Справа № 265/4262/13-ц
Провадження № 2/265/24/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Гноєвого С. С.,

при секретарі - Ковальовій М.В.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі Донецької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору
довічного утримання недійсним,

третя особа: Державний нотаріус
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори Одерій Г.В., -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2013 року позивачка звернулась
до суду із позовом до ОСОБА_2 про
визнання договору довічного утримання
недійсним. В обґрунтування позовних
вимог позивачка посилалась на те, що їй
та її чоловіку ОСОБА_6, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на праві спільної
сумісної власності належала квартира
АДРЕСА_1. За життя її чоловік мав ряд
хронічних захворювань і в лютому 2003
року його стан здоров'я різко
погіршився. Після його одужання вони
вдвох вирішили скласти заповіт на
користь її племінниці, відповідачки по
справі ОСОБА_2, для того щоб після їх
смерті відповідачка займалась
організацією їх поховання і їй
залишилась квартира. Додаткової
матеріальної допомоги на той час вони
не потребували, оскільки її чоловік
отримував пенсію як інвалід Великої
Вітчизняної Війни і вони були
звільненні від сплати комунальних
платежів. Після того, ОСОБА_2 привезла
їм до дому нотаріуса і вони з чоловіком
підписали, як вважали на той час,
заповіт на користь відповідачки. Після
смерті чоловіка між нею та ОСОБА_2
стався конфлікт з приводу пропажі
документів на квартиру, в чому вона
обвинувачувала відповідачку і після
того вони припинили з відповідачкою
всяке спілкування. Заповіт вона не
стала скасовувати оскільки інших
родичів окрім ОСОБА_2 в Маріуполі у неї
немає. Після смерті чоловіка, не
дивлячись на конфлікт, вона звернулась
до відповідачки з проханням допомагати
їй, однак відповідачка в наданні
допомоги їй відмовила. Між ними
склались неприязні стосунки,
відповідачка висловлює образи в її
адрес, принижає її. Під час чергового
візиту ОСОБА_2, осінню 2012 року, їй стало
відомо, що в 2003 році вона зі своїм
померлим чоловіком підписали не
заповіт на користь відповідачки, а
договір довічного утримання. Позивачка
вважає, що договір довічного утримання
від 23 жовтня 2003 року є недійсним,
оскільки його було укладено в наслідок
обману з боку відповідачки ОСОБА_2.
Оформленням усіх необхідних
документів займалась ОСОБА_2 і при
підписанні договору, вони його не
читали і в слух він не зачитувався і
довіряючи відповідачці вона з
чоловіком просто підписали його. З
березня 2003 року ОСОБА_2 їй з чоловіком
ніякої матеріальної та іншої допомоги
не надавала, комунальні послуги та
квартплату не сплачувала. На підставі
викладеного просила суд визнати
договір довічного утримання від 23
жовтня 2003 року недійсним та
застосувати наслідки визнання угоди
недійсною, передбачені ст. 57 ЦК України
від 1963 року. Крім того, зважаючи на те,
що про існування договору довічного
утримання їй стало відомо лише у 2012
році, просила суд поновити їй строк на
звернення до суду із зазначеним
позовом.

