Справа №: 272/286/14-ц
Провадження № 2/272/212/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року

Андрушівський районний суд
Житомирської області в складі :

головуючого-судді Карповця в.В.

при секретарі - Степанчук Т.В..

за участю представників позивача -
ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 , представника
відповідача ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Андрушівці цивільну
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
Міньковецької сільської ради, ОСОБА_6
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності, недійсним договору
дарування, частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину,
визнання права власності на частину
житлового будинку ,-

ВСТАНОВИВ :

позивачка звернулась з позовом, в
якому зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
її мати ОСОБА_7, яка проживала разом з
її батьком ОСОБА_8 по АДРЕСА_1, без
реєстрації шлюбу, але їх господарство
було майном колгоспного двору. Однак
після смерті матері виконкомом
Міньковецької сільської ради 08.08.1997
року було видане свідоцтво про право
власності на зазначений житловий
будинок ОСОБА_8 та зареєстроване в
Бердичівському МБТІ. На підставі
вказаного свідоцтва ОСОБА_8 подарував
житловий будинок своєму синові, а брату
позивачки ОСОБА_9. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8
помер. Позивачка вважає безпідставним
видачу свідоцтва про право власності
ОСОБА_8 на цілий житловий будинок,
оскільки він мав право лише на його
половину, а також з порушенням
законодавства, а саме неналежної форми
та без відповідного рішення сільської
ради. Тому просить визнати недійсним
зазначене свідоцтво, а відповідно і
договір дарування, вчинений на
підставі недійсного
правовстановлюючого документу.
Відповідач ОСОБА_3 прийняла спадщину
після смерті свого батька ОСОБА_9 та
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом на подарований її
батькові спірний житловий будинок.
Позивачка просить визнати частково
недійсним в частині 3/4 свідоцтво про
право на спадщину за законом на
нерухоме майно, а саме: житловий
будинокАДРЕСА_1.

Позивачка, посилається на те, що вона
одна прийняла спадщину після смерті
матері ОСОБА_7, тому має право на
спадкування 1/2 частини будинку та на 1/4
після смерті батька ОСОБА_8, спадщину
після якого вона також прийняла і
просить визнати за нею право власності
на 3/4 частини житлового будинку.

В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали та дали
пояснення, аналогічні тим, що викладені
в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала
та пояснила, що після смерті ОСОБА_7
була домовленість, що будинок повинен
успадкувати ОСОБА_9, а земельні частки
(паї) дочки, в тому числі позивачка. Крім
того відповідачка повідомила про
сімейний скандал, після чого позивачка
перестала їздити до діда, що на її думку
вказує на те, що позивачка знала про те,
що ОСОБА_8 подарував будинок.

Представник відповідача ОСОБА_3 не
заперечуючи права позивачки, яке вона
мала б відповідно до закону при
відсутності договору дарування,
заявила клопотання про застосування
строку позовної давності. Надала суду
письмові заперечення.

Представник Міньковецької
сільської ради будучи належним чином
повідомленим про час та місце слухання
справи до суду не з»явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_6 надіслала до суду
заяву про розгляд справи у її
відсутність, проти задоволення позову
не заперечувала.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 і ОСОБА_7
проживали в незареєстрованому шлюбі в
АДРЕСА_1. Тип двору , в якому вони
проживали, відносився до
колгоспного(а.с.14). Вказані судом
обставини ніким із сторін не ос порені
і вважаються судом доведеними.

До правовідносин, що регулюють
відносини членів колгоспного двору до
15 квітня 1991 року застосовуються
положення Цивільного кодексу УРСР в
чинній на той момент редакції. Так
згідно ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного
двору належить його членам на праві
сумісної власності. Станом на 15 квітня
1991 року, тобто з часу введення в дію
Закону України "Про власність" членами
колгоспного двору відповідно до
кількості осіб, що проживали у
вказаному будинку були ОСОБА_8 і ОСОБА_7
. Отже вони були співвласниками
колгоспного двору, а зважаючи на той
факт що права у членів колгоспного
двору на майно колгоспного двору рівні
- кожному із вказаних осіб на той момент
належала 1/2 частина будинковолодіння.

У разі смерті члена колгоспного двору
після 30 червня 1990 року спадщина на
відповідну частку майна колгоспного
двору відкривається після смерті
кожного з його колишніх членів.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).
Тобто, будучи членом колгоспного двору
після припинення його існування,
ОСОБА_7 мала право на половину
житлового будинку, що був майном
колгоспного двору та після її смерті
спадщина відкрилась на цю половину
житлового будинку. Спадщину після її
смерті прийняла її дочка ОСОБА_5 та
12.04.2011 року отримала свідоцтво про
право на спадщину за законом на
земельну частку (пай) (а.с.24).

08.08.1997 року свідоцтво про право
власності на цілий житловий будинок по
АДРЕСА_1, видане ОСОБА_8 на підставі
записів в погосподарської книги
сільської ради. Хоча бланк свідоцтва,
на якому його видано, прямо передбачає
підставу видачі, якою повинно бути
рішення виконкому відповідної ради.
Однак , як свідчить довідка архівного
відділу Андрушівської
райдержадміністрації то і рішення
виконкому і сесії сільської ради з
приводу видачі свідоцтва про право
власності ОСОБА_8 відсутнє (а.с. 18-20).

Відповідно до діючого на той час
наказу Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству N 56
від 13.12.95 року " Про затвердження правил
державної реєстрації об"єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб"
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна проводиться з видачею
свідоцтва про право власності за
зразком, наведеним в додатку №12,
місцевими органами державної
виконавчої влади, місцевого
самоврядування на підставі рішення
щодо видачі свідоцтва про право
власності. Свідоцтво підписується
керівником органу, який його видав.

