Справа № 567/569/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської
області у складі:

головуючий суддя - Поліщук Т.М.

секретар - Гічиновська Я.В.

з участю - позивачки ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 , представника
відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Острог справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої
особи без самостійних вимог Приватного
нотаріуса Острозького районного
нотаріального округу Рівненської
області ОСОБА_5 про визнання заповіту
та договору дарування не дійсним ,

встановив:

Позивачка звернулася з позовом в суд та
просить визнати недійсним заповіт від
21 січня 2010 року , (реєстровий №40) та
договір дарування від 25 лютого 2010 року
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 (реєстровий № 223)
вчинені від імені ОСОБА_6 на імя ОСОБА_3
та посвідченого приватним нотаріусом
Острозького районного нотаріального
округу Рівненської області ОСОБА_5
,мотивуючи свої позовні вимоги тим ,що
на момент вчинення заповіту та
посвідчення договору дарування її
батько ОСОБА_6 в силу свого фізичного
стану не міг усвідомлювати значення
своїх дій. Крім того рахує ,що підпис на
договорі дарування не належить
батькові ,так як там просто написано
прізвище замість скороченого підпису.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
в повному обємові.

Відповідач та представник відповідача
позовні вимоги не визнали. Зокрема
відповідач пояснив , що на момент
вчинення заповіту та договору
дарування батько чітко усвідомлював
значення своїх дій , так як питання щодо
того кому буде злишена спадщина та
передана у власність хата
,неодноразово обговорювалися в колі
сімї ще за життя його мами, котра
померла раніше за батька.

Приватний нотаріус в судове засідання
ні разу не зявився , хоча про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Суд вивчивши матеріали справи
,заслухавши сторони та свідків по
справі рахує що позов не
обгрунтованний та не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін по
справі ОСОБА_6.

Заяву про прийнятя спадщини до
Острозької нотаріальної контори
подали :ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , котрі є
рідними дітьми покійного.

Однак 21 січня 2010 року, ОСОБА_6, було
складено заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом Острозького
районного нотаріального округу -
ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі
вчинення нотаріальних дій за № 40, у
відповідності до якого він заповів усе
майно, що належить та буде належати
йому на день смерті відповідачу по
справі ОСОБА_3.

А 25 лютого 2010 року приватним нотаріусом
Острозького районного нотаріального
округу - ОСОБА_5 було посвідчено договір
дарування, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі
вчинення нотаріальних дій за № 223.
Даний договір було зареєстровано в
Рівненському ОБТІ за № 2-54-66. Згідно
умов даного договору ОСОБА_8 подарував
своєму синові ОСОБА_3 житловий будинок
з надвірними будівлями, що
розташований в АДРЕСА_1.

Як заповіт так і договір дарування були
посвідчені у відповідності до вимог
діючого законодаства ,а тому претензій
до їх форми та змісту не має.

Однак позивачка, як на підставу
визнання даних правочинів недійсними,
вказує, що вони були посвідченні у
період загострення хвороби батька, в
зв'язку з чим він не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
вказує, що в цей час у батька були
прояви неадекватності, він мав
нерозбірливу мову, не впізнавав людей,
а також рідних, не контролював свої
випорожнення тощо.

Відповідач спростовуючи твердження
позивачки в своїх запереченнях вказав ,
що такі твердження не відповідають
дійсності та не підтверджуються
жодними належними та допустимим
доказами, оскільки після смерті матері,
ІНФОРМАЦІЯ_2 його батько - ОСОБА_6 був
зареєстрований та проживав самостійно
в житловому будинку по АДРЕСА_1. Його
поведінка була цілком адекватною, він
повністю усвідомлював свої дії, міг
свідомо прийняти певні рішення,
самостійно давав собі раду, самостійно
отримував пенсію.

Цей факт в судовому засідані
підтвердили свідки зі сторони
позивачки ОСОБА_9 , ОСОБА_10, ОСОБА_11.

Так ОСОБА_9 ,котрий є рідним сином
позивачки, показав ,що дійсно в період
коли був посвідчений заповіт та
подаровано хату його дядькові ОСОБА_3,
його рідний дід ОСОБА_6 жив сам в своїй
хаті. В цей період він його не
провідував ,а тому про стан його
здоровя знав лише зі слів своєї матері.

Свідок ОСОБА_10, яка працювала поштаркою
та розносила пенсію показала, що
протягом січня -березня 2010 року ОСОБА_6
жив сам в соїй хаті. Вона приносила йому
пенсію.Він давав для неї зошита де вона
записувала коли принесла йому пенсію
та в якій суммі , а ОСОБА_6 розписувався
про отримання пенсії. При цьому він при
ній кожен раз перераховував гроші. На
стан здоровя тоді не жалівся ,лише
казав що болять ноги.

Свідок ОСОБА_11 ,котра була близькою
сусідкою ОСОБА_6. показала ,що дійсно
протягом січня -березня 2010 року ОСОБА_6
жив сам в соїй хаті. Особливо нічим
таким не хворім , лише жалівся на те що
болять ноги.

Як вбачається із копій оспорюваних
правочинів :- під час посвідчення
заповіту 21 січня 2010 року та договору
дарування 25 лютого 2010 року ОСОБА_6
особисто був присутній в нотаріальній
конторі приватного нотаріуса
Острозького районного нотаріального
округу ОСОБА_5 та особисто підписував
дані документи в присутності нотаріуса
. На час посвідчення даних правочинів
ОСОБА_6 був абсолютно адекватним,
ніяких проявів будь-якого хронічного
психічного захворювання, яке б могло
вплинути на його рішення, не виявляв,
ніяких сумнівів в його психічному
здоров'ї в нотаріуса не виникало.
Волевиявлення ОСОБА_6, висловлене в
заповіті та договорі дарування було
вільним, відповідало його внутрішній
волі та було спрямоване на реальне
настання тих юридичних наслідків, які
викладені в них.

На момент посвідчення заповіту та
укладення договору дарування в
січні-лютому 2010 року ОСОБА_6 ні на «Д»
обліку в лікаря-психіатра, ні на
лікуванні в райлікарні, не перебував».

Дані обставини підтверджуються копією
довідки Острозької ЦРЛ від 25.02.2014 року,
у відповідності до якої ОСОБА_6
перебував на "Д"обліку
лікаря-.психіатра з 2012 року' по 2014 рік з
діагнозом: атеросклеротична деменція;
копією довідки Острозької ОГІЛ від 25
лютого 2014 року про перебування його на
стаціонарному лікуванні в період з
02.03.2010 року по

року та з 15.08.2012 року по 08.2012 року; копією
довідки Рівненської центральної
міської лікарні від 25.02.2014 року про
перебування його на стаціонарному
лікуванні у терапевтичному відділенні
№ 1 в період зроку по 16.03.2010 року.

Крім того позивачка до матеріалі
справи долучила копію постанови
слідчого СВ Острозького М'В УМВС
України в Рівненській області Колоди
Т.М. про закриття кримінального
провадження, внесеного в ЄРДР від 11. 02.
2014 року за заявою ОСОБА_1 по факту
підроблення договору дарування, в якій
зазначено, що будь-яких даних про те, що
ОСОБА_6 під час оформлення заповіту та
договору дарування перебував в стані
психічного захворювання немає.

В постанові також зазначено ,що були
допитаними в якості свідків ОСОБА_14,
ОСОБА_15 -діти ОСОБА_6 котрі повідомили
,що їх в сімї було четверо дітей. За
усною домовленістю між ними та
батьками було встановлено ,що все
батьківське майно після їх смерті буде
належати найменьшому синові ОСОБА_3

Вищевказану постанову слідчого Тишкун
М.І. в установленому законом порядку не
оскаржувала , а тому факти викладені в
ній нею не можуть оспорюватися.

У відповідності до вимог Закону
України "Про психіатричну допомогу",
кожна- особа вважається такою, яка не
має психічного розладу, доки наявність
такого розладу не буде встановлено на
підставі та в порядку, передбаченому
цим законом.

У відповідності до п. 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року,
правила ст. 225 ЦК України поширюється на
ті випадки, коли фізичну особу не
визнано недієздатною, однак у момент
вчинення правочину особа перебувала в
такому стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України,
призначив судово- психіатричну
експертизу .

Із акту судово -психіатричної
експертизи №230/14 вбачається, що гр.
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час укладення
заповіту 21.01.2010року та договору
дарування 25.02.2010 року страждав на
психічний розлад :органічне ураження
головного мозку судинного генезу з
психоорганічним синдромом. «Інші
захворювання не входять в компетенцію
СПЕК.

Через недостатність обєктивних даних
зробити експертний висновок про те чи
міг ОСОБА_6 в силу свого стану здоровя
на час укладення заповіту 21.01.2010 року та
договору дарування 25.02.2010 року керувати
своїми діями не вбачається можливим.
Вікові особливості не є фактором ,який
визначає здатність особи
усвідомлювати свої дії та керувати
ними.

Хвороба ОСОБА_6 -дисциркуляторна
енцифалопатія ,змішана форма (судинно -
металобічна, гіпертонічна) 111 ст.,ст.
декомпенсації на тлі перенесеного ГПМК
по ішемічному типу з двобічним
геміпарезом,- зумовлюючи наявні у нього
психічні розлади у формі
психоорганічного синдрому, могла
вплинути на розуміня та усвідомлення
ним своїх дій під час укладення
заповіту 21.01.2010 року та договору
дарування 25.02.2010 року, але обєктивного
підтвердження цього в представлених
експертам матеріалах немає.

Підставою для визнання правочину
недійсним з підстави, передбаченої ч. 1
ст. 225 ЦК України, може бути лише
абсолютна неспроможність особи в
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними і в основу рішення про недійсність
правочину не може покладатись висновок
експертизи, який грунтується на
припущеннях

Така сама правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29 лютого 2012 року, прийнятої за
результатами розгляду заяви про
перегляд судових рішень з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції однієї і тієї
самої норми матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Ніяких належних та допустимих доказів
того, що на момент посвідчення заповіту
21 січня 2010 року та договору дарування 25
лютого 2010 року ОСОБА_6 страждав на
психічний розлад, який повністю
позбавляв його можливості
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними позивачка для суду не
надала.

Суд погоджується з позицією відповдача
про те ,що посилання позивачки на те, що
в договорі дарування від 25 лютого 2010
року відсутній підпис ОСОБА_6, у зв'язку
з чим він підлягає визнанню недійсним,
є безпідставним.

Зокрема свідок ОСОБА_10 пояснила суду ,
що нині покійний ОСОБА_6 у відомостях на
отримання пенсії в більшості випадків
просто писав свою фамілію, що і було в
даному разі його підписом.'

Під час укладення зазначеного договору
дарування сторони погодили між собою
всі істотні умови даного договору, що
підтверджується їхніми підписами на
ньому.

При таких обставинах відповідач
правомірно зазаначив , що відповідно до
п. 13 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріуса України,
затвердженої Наказом міністерства
юстиції 03.03.2004 року № 20/5, яка діяла на
момент посвідчення даного договору,
при вчиненні нотаріальних дій
нотаріуси встановлюють особу
учасників цивільних відносин, які
особисто звернулися за вчиненням
нотаріальних дій. Встановлення особи
здійснюється за паспортом або іншими
документами, які унеможливлюють
будь-які сумніви щодо особи
громадянина. При посвідченні
правочинів і вчиненні деяких інших
нотаріальних дій у випадках,
передбачених законодавством України
(наприклад, при засвідченні
справжності підпису на документі),
нотаріус перевіряє справжність
підписів учасників правочинів та інших
осіб, які звернулися за вчиненням
нотаріальної дії.

Копія документа, на підставі якого
встановлюється особа, долучається
нотаріусом до примірника правочину
(свідоцтва), що залишається в його
справах.

У відповідності до п.-14 Інструкції, при
посвідченні правочину визначається
обсяг цивільної дієздатності фізичних
осіб, які беруть участь у ньому.
Визначення обсягу цивільної
дієздатності фізичної особи
здійснюється за паспортом або іншими
документами, передбаченими статтею 43
Закону.

У відповідності до п. 16. Інструкції,
нотаріально посвідчувані правочинй, а
також заяви та інші документи
підписуються у присутності нотаріуса.
Якщо правочин, заява чи інший документ
підписаний за відсутності нотаріуса,
громадянин повинен особисто
підтвердити, що документ підписаний
ним. Якщо фізична особа внаслідок
фізичної вади або хвороби не може
власноручно підписати документ, то за
її дорученням у її присутності та в
присутності нотаріуса цей документ
може підписати інша особа. Про причини,
з яких фізична особа, яка звернулася за
вчиненням нотаріальної дії, не могла
підписати документ, зазначається у
посвідчувальному написі. Правочин за
особу, яка не може підписати його, не
може підписувати особа, на користь або
за участю якої його посвідчено.

При посвідченні даного договору
дієздатність та справжність підпису
ОСОБА_6 перевірялась, як того вимагають
зазначені вище положення Інструкції,
на основі паспорта громадянина
України, в якому міститься його підпис
як «Чернявка», а тому і в договорі
дарування міститься аналогічний
підпис, щоб виключити будь-які сумніви
у його дійсності. Даний договір ОСОБА_6
підписував особисто, у присутності
нотаріуса, а тому ніяких сумнівів у
справжності даного підпису немає.

Посилання позивачки на те, що заповіт
від 21 січня 2010 року не містить прізвища
особи, яка його підписала та
власноручного запису перед підписом
про прочитання заповіту, у зв'язку з чим
нотаріусом були порушені вимоги
Інструкції щодо його посвідчення, не
заслуговують на увагу, оскільки у
відповідності до п. 157 Інструкції,
заповіт має бути складений у письмовій
формі, із зазначенням місця і часу
складення заповіту, дати та місця
народження заповідача та підписаний
особисто заповідачем. Всі вище вказані
вимоги нотаріусом при посвідченні
даного заповіту були виконані.

Разом з тим, в судовому засідані було
установлено ,що відповідач з метою
урегулювання конфлікту, що існує між
ним та його сестрою з приводу
спадкового майна, 01 квітня 2014 року
подав до Острозької районної державної
нотаріальної контори письмову заяву,
якою відмовився від належної спадщини
за заповітом, посвідченим 21 січня 2010
року за № 40, а тому необхідності у
визнанні його недійсним немає.
Оригінал даної заяви міститься у
спадковій справі № 37 за 2014 рік, що
знаходиться в Острозькій районній
державній нотаріальній конторі та
копія котрої на вимогу суду долучена до
матеріалів справи.

Таким чином позивачка ,на даному часі,
може отримати в Острозькій районній
державній нотаріальній конторі
свідоцтво про право на спадщину по
закону на 1/2 частину спадкового майна.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 203,207,215,225,1248,1257 ЦК України , ст.ст.
15,31,60,130, 209,212-215 , ЦПК України ,суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої
особи без самостійних вимог Приватного
нотаріуса Острозького районного
нотаріального округу Рівненської
області ОСОБА_5 про визнання заповіту
від 21 січня 2010 року , (реєстровий №40) та
договору дарування від 25 лютого 2010 року
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 (реєстровий № 223)
вчинені від імені ОСОБА_6 на імя ОСОБА_3
та посвідченого приватним нотаріусом
Острозького районного нотаріального
округу Рівненської області ОСОБА_5
недійсними ,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Острозький районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Сторони, які не були присутніми під час
проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу в цей же строк з дня
отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. В разі подання
апеляційної скарги рішення якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Острозького районного
судуПоліщук Т.М.