Позивачка ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явилась про день та час слухання
справи повідомлялась належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1, що діє на
підставі довіреності, в судовому
засіданні підтримала заявлені ОСОБА_4
позовні вимоги та надала пояснення
аналогічні викладеним в позовній
заяві, крім того зазначаючи, що з
позивачкою ОСОБА_4 вона познайомилась
давно, вже після смерті її чоловіка. Її
дядько попросив її щоб вона приходила
до позивачки та допомагала їй. Вже
приблизно чотири роки вона постійно
приходить до ОСОБА_4 та надає їй
допомогу, купує ліки, продукти
харчування, викликає швидку допомогу
та прибирає у квартирі. Відповідачка
ОСОБА_2 дуже рідко приходить до
позивачки і ніякої допомоги ОСОБА_4 не
надає, остання сама сплачує комунальні
послуги та за власні кошти придбає ліки
та продукти. Екземпляр договору
довічного утримання ОСОБА_4 отримала
від ОСОБА_2 лише у 2012 році і до цього
часу вона вважала, що в 2003 році вона
разом зі своїм померлим чоловіком
оформила на користь відповідачки
заповіт. При підписанні договору
довічного утримання ОСОБА_4 не знала
який договір підписує, а її чоловік був
неграмотний і не розумів українську
мову. Позивачці та її чоловіку ніхто не
роз'яснював який договір вони
підписують. Просила задовольнити позов
ОСОБА_4 в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні
заперечували проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_4, надали письмові
заперечення та крім того відповідачка
пояснила, що ініціатором укладання
договору довічного утримання в 2003 році
була сама позивачка ОСОБА_4 та її
померлий чоловік ОСОБА_6 і вони самі
просили її про допомогу. За час життя
ОСОБА_6, а також після його смерті в 2009
році вона постійно надавала їм
допомогу, купувала ліки, продукти
харчування, прибирала в квартирі, а
також давала гроші. Після смерті ОСОБА_6
вона займалась його похованням та
оплачувала витрати пов'язані із
похованням. Перед укладанням договору
довічного утримання в 2003 році ОСОБА_6
сам їздив до нотаріуса, а вже тільки
після того договір було укладено.
Позивачці ОСОБА_4 було відомо про те
який саме договір було укладено 23
жовтня 2003 року і претензій до нього
вона не висловлювала. Примірники
договору, після його укладання,
надавались усім сторонам і один з
примірників зберігався у ОСОБА_4 вдома.
Відповідачка вважала, що ініціатором
звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про
визнання договору недійсним є ОСОБА_1,
яка приходить до позивачки та
налаштовує останню проти неї. До цього
часу, ні померлий ОСОБА_6, ні позивачка
ОСОБА_4 зауважень до неї не
висловлювали. Просила відмовити ОСОБА_4
в задоволенні позовних вимог.

Третя особа - Державний нотаріус
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори Одерій Г.В. в
судове засідання не з'явилась, надала
заяву з проханням розглядати справу за
її відсутності.

Заслухавши сторони, свідків,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_4 про
визнання договору довічного утримання
недійсним задоволенню не підлягають
виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами виникли
до набрання чинності Цивільного
кодексу України, тому суд у
відповідності з п.4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України застосовує положення
Цивільного кодексу України (в редакції
1963 року).

Згідно ст.425 ЦК України (в редакції 1963
року) за договором довічного утримання
одна сторона, що є непрацездатною
особою за віком або станом здоров'я
(відчужувач), передає у власність
другій стороні (набувачеві майна)
будинок або частину його, взамін чого
набувач майна зобов'язується надавати
відчужувачеві довічно матеріальне
забезпечення в натурі у вигляді житла,
харчування, догляду і необхідної
допомоги.

Статтею 426 ЦК України (в редакції 1963
року) передбачено, що договір довічного
утримання повинен бути нотаріально
посвідчений. В договорі довічного
утримання повинна бути зазначена
оцінка відчужуваного будинку, що
визначається за згодою сторін, а також
види матеріального забезпечення, що
надаються набувачем майна
відчужувачеві, та їх грошова оцінка,
яка визначається за згодою сторін.

Матеріалами справи встановлено, що 23
жовтня 2003 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 з
одного боку та ОСОБА_2 з іншого, було
укладено договір довічного тримання,
посвідчений Державним нотаріусом
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори Одерій Г.В. (запис
в реєстрі №1-2243). Згідно умов
зазначеного договору довічного
утримання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 передали у
власність ОСОБА_2 належну їм на праві
власності квартиру АДРЕСА_1 взамін чого
ОСОБА_2 зобов'язалась надавати
відчужувачам довічно матеріальне
забезпечення. (а.с.10)

Відповідно до п.4 договору, загальна
дійсна вартість квартири за згодою
сторін визначена Витягом з реєстру
прав власності на нерухоме майно
виданої Бюро технічної інвентаризації
міста Маріуполя 29.09.2003 року і становила
5694 гривні.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно виданого
Маріупольським бюро технічної
інвентаризації відповідачка ОСОБА_2 23
березня 2006 року, на підставі договору
довічного утримання від 23 жовтня 2003
року, зареєструвала право власності на
квартиру АДРЕСА_1. (а.с.43)

Згідно свідоцтва про смерть серія
НОМЕР_1 виданого Орджонікідзевським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Маріупольського міського
управління юстиції Донецької області
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що в
книзі реєстрації смертей зроблено
відповідний запис за №752. (а.с.12)

Відповідно до ст. 57 ЦК України (в
редакції 1963 року) угода, укладена
внаслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї
сторони з другою стороною, а також
угода, яку громадянин був змушений
укласти на вкрай невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Якщо угода визнана недійсною з однієї з
зазначених підстав, то потерпілому
повертається другою стороною все
одержане нею за угодою, а при
неможливості повернення одержаного в
натурі - відшкодовується його вартість.
Майно, одержане за угодою потерпілим
від другої сторони (або належне йому),
звертається в дохід держави. При
неможливості передати майно в дохід
держави в натурі - стягується його
вартість. Крім того, потерпілому
відшкодовується другою стороною
понесені ним витрати, втрата або
пошкодження його майна.

Пленум Верховного Суду України в
своїх роз'ясненнях, які містяться в п.12
постанови № 3 «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»
від 28 квітня 1978 року (із подальшими
змінами та доповненнями), звертає увагу
судів на те, що при вирішенні позовів
про визнання угоди недійсною на
підставі ст. 57 ЦК (в редакції 1963 року)
суди повинні мати на увазі, що такі
вимоги можуть бути задоволенні при
доведеності факту обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною або
збігу тяжких для сторони обставин і
наявність їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду
на вкрай невигідних для неї умовах.

Під обманом у таких випадках слід
розуміти умисне введення в оману
учасника угоди шляхом повідомлення
відомостей, що не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мають істотне значення для угоди, що
укладається.

Відповідно до ст.15,30 ЦПК України
обставини цивільних справ з'ясовуються
судом на засадах змагальності. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, користуються рівними правами
щодо надання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Суд вважає, що позивачка в
судовому засіданні не довила
будь-якими належними та допустимими
доказами, що договір довічного
утримання від 23 жовтня 2003 року було
укладено в наслідок обману з боку
ОСОБА_2, заперечення відповідачки, з
цього приводу позивачкою не
спростовані.

Допитані в судовому засіданні свідки,
як з боку позивача, а саме ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 ОСОБА_10. а також з боку
відповідача ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 надали пояснення з приводу
належного надання догляду та
матеріального забезпечення ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 з боку відповідачки ОСОБА_2 та
представника позивача по справі
ОСОБА_1, однак інформація щодо обставин
укладання між сторонами договору
довічного утримання від 23 жовтня 2003
року суду надана не була.

На думку суду, само по собі надання
ОСОБА_1 допомоги та догляду позивачці
ОСОБА_4, а також неналежне виконання
ОСОБА_2 умов договору довічного
утримання, на яке посилається
позивачка в своїй позовній заяві, не є
підставою для визнання зазначеного
договору довічного утримання
недійсним, з підстав наведених
позивачкою в позовній заяві, а тому суд
відмовляє позивачці ОСОБА_4 в
задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 57, 425, 426 ЦК України (в
редакції 1963 року), пункту 12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» від 28 квітня
1978 року, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 169, 209, 212,
214-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання договору довічного
утримання від 23 жовтня 2003 року,
посвідченого Державним нотаріусом
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори Одерій Г.В.
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області у місті
Маріуполі через Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його оголошення або у
разі неприсутності сторін під час
проголошення судового рішення
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя