Справа № 161/8131/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/773/1660/14 Категорія: 41 Доповідач:
Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді
Завидовської-Марчук О. Г.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ТзОВ
«Редакція газети «Віче - інформ»
Коробової А.А.,

представника відповідача ПП
«Волинський інформаційний портал»
Булковської О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до приватного
підприємства «Волинський
інформаційний портал», Інтернет
видання «Волинська правда», товариства
з обмеженою відповідальністю
«Редакція газети «Віче - інформ»,
ОСОБА_2 про визнання поширеної
інформації недостовірною, захист
честі, гідності та ділової репутації за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 30 вересня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 30 вересня 2014 року в позові ОСОБА_6 до
ПП «Волинський інформаційний портал»,
Інтернет видання «Волинська правда»,
ТзОВ «Редакція газети «Віче - інформ»,
ОСОБА_2 про визнання поширеної
інформації недостовірною, захист
честі, гідності та ділової репутації
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції представник
позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу на це рішення, в якій,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального права просила його
скасувати та ухвалити нове, яким позов
задовольнити.

В даному судовому засіданні
представник позивача підтримала
апеляційну скаргу із наведених у ній
підстав та просила її задовольнити,
рішення суду скасувати, а позовні
вимоги її довірителя задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представники
відповідачів ТзОВ «Редакція газети
«Віче - інформ» і ПП «Волинський
інформаційний портал», кожен зокрема,
апеляційну скаргу заперечили, просили
її відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
викладена у статті оспорювана
позивачем інформація не є такою, що
ганьбить позивача як людину, принижує
його честь, гідність, ділову репутацію,
а є лише вираженням його особистих
поглядів щодо особи позивача, його
оціночним судженням, а тому ніяким
чином не порушує його особисті
немайнові права та не може бути визнана
недостовірною, внаслідок чого не
підлягає спростуванню.

Такі висновки суду є правильними та
повністю відповідають нормам
матеріального права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 21 грудня 2013 року
інтернет видання «Волинський
інформаційний портал «Online», інтернет
видання «Волинська правда» та газета
«Віче-інформ» розмістили публікацію
«"Герої" нашого часу», в якій міститься
наступна інформація:

- «першою рейдерською жертвою братів
ОСОБА_7 і ОСОБА_6 ... було спільне
міжгосподарське підприємство
"Луцькагробуд"»;

- «сфальсифіковані загальні збори
"пайовиків"»;

- «брати шахрайським шляхом одержали
довіреності власників акцій, шо дало їм
право взяти участь у голосуванні»;

- «у людей цинічно відібрали потужне
будівельне підприємство ...»;

- «У 2010 р. брати з використанням
сумнівних з погляду закону методів
отримали контроль над державним
підприємством "Волинська обласна
друкарня"»;

- «Брати ніколи не приховували любові
до красивих фасадів та оренди: пил в очі
- основа їхнього бізнесу»;

- «Коло з боргами братів замкнулося
міцною петлею на шиї
пенсіонерів-вкладників»;

- «Цинічні політики-пігмеї, потенційні
грабіжники-рейдери місцевого "розливу",
любителі спиртного, аферисти, злодії»;

- «брати ОСОБА_6 активно користувались
"дахом" одного із заступників прокурора
області.»

Також встановлено, що автором даної
публікації зазначений ОСОБА_2

Звертаючись з позовом, ОСОБА_6
обґрунтовував його тим, що вказана
стаття містить недостовірну
інформацію, яка порочить його честь,
гідність та ділову репутацію.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції
України кожному гарантується судовий
захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї.

Згідно зі ст. 297 Цивільного кодексу
(далі - ЦК) України кожен має право на
повагу до його гідності та честі.
Гідність та честь фізичної особи є
недоторканими. Фізична особа має право
звернутися до суду з позовом про захист
її гідності та честі.

Фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277
ЦК України).

