівних частках
кожному (т. 1 а.с. 13), даний заповіт
посвідчений Казаковою Л.А., державним
нотаріусом 2-ої Сімферопольської
державної нотаріальної контори,
зареєстровано в реєстрі за № 3-1789.

За життя ОСОБА_5 належала квартира,
розташована за адресою: АДРЕСА_1, в
цілому, на підставі Свідоцтва про право
власності на житло від 29 квітня 1993 року,
виданого згідно розпорядження органу
приватизації № 11 від 26.04.1993р.,
зареєстрованого в БТІ м. Сімферополя
09.07.1993р. (т. 1 а.с. 118), і Свідоцтва про
право на спадкування за законом від
22.07.1996р., посвідченого Корженевською М.А
державним нотаріусом 2-ої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори (номер спадкової
справи 358), зареєстровано в реєстрі за №
3-2197, зареєстрованого в БТІ м.
Сімферополя 16.09.96 р. за № 696 (т. 1 а.с. 117).

12 липня 2012 року позивач ОСОБА_1
звернувся до нотаріальної контори с
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_5, яка зареєстрована за №
1038, Спадкова справа № 353/2012.

Постановою про відмову у вчиненні
нотаріальної дії, завідуючого Другої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори А.В.
Добржанського від 26 вересня 2012 року
ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на квартиру
АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 -
відмовлено (т.1 а.с 132).

Підставою для відмови у вчиненні
нотаріальної дії було повідомлення КРП
«СМБРТІ» від 24 липня 2012 року за № 8757/21,
про те що право власності на
вищевказану квартиру зареєстроване за
ОСОБА_2 на підставі Договору довічного
утримання, укладеного між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, 09 квітня 2010 року, посвідченого
Другою Сімферопольською ДНК від 09
квітня 2010 року, зареєстрованого в
реєстрі за № 1-421 (т.1 а.с. 52-53).

За життя, ОСОБА_5 (з рос. Мови - ОСОБА_5),
ІНФОРМАЦІЯ_5, був складений заповіт,
відповідно якого він усе своє майно, що
буде належати йому на день його смерті,
де б воно не знаходилось і з чого б воно
не складалось, а також все те, на що він
за законом бути мати право, заповів
ОСОБА_20 (т. 1 а.с. 139).

Положеннями Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини, що
передбачено ст. 11 ЦК України, а згідно ч.
1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Суд не погоджується з доводами
відповідач та його представника, що
ОСОБА_1 є неналежним позивачем за даною
справою, якому належить право
заявлених позовних вимог.

ОСОБА_1 у встановлений законом строк
звернувся до нотаріальної контори с
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_5

Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України,
спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини. Стаття 1262 ЦК
України встановлює другу чергу
спадкоємців - в другу чергу право на
спадкування за законом мають рідні
брати та сестри спадкодавця, його
бабуся і дід, як з боку батька, так і з
боку матері. Частиною 3 ст. 1266 ЦК України
встановлено, що племінники спадкодавця
успадковують ту частку спадку, яка
належала б за законом їхнім матері,
батькові (сестрі, братові спадкодавця),
якби вони були живими на час відкриття
спадщини - спадкування за правом
представлення.

Таким чином, відповідно до положень
Цивільного кодексу, на момент
відкриття спадку позивач ОСОБА_1 і його
рідний брат ОСОБА_4 - є спадкоємцями як
за законом (спадкування за правом
представлення).

Положеннями ст. 1216 ЦК України
встановлено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємцям). Згідно до положень ст. 1268
ЦК України спадкоємець по заповіту чи
за законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її. Статтею 1273 ЦК
України регламентується, що
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу. Заява про відмову від
прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини. Для прийняття спадщини
встановлений строк в шість місяців,
який починається з моменту відкриття
спадщини, ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою; часом
відкриття спадщини є день смерті особи
або день, з якого вона оголошена
померлою, частина 3 статті 46 цього
Кодексу, ст. 1220 ГК України.

Положеннями ст. 1223 ЦК встановлено, що
право на спадкування мають особи, які
визначені в заповіті; у разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповіту, а також у випадку, якщо
заповіт не охоплює всієї спадщини,
право на спадкоємство згідно із
законом, отримують особи, визначені в
статтях 1261-1265 ЦК України.

Керуючись положеннями цивільного
законодавства, 12.07.2012 року, у
встановлений законом місячний строк,
позивач ОСОБА_1 звернувся в Другу
Сімферопольську державну нотаріальну
контору з заявою про вступ до спадщини
за заповітом.

Дана заява прийнята нотаріусом і
зареєстрована в Спадковому реєстрі,
Витяг № 31035372 від 12.07.2012 р. Інші
спадкоємці як за законом так і за
заповітом, у встановлений законом
строк до нотаріальної контори із
заявами про вступ до спадщини - не
зверталися.

Таким чином, позивач ОСОБА_1,
посилаючись на те, що є особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням договору довічного
утримання від 09.04.2010 р., номер по реєстру
1-421, посвідченого державним нотаріусом
Добржанським A.B. Другої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори, звернувся до
суду про визнання даного договору
недійсним, та такий спосіб захисту прав
позивача не суперечить ст. ст. 16, 215 ЦК
України.

Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлено законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Із змісту пункту 1, оспорюванного
договору довічного утримання виходить,
що ОСОБА_5, розуміючи значення своїх
дій, передає у власність ОСОБА_2 належну
йому на праві приватної власності
квартиру АДРЕСА_1, замість чого, ОСОБА_2,
зобов'язується надавати ОСОБА_5 довічне
матеріальне забезпечення. З пункту 13,
оспорюванного договору витікає, що на
особисте прохання ОСОБА_5, в зв'язку
тремором рук та похилим віком даний
договір, замість нього підписала
ОСОБА_13, зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2. Згідно п. 14 договору, даний
договір складений, і після прочитання
його тексту нотаріусом в голос на
української та російській мовах,
підписаний в двох екземплярах, один з
яких передбачений для збереження в
справах 2-ої Сімферопольської
нотаріальної контори, другий видається
набувальнику, відчужувачу надається
копія договору, посвідчена
нотаріально.

В судовому засіданні було встановлено,
що померлий ОСОБА_5, був інвалідом війни
1 групи (наслідки контузії). Будучи
інвалідом ВВВ 1 групи внаслідок
контузії, ОСОБА_5 щорічно проходив
лікування в Клінічному шпиталі
інвалідів і ветеранів війни. Згідно
виписки з історії хвороби № 2138/662,
ОСОБА_5 з 13.07.2009р. по 03.08.2009р. знаходився
на стаціонарному лікуванні в
неврологічному відділенні КШІВВ з
діагнозом: дисциркуляторная
енцефалопатія 3-ої стадії; атеросклероз
церебральних судин; різко виражені
атактичний, аміостатичний синдроми, з
вираженим порушенням рухової функції і
ходьби. Виражені
інтелектуально-мнестичні розлади.
Згідно висновку психіатра КШІВВ:
органічний розлад особи і поведінки з
вираженими мнестичесними і
періодичними розладами з
неврологічною симптоматикою. В зв'язку
з психічними розладами ОСОБА_5
перебував на обліку, проходив
лікування і спостерігався в Клінічному
шпиталі інвалідів і ветеранів війни і
Кримській Республіканській «Клінічній
психіатричній лікарні № 1». Згідно
рецепту на право отримання лікарського
засобу, що містить наркотичну або
психотропну речовину (Серія АД № 807416)
від 29.07.2009 року, виданого ОСОБА_17,
лікарем психіатричної лікарні № 1 на
ім'я хворого ОСОБА_5 який проживає
АДРЕСА_1, рецепт завірений двома
печатками: печаткою особистого лікаря
і лікувальної установи, - ОСОБА_5 в 2009-2010
роках приймав медичні препарати, що
містять наркотичні або психотропні
речовини. Як виходить з медичних
документів, спадкодавець тривалий час
страждав психічними розладами, приймав
медичні препарати, що містять
наркотичні або психотропні речовини,
що також підтвердили в судовому
допитані в судовому засіданні свідки.

Відповідно до Акту амбулаторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи № 887 від 28 листопада 2013 року,
яку суд знаходить обґрунтованою, такою,
що відповідає нормам діючого
законодавства, та вважає за можливе
покласти в основу рішення суду,
встановлено, що у ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5,
на момент підписання договору
довічного утримання 09.04.2010 року
виявлявся тяжкий психічний розлад
(недоумство) - Судинна деменція з
переходячими психотичними (переважно
галючинаторними) розладами. За своїм
психічним станом ОСОБА_5 не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними в момент підписання
договору довічного утримання від 09
квітня 2010 року (т. 2 а.с. 169-179).

Даний висновок в судовому засіданні
повністю мотивовано підтримали,
допитані в судовому засіданні, в якості
експертів Голова амбулаторної судово -
психіатричної експертизи ОСОБА_21,
лікар судово-психіатричний експерт
відділення АСПЕ ОСОБА_22

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_5 на момент укладення Договору
довічного утримання 09 квітня 2010 року -
не міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними.

Пунктом 1 ст. 225 ЦК України встановлено,
що угода, укладена дієздатною фізичною
особою в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій і
(або) не могла керувати ними, може бути
визнана судом недійсною за позовом
цієї особи, а у разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї права цивільні
права або інтереси порушені. Згідно
правилам ст. 216 ЦК України, недійсна
угода не створює юридичних наслідків,
крім тих, які пов'язані з її
недійсністю.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що Договір довічного утримання,
укладений 09 квітня 2010 року між ОСОБА_5 і
ОСОБА_2, номер по реєстру 1-421,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Сімферопольської державної
нотаріальної контори Добржанським A.B.,
слід визнати недійсним.

Відповідно до положень статті 214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд,
у тому числі, вирішує питання щодо
розподілу між сторонами судових
витрат, тому суд вважає, що з
відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на
користь позивача ОСОБА_1 сплачені та
документально підтверджені судові
витрати (т.1 а.с. 5, 6, 9, 235, 250) в сумі 564
гривні 80 копійок.

На підставі наведеного, ст. ст. 11, 15, 203,
215, 225, 1216, 1220, 1222, 1223, 1262, 1266, 1270, 1268 ЦК
України, керуючись статтями 10, 11, 60, 88,
212-215, 218, 294 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного
утримання, укладений 09 квітня 23010 року,
між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Другої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори Дображанським
А.В., номер за реєстром 1-421.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачені судові витрати в сумі 564
гривні 80 копійок.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя