Справа №463/4288/14-ц
Провадження №2/463/1837/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судових засідань Попович Х.І.

з участю представника позивача Жарського І.Р.

відповідача ОСОБА_3

та представника відповідача ОСОБА_4

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні

розглянувши цивільну справу за позовом Закритого акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, суд -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся із позовом до відповідача про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину в розмірі 242865 грн. 61 коп.

Свої вимоги мотивує тим, що органами досудового розслідування проводилося розслідування в кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_3 за вчинення різних злочинів, в тому числі передбачених ч.5 ст.191 КК України, зокрема з приводу того, що в 2007 році він працюючи на посаді керівника Центру персонального обслуговування індивідуальних клієнтів №3 Приватбанку у м. Львові, вчинив злочинні дії в ході яких заволодів коштами банку під видом укладення кредитних договорів з особами, щодо яких здійснював службове підроблення документів, а всього коштами на загальну суму 242865 грн. 61 коп. Оскільки вчинення злочинних дій відповідачем призвело до заподіяння банку шкоди на вказану суму, просить позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні вище наведеним, доповнив, що оскільки відповідач будучи працівником банку, оформив кредити в загальному на 28 чоловік, щодо яких було підроблено документи щодо їхнього місця праці, дані кредитні кошти на даний час не повернуті, а тому вважає, що заподіяв шкоду банку на вказану суму.

Відповідач, його представник в судовому засіданні відносно позовних вимог заперечили, суду пояснили, що дійсно Личаківським районним судом м. Львова здійснювався розгляд кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 191, ч.3 ст. 191, ч.5 ст. 191, ч.3 ст.28, ч.1 ст.366, ч.3 ст.28, ч.2,3 ст.358 КК України, однак вироком суду в частині обвинувачення про привласнення, розтрати майна та заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем його було виправдано. А відтак вважають, що підстав для стягнення з відповідача шкоди заподіяної внаслідок вчинення злочину немає. Крім цього зазначили, що на даний час по більшості кредитних договорах, по яких позивач має намір стягнути із відповідача шкоду, заборгованість по виконанні кредитних зобов'язань відсутня. Оскільки жодних доказів заподіяння відповідачем шкоди позивачем не представлено, просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд в задоволенні позовних вимог відмовляє з таких підстав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача коштів на загальну суму 242865 грн. 61 коп., вважає що на зазначену суму відповідачем заподіяно шкоду ЗАТ «Приватбанк» внаслідок вчинення ним злочину.

Дійсно у відповідності до положень ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В той же час суд враховує, що відповідно до вимог цивільного законодавства України, зокрема положень