Виходячи із наведеного суд приходить
до висновку, що свідоцтво про право
власності ОСОБА_8 видане з порушенням
норм законодавства щодо порядку та
форми видачі та підлягає визнанню
недійсним, що є підставою для визнання
недійсними договору дарування
житлового будинку 17.03.1999 року ОСОБА_8 -
ОСОБА_9, який за даних обставин
посвідчений за відсутності належного
правовстановлюючого документа у
дарителя.

За обставин визнання недійсними
свідоцтва про право власності та
договору дарування, спадщина після
смерті ОСОБА_8 відкрилась на 1/2 частину
житлового будинку. Спадщину після
смерті батька прийняла позивачка та її
сестра ОСОБА_6 подавши заяви до
нотаріальної контори (спадкова справа
№1282011 року та спадкова справа № 1272011
року). Таким чином позвачка має право на
спадкування після смерті матері 1/2
частину будинку та після смерті батька
1/4 частину житлового будинку, а всього в
неї виникає право на 3/4 його частин.

Однак державним нотаріусом 15-ої
Київської державної нотаріальної
контори 02.03.2009 року за реєстраційним №
10-493 свідоцтво про право на спадщину
було видане ОСОБА_3 на спадкове майно
після смерті ОСОБА_9, що складається з
цілого житлового будинку АДРЕСА_1.
Видачею даного свідоцтва порушене
право позивачки на спадкування 1/2
частин житлового будинку, отже
зазначене свідоцтво про право на
спадщину, видане ОСОБА_3 підлягає
визнанню недійсним, в частині 3/4 .
Відповідно підлягає задоволенню в
частині 3/4 і похідна від цього вимога
про скасування державної реєстрації
прав на нерухоме майно, оскільки суд
вважає, що саме в цій частині підлягає
задоволенню вимога про визнання права
власності на частину житлового будинку
за позивачкою.

Щодо заявленого клопотання
представника відповідача ОСОБА_3 про
застосування строку позовної давності,
суд вважає її безпідставною, з
наступних підстав:.

Згідно ст.71 ЦК УРСР (1963 року), який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин, та ст.257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.ст.76, 80 ЦК УРСР (1963
року) перебіг строку позовної давності
починається з дня, коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про
порушення свого права. Закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

В судовому засіданні не доведено,
що позивач знала про порушене її право
з 1999 року, тобто з часу посвідчення
договору дарування.

Посилання представника відповідача
на пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11
про те, що позивач знала, що її батько
ОСОБА_8 подарував будинок ОСОБА_9, не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні. Свідки повідомили, що вони
знають про договір дарування і про це
знають всі люди, що після дарування
будинку позивачка перестала їздити до
батька, забрала звідти своїх дітей.
Однак суд не може вважати це
достовірним доказом, оскільки свідки
особисто жодної розмови не чули, дати
її не повідомили, а свідок ОСОБА_11 є
матір»ю відповідачки ОСОБА_3. Тому
надану інформацію, повідомлена
свідками, суд не вважає беззаперечною.

Копія заяви ОСОБА_6 про її згоду на
дарування спірного будинку ОСОБА_9, на
яку представник відповідача
посилається як на доказ, свідчить про
те, що ОСОБА_6 знала про наміри ОСОБА_8,
однак доказів того, що вона повідомила
дану інформацію позивачці ОСОБА_5 суду
не надано.

Згідно зі ст. 561 ЦК України в ред.1963
року свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям за законом після
закінчення шести місяців з дня
відкриття спадщини. Як Цивільний
кодекс України в редакції 1963 року так і
діючий Цивільний кодекс не визначають
строк, протягом якого спадкоємець може
отримати свідоцтво про право на
спадщину.

За положеннями ст. 548 ЦК України в
редакції 1963 року, а також згідно ст.1268
ч.5 діючого ЦК України прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Тому суд не погоджується із
доводами представника відповідача, що
не оформлення спадщини позивачкою
відразу після смерті матері та батька
вказує на пропуск строку позовної
давності.

Питання відшкодування судових витрат
із відповідачів позивачкою не
ставилось.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212, 213, 215, 218, 294
ЦПК України, ст..ст.48, 120, 123, 529, 548, 549, 5561, 563
ЦК України (ред.. 1963 р.), суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності, видане 08.08.1997 року
виконкомом Міньковецької сільської
ради ОСОБА_8 на цілий житловий будинок в
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір дарування
житлового будинку в АДРЕСА_1,
посвідчений нотаріусом Андрушівської
держнотконтори 17.03.1999 року за
реєстраційним номером 265, укладеного
ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 .

Визнати частково недійсним в частині
3/4 свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане державним нотаріусом
15-ої Київської державної нотаріальної
контори 02.03.2009 року за реєстраційним №
10-493 ОСОБА_3 на спадкове майно після
смерті ОСОБА_9, що складається з цілого
житлового будинку АДРЕСА_1.

Скасувати в частині 3/4 державну
реєстрацію прав на нерухоме майно:
житловий будинокАДРЕСА_1 літ. "А",
житловою площею 40.40.кв.м., загальною
площею 59,70 кв.м. та господарські та
побутові споруди: сарай - літ. "Б", літня
кухня - літ. "В", погріб - літ. "п/д", що
проведена на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом, виданого
державним нотаріусом 15-ої Київської
державної нотаріальної контори 02.03.2009
року за реєстраційним №1- 493.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на
3/4 частини житловогоми будинку з
господарськими та побутовими
спорудами по АДРЕСА_1 Андрушівського
району, Житомирської області в порядку
спадкування.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Андрушівський райсуд
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя:В. В. Карповець