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (ч. 3 ст. 277 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 34
Конституції України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань. Кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 17 Закону «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди повинні застосовувати
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод та рішення
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Стаття 10 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод від 04
листопада 1950 року (далі - Конвенція)
передбачає право кожного на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 30 ЗУ «Про
інформацію» від 02 жовтня 1992 року ніхто
не може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення
оціночних суджень. Оціночними
судженнями, за винятком наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Якщо особа
вважає, що оціночні судження або думки
принижують її гідність, честь чи ділову
репутацію, а також інші особисті
немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової інформації
з метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку. Якщо суб'єктивну думку
висловлено в брутальній, принизливій
чи непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий спосіб
висловила думку або оцінку, може бути
покладено обов'язок відшкодувати
завдану моральну шкоду.

Згідно з роз'ясненнями, даними у пункті
19 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи», вирішуючи питання
про визнання поширеної інформації
недостовірною, суди повинні визначати
характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.
Оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Таким чином,
відповідно до статті 277 ЦК не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Відповідач ОСОБА_2 такі свої
висловлюваня в адресу ОСОБА_6 та в
адресу його брата пояснив тим, що у
такий спосіб він дав свою оцінку
діяльності позивача. Така його оцінка
ґрунтувалася на відповідній
інформації, поширеній в мережі
Інтернет, розповсюдженій іншими
особами, з якої він зробив свої власні
висновки.

З контексту статті ОСОБА_2 випливає, що
він не оприлюднив конкретних фактичних
даних, а лише висловив з використанням
мовностилістичних засобів у
гіперболізованій та алегоричній формі
(«цинічні політики-пігмеї», потенційні
грабіжники-рейдери місцевого
«розливу», «першою рейдерською жертвою
братів…. було» та ін.) свою оцінку
господарській діяльності та діям
ОСОБА_6

До того ж рішенням Конституційного
Суду України (справа про поширення
відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8
рп/2003 установлено, що межі допустимої
інформації щодо посадових та службових
осіб можуть бути ширшими порівняно з
межами такої інформації щодо звичайних
громадян.

Практика Європейського суду з прав
людини встановила критерії
розмежування рівня захисту для
позивачів та відповідачів. У позивачів
політиків, до яких відноситься депутат
Луцької міської ради ОСОБА_6, межі
допустимої критики в текстах рішень
Європейського суду з прав людиниє
досить широкими. Політик неминуче і
свідомо відкривається для
прискіпливого аналізу кожного свого
слова і вчинку як з боку журналістів,
так і збоку громадського загалу і, як
наслідок, має виявляти до цього більше
терпимості (рішення у справах
«Українська Прес-група» проти України»
(2005), «Ляшко проти України» (2006).

Виходячи з викладеного, давши вірну
правову оцінку обставинам справи, суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив у позові до автора статті.

Крім того, відповідно до статей 37, 42
Закону від 16 листопада 1992 р. N 2782-XII "Про
друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні" (далі - Закон)
відповідальність за поширення
недостовірних відомостей і обов'язок
по їх спростуванню покладаються на
редакцію такого ЗМІ. При цьому
відповідно до п. 4 ст. 42 Закону редакція,
журналіст не несуть відповідальності
за публікацію відомостей, які не
відповідають дійсності, принижують
честь і гідність громадян та
організацій, порушують права і законні
інтереси громадян або являють собою
зловживання свободою діяльності
друкованих ЗМІ та правами журналіста,
якщо ці відомості є дослівним
відтворенням матеріалів,
опублікованих іншим таким ЗМІ, із
посиланням на нього.

Як вбачається із статтей,
опублікованих в інтернет виданні
«Волинський інформаційний портал
«Online», інтернет виданні «Волинська
правда» та газеті «Віче-інформ»,
вказані видання запозичили
оскаржувані позивачем відомості з
матеріалів, опублікованих в іншому ЗМІ
- газеті «Дзеркало тижня» і в
оспорюваній статті, опублікованій в
кожному з видань, є посилання на цю
газету.

А, отже, з огляду на вказане, позов
ОСОБА_6 до видання «Волинський
інформаційний портал «Online», інтернет
видання «Волинська правда» та газети
«Віче-інформ» безпідставний і суд
правильно відмовив в задоволенні
позову до цих відповідачів.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду.

Рішення суду відповідає нормам
матеріального права і підстав для його
скасування чи зміни колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 30 вересня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: