Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/618/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Чернігівського районного суду
Запорізької області від 11 листопада 2013
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа виконком
Просторівської сільської ради
Чернігівського району Запорізької
області про визнання правочину дійсним
та визнання права власності на
житловий будинок,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання правочину дійсним
та визнання права власності на
житловий будинок.

Позивач зазначав, що восени 1998 року він
узнав від свого брата - ОСОБА_5, який
проживає АДРЕСА_1, що по сусідству з
братом продається буд. АДРЕСА_2, який
належав відповідачу ОСОБА_3 Він
домовився з ОСОБА_3 про те, що вона
продасть належний їй на праві
приватної власності житловий будинок,
який розташований за адресою АДРЕСА_2. З
метою виконання договірних зобов'язань
щодо укладення договору
купівлі-продажу житлового будинку, він
передав ОСОБА_3 грошові кошти у
розмірі 3750 грн., проте, нотаріального
договору купівлі-продажу будинку або
простого письмового договору вони не
уклали.

Позивач вказував, що з того часу він
почав проживати у спірному будинку,
оплачував податки на землю та за радіо
і електроенергію. Під час проживання
здійснив його поліпшення - на що
витратив кошти в сумі 7400 грн. на
придбання будівельних матеріалів та за
проведені роботи оплатив 6400 грн., а
всього 13800 грн. Наприкінці 2011 року він
переїхав жити в АДРЕСА_3. В той час, коли
він проживав в АДРЕСА_3, до нього
звернулася відповідач з проханням
передати їй ключі від спірного будинку
для тимчасового проживання її доньки,
на що він погодився. В січні 2012 року він
вирішив повернутися в АДРЕСА_2, до свого
будинку, однак відповідач відмовилася
звільнити помешкання та заявила, що
будинок належить їй. Посилаючись на ці
обставини, просив визнати правочин
дійсним та визнати за ним право
власності на будинок АДРЕСА_1.

Відповідачі, заперечуючи проти позову,
вказували, що позивач ОСОБА_2 деякий
час користувався цим будинком як
квартирант, отримані від нього гроші
зараховані як плата за користування
будинком. Оскільки він проживав в
будинку і користувався земельною
ділянкою, то він оплачував податок на
землю, за радіо і електроенергію. Проте,
договір купівлі-продажу будинку не
укладався, а тому ОСОБА_2 на вимогу
ОСОБА_3 звільнив будинок у 2011 році і в
цьому будинку стала проживати ОСОБА_4.

Рішенням Чернігівського районного
суду Запорізької області від 11
листопада 2013 року відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
представника апелянта, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на
положення статей 227, 47, 48 ЦК Української
РСР (в ред. 1963 року), якими врегульовано
правовідносини сторін, які виникли у
вересні 1998 року та на частину 2 статті 220
ЦК України (в ред.. 2003 року)

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні
позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
правочину дійсним та визнання права
власності на житловий будинок, суд
виходив з того, що сторони не уклали в
письмовій формі договір
купівлі-продажу будинку, нотаріально
не посвідчили цей договір та не
здійснили державну реєстрацію, а тому
даний договір є неукладеним і не
створює права та обов'язки для сторін.

Основний довід апеляційної скарги
полягає в тому, що суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального права, оскільки у
відповідності до ч. 2 ст. 220 ЦК України та
з урахуванням роз'яснень ч. 2 п. 4
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 28.04.1978 року та Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 15
від 25.05.1998 року повинен був визнати
договір купівлі-продажу будинку
дійсним - в зв'язку з тим, що сторони
повністю виконали умови угоди, проте
відповідач ОСОБА_3 ухилилася від
нотаріального посвідчення цього
договору.

Проте, цей довід апеляційної скарги не
знайшов підтвердження при
апеляційному розгляді.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Так, судом встановлено, що власником
будинку по АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 - згідно
договору купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними спорудами від
18.07.1979 року, укладеному у письмовій
формі, належним чином завіреним і
зареєстрованим у виконкомі
Просторівської сільської ради, як і
передбачало діюче на той час
законодавство. Саме така форма
укладання договору прирівнювалася до
нотаріальної (а. с. 133-134).

11.02.2003 року рішенням № 08 виконкому
Просторівської сільської ради за
ОСОБА_3 підтверджено право власності на
вказаний будинок АДРЕСА_2 та надано
право оформити правоустановчі
документи. Пізніше, на підставі
зазначених документів 08.11.2011р.
виконавчим комітетом Просторівської
сільської ради Чернігівського району
прийнято рішення, відповідно до якого
житловий будинок за вищезазначеною
адресою безоплатно передано у
власність ОСОБА_3 (а. с. 9-11).

Виходячи з пояснень позивача ОСОБА_2,
угода купівлі-продажу будинку
відбулася в усній формі у вересні 1998
року - в період дії Цивільного кодексу
Української РСР (в ред. 1963 року).

Згідно статті 227 цього Кодексу договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу). Договір купівлі-продажу
жилого будинку підлягає реєстрації у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів.

За змістом статті 47 ЦК Української РСР
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу. Якщо одна з сторін
повністю або частково виконала угоду,
що потребує нотаріального посвідчення,
а друга сторона ухиляється від
нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала
угоду, визнати угоду дійсною. В цьому
разі наступне нотаріальне оформлення
угоди не вимагається.

У відповідності до вимог статті 48 ЦК
Української РСР недійсною є та угода,
що не відповідає вимогам закону.

Спір про право виник за умов дії ЦК
України в ред. 2003 року.

Так, відповідно до частини 2 статті 220
ЦК України, якщо сторони домовилися
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачем не надано письмових
доказів на підтвердження того, що між
сторонами був укладений договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2, а
також стосовно того, що сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору і відбулося повне або
часткове виконання договору, але одна
із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення.

Крім того, у пункті 13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9
від 6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Згідно статті 657 ЦК України договір
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.
Частиною 3 статті 640 ЦК України
передбачено, що договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Тобто, застосування ст. 220 ч.2 ЦК України
можливе лише до правочинів, які
підлягають тільки нотаріальному
посвідченню без подальшої їх державної
реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК
України у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

Посилання позивача ОСОБА_2 на те, що він
виконав всі істотні умови договору
заплативши кошти, фактично отримавши
предмет договору у власність, не
можливо взяти до уваги, оскільки дане
твердження ґрунтується лише на
показаннях самого позивача. Позивачем
не надано суду ані договору
купівлі-продажу будинку, укладеного в
простій письмовій формі, ані розписки,
яка б підтверджувала отримання
відповідачем ОСОБА_3 вказаної суми
грошей.

Враховуючи, що сторони правочин
купівлі - продажу житлового будинку не
уклали у письмовій формі, нотаріально
не посвідчили та не була проведена
державна реєстрація, висновок суду
першої інстанції стосовно того, що
даний договір не є укладеним і не
створює права та обов'язки для сторін,
а тому позов не підлягає задоволенню -
відповідає як обставинам справи, так і
вимогам діючого законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються неврахування судом першої
інстанції показань свідків та
пояснень відповідачів, які мають місце
в постанові про відмову в порушенні
кримінальної справи від 30.05.2012 року,
які, на думку апелянта, підтверджують
факт купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2.

Такі доводи апеляційної скарги є
неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За змістом ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частини може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 2009 року № 2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснено, що виходячи зі
змісту ст. 59 ЦПК України та з
урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК
України, не може стверджуватися
показаннями свідків наявність
правовідносин, що виникають з
правочинів, для яких законом
установлено письмову форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно
можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення, за винятком
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Наявні в матеріалах справи копії
постанов про відмову в порушенні
кримінальної справи від 31.03.2012 року та
від 30.05.2012 року, в яких відображено
зміст пояснень позивача та
відповідачів щодо оспорюваного
правочину з урахуванням підстав
заявленого позову правового значення
не мають і в силу вимог статей 58-59 ЦПК
України не можуть вважатися належними
та допустимими (а. с. 12-15).

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для встановлення
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про відмову ОСОБА_2 в
задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання правочину дійсним та
визнання права власності на житловий
будинок відповідає обставинам справи,
узгоджується з нормами матеріального
та процесуального права, які судом
застосовані правильно.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду
Запорізької області від 11 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: