Справа № 2-75/13 Головуючий у І інстанції
Купрієнко С.І.Провадження № 22-ц/780/859/14
Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 26
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 січня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів Сушко
Л.П., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 28 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із вказаним вище позовом, який
надалі доповнив і мотивував тим, що 12
серпня 2010 року між ним і відповідачкою
ОСОБА_1 було укладено нотаріально
посвідчений договір позики грошей,
згідно якого відповідачка отримала від
нього гроші в сумі 493125 грн. Вказував, що
за умовами договору позики
відповідачка мала повернути борг у
строк до 12 лютого 2011 року, однак не
виконала цих обов'язків, на даний час
грошові кошти не повернуті. У зв'язку з
наведеним просив стягнути з
відповідачки на його користь борг за
договором позики станом на 28 листопада
2012 року в розмірі 493125 грн. з урахуванням
інфляційних втрат в розмірі 50298,75 грн., 3
% річних в розмірі 41309,91 грн., пеню в
розмірі 199789,90 грн., упущену вигоду в
розмірі 146810,27 грн., моральну шкоду в
розмірі 146810,27 грн., витрати на правову
допомогу в розмірі 70171 грн. та судові
витрати.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 28 листопада
2013 року позов задоволено частково.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 борг за договором позики в
розмірі 493125 грн. з урахуванням
інфляційних втрат в розмірі 50298,75 грн., 3
% річних в розмірі 41309,91 грн. Також
стягнуто судовий збір в розмірі 3219 грн.
та витрати на проведення судової
експертизи в розмірі 6731,30 грн.

У задоволенні решти вимог судом
відмовлено.

Відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким стягнути з неї борг
за договором позики в загальному
розмірі 404965,63 грн., посилаючись на
неправильну оцінку доказів, зокрема
неврахування судом доказів про
повернення нею коштів в розмірі 80000 грн.
і 64000 грн., порушення і неправильне
застосування судом норм матеріального
і процесуального права.

Рішення в частині відмови у
задоволенні позову сторонами не
оскаржується.

У часники справи належним чином
повідомлені про час розгляду, що
стверджується повідомленнями про
вручення судових повісток, позивач
ОСОБА_2 до суду не з'явився, його неявка
відповідно до ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення
має відповідати в тому числі на такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що 12 серпня 2010 року між
позивачем і відповідачкою укладено
договір позики, який посвідчено
нотаріально. За умовами вказаного
договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові
кошти в розмірі 493125 грн., а відповідачка
у свою чергу зобов'язалася повернути
дану суму у строк до 12 лютого 2011 року.
Про отримання коштів ОСОБА_1 склала
письмову розписку.

Також судом встановлено, що в
обумовлений договором позики строк 12
лютого 2011 року відповідачка ОСОБА_1
позичені кошти в повному обсязі не
повернула.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції обгрунтовував свої
висновки тим, що у зв'язку із
неповерненням позичених коштів 12
лютого 2011 року відповідачка порушила
права позивача як позикодавця, які
підлягають до захисту шляхом стягнення
боргу за договором позики з
урахуванням інфляційних втрат та 3 %
річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання.

Відмовляючи у стягненні пені,
упущеної вигоди та моральної шкоди, суд
виходив з відсутності передбачених
законом підстав для задоволення цих
вимог.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються
статтями 1046-1049 ЦК України відповідно до
положень яких за договором позики
позикодавець передає позичальнику у
власність гроші, а позичальник
зобов'язується повернути таку ж суму.
На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.
Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, розмір яких встановлюється
договором. Позичальник повинен
повернути гроші в обумовлений догором
позики термін.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.
Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 % річних від простроченої суми.

Проте, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції невірно визначив
розмір боргу за довором позики, який
підлягає стягненню на користь
позивача.

Заперечуючи проти вимог позивача,
ОСОБА_1 на підтвердження часткового
погашення боргу надала дві розписки
ОСОБА_2, складені останнім 8 квітня 2012
року і 16 липня 2012 року, про отримання
ним від ОСОБА_1 коштів в розмірі 80000 грн.
та

64000 грн. відповідно (а.с.58-59).

Суд не взяв ці розписки до уваги,
пославшись у рішенні на те, що у
розписках не зазначено про погашення
боргу саме за укладеним між сторонами
договором позики.

При цьому суд не звернув уваги, що в
матеріалах справи міститься письмова
заява ОСОБА_2, де останній вказав, що
отримані ним від ОСОБА_1 за обома
розписками кошти в сумі 144000 грн. є
поверненням боргу за спірним договором
позики (а.с.78-80). Крім того, в розписці
ОСОБА_2 від 8 квітня 2012 року чітко
вказано, що він отримав кошти в розмірі
80000 грн. від ОСОБА_1 в рахунок договору
позики від 10 серпня 2010 року. Отже
висновки суду про те, що дані кошти не
мають відношення до повернення позики
не грунтуються на матеріалах справи.

Крім того, суд залишив поза увагою, що
посилаючись на те, що отримані за
наведеними розписками кошти
стосуються інших зобов'язань, ОСОБА_2 не
надав суду жодного доказу про
існування інших договорів позики, чи
інших боргових зобов'язань, за якими
ОСОБА_1 була зобов'язана повертала йому
кошти.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що суд
безпідставно не врахував повернення
позики на загальну суму 144000 грн. (80000
грн. + 64000 грн.), що у свою чергу потягло
невірне визначення розміру 3 % річних та
інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище обставин колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції у частині визначення
розміру боргу за договором позики, який
підлягає стягненню, не відповідає
матеріалам справи і підлягає зміні.

З урахуванням повернутих ОСОБА_1 коштів
борг за договором позики становить 349125
грн. (493125 грн. - 144000 грн.).

З огляду на те, що ОСОБА_1 8 квітня 2012
року повернула частину позики в
розмірі 80000 грн., а 16 липня 2012 року - 64000
грн., то за період із 13 лютого 2011 року
(початок прострочення грошового
зобов'язання) і по 28 листопада 2013 року 3 %
річних будуть складати 34735,10 грн., а
інфляційні втрати 43874,17 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити
частково.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 28 листопада 2013
року в частині стягнення позики, трьох
процентів річних та інфляційних втрат
змінити, стягнувши із ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 борг за договором позики в
розмірі 349125 гривень, три відсотки
річних в розмірі 34725 гривень 10 коп. та
інфляційні збитки в розмірі 43874 гривень
17 коп., а всього в розмірі 427724 гривень 27
коп. В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: