Провадження № 2/307/25/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року
м. Тячів

Тячівський районний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого судді Розман М.М.

при секретарі Цех Г.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду міста
Тячів цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи
приватного нотаріуса ОСОБА_3 про
визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В
И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_2, третьої особи приватного
нотаріуса ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним. В позовній заяві
зазначила, що в ході розгляду іншої
цивільної справи відповідачі надали в
якості доказу договір дарування,
згідно якого її дідусь ОСОБА_4 і бабуся
ОСОБА_5 27 жовтня 2003 року подарували
належний їм житловий будинок з
надвірними спорудами, що розташований
в АДРЕСА_1, ОСОБА_2.

Вказаний договір вважає
незаконним, оскільки на час укладення
договору разом з дідусем та бабусею в
даному будинку проживала вона, її
батько ОСОБА_4, та її малолітній син
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Так сталося, що в
1996 році упродовж півроку померли
дідусь і бабуся та її батько. Після їх
смерті спадкоємцями були вона(в
порядку представлення) та її
тітка-донька дідуся і бабусі ОСОБА_2. На
той час вона не оформляла спадкових
прав, так як коштів не вистачало, а
потім зустріла чоловіка, до якого
переїхала проживати, хоча місце
реєстрації у неї залишилося
попереднє-АДРЕСА_1. До цього часу її
тітка не згадувала про договір
дарування.

Вважає, що вказаний договір
дарування складений незаконно, так як
підписи на ньому не належать її
дідусеві і бабусі.

До цього вона не вірить, що дідусь
та бабуся могли залишити її та її
батька під відкритими небом,
подарувавши будинок доньці, яка на той
час уже мала власне житло.

Крім цього, на її думку, даний
договір укладений з порушенням п. 147
діючої на той час Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій та
із тексту договору не видно, яким чином,
ким та що було перекладено дідусеві та
бабусі.

Просить визнати недійсним
договір дарування, посвідчений 27
жовтня 2003 року приватним нотаріусом
ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі
№7657, згідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5
подарували ОСОБА_2 житловий будинок з
надвірними спорудами, що розташований
в АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивачки позов підтримав посилаючись
на викладені в письмовій позовній
заяві обставини і просить позов
задоволити.

Представник відповідачки в
судовому засіданні проти позову
заперечив , вважає його
необґрунтованим, недоведеним і просить
в задоволення позову відмовити.

Третя особа приватний нотаріус
ОСОБА_3 в судовому засідання не
з'явилася, так як згідно до поданої
письмової заяви просила розглянути
справу у її відсутності, проти позову
заперечила посилаючись на те, що на
момент посвідчення договору перевірка
факту проживання в будинку інших осіб
не проводилася, оскільки діючим на той
час законодавством таке не
передбачалося. Дарувальники на той час
перебували у доньки ОСОБА_2, яка
доглядала за ними, де і було посвідчено
договір. Відповідно до ст. 15 Закону
України « Про нотаріат», у зв'язку з тим,
що дарувальники погано розуміли мову,
на якій викладено текст договору,
нотаріусом їм було перекладено текст
договору з української мови на
угорську мову, про що зазначено у
службовій відмітці на договорі. Ст.147
Інструкції, на яку посилається
позивачка, регулює засвідчення
вірності перекладу, а не усного
перекладу тексту договору. Просить в
задоволенні позову відмовити.

Дослідивши всі обставини справи,
суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено,
що згідно договору дарування,
посвідченого 27 жовтня 2003 року
приватним нотаріусом ОСОБА_3 та
зареєстрованого в реєстрі №7657, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 подарували ОСОБА_2 житловий
будинок з надвірними спорудами, що
розташований в АДРЕСА_1( а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, а
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, що
стверджується даними їх свідоцтв про
смерть( а.с. 6, 7).

З оспорюваного договору
дарування від 27 жовтня 2003 року
вбачається, що він укладений в період
чинності ЦК Української РСР, 1963 року.

Згідно зі ст. 243 ЦК Української РСР за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передання майна обдарованому.

Відповідно до ст. ст. 227, 244 ЦК
Української РСР договір дарування
нерухомого майна повинен бути
нотаріально посвідченим та підлягає
реєстрації у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 48 ЦК
Української РСР недійсною є та угода,
що не відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемлює особисті або майнові
права неповнолітніх дітей.

Ст. 48 ЦК Української РСР застосовується
при порушенні встановленого порядку
вчинення громадянами і організаціями
дій, спрямованих на встановлення, зміну
чи припинення цивільних прав і
обов'язків, при ущемленні угодою
особистих або майнових прав
неповнолітніх дітей, а також в інших
випадках їх невідповідності вимогам
чинного законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними (ст. ст. 45-47, 49-58 ЦК
Української РСР).

Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб , поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб , які беруть участь у справі.

А згідно до ст.60 цього Кодексу кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини , на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 58 , 59 цього Кодексу
докази повинні бути належними і
допустимими. Обставини справи , які за
законом можуть бути підтверджені
певними засобами доказування , не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Оцінивши в сукупності надані позивачем
і досліджені в судовому засіданні
вищенаведені докази, суд вважає, що в
судовому засіданні не доведено
протиправність оспорюваного договору.

Зокрема, обґрунтовуючи недійсність
договору дарування, позивач посилалась
на те, що договір дарування дарителі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підписували.

На підтвердження цієї обставини було
заявлено клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи. Однак при
заявленні письмового клопотання про
призначення експертизи представником
позивача не було надано вільних
взірців підписів осіб, які
ідентифікуються. Не надані такі
порівняльні підписи і в ході розгляду
даного клопотання незважаючи на
неодноразові оголошення перерви у
справі для цієї мети і сприяння з боку
суду в цьому шляхом запитування
відповідної інформації. А тому, за
відсутністю вільних взірців підписів
дарувальників, що фактично технічно
унеможливило проведення експертизи, в
задоволенні клопотання про
призначення експертизи було
відмовлено.

Інших належних і допустимих доказів,
які б вказували на те, що договір
дарування дарителі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не
підписували, в судовому засіданні не
наведено.

Не ґрунтуються на відповідних доказах
і суд вважає безпідставними твердження
позивачки про те, що на її думку бабуся
і дідусь не могли укласти такий
договір, залишивши її без житла,
оскільки такі твердження ґрунтуються
виключно на припущеннях.

Крім цього, не є підтвердженими і
доводи позивачки щодо порушення
процедури посвідчення опорюваного
договору, передбаченої Інструкцією про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
№ 18/5 від 14 червня 1994 року, що була
чинною на час складення оспорюваного
договору, відносно вчинення перекладу
його тексту, оскільки в даному випадку
мова йшла про усний переклад.

При цьому суд констатує, що зазначені
доводи позивачка явно суперечать її
попереднім доводам про те, що
дарувальники не підписували такий
договір взагалі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
правових підстав для визнання
вказаного договору дарування
недійсним немає та в задоволенні
позову слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати
судового збору покласти на позивачку.

Керуючись ст.ст. 4 , 10 , 11, 60 , 169 , 209 ,
213 -215 ЦПК України , Інструкцією про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
№ 18/5 від 14 червня 1994 року, ст.ст. 48, 227, 243,
244 ЦК Української РСР, 1963 року, суд ,

Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третьої особи приватного
нотаріуса ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Тячівський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення , а особами , які брали
участь у справі , але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення ,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий:
М.М.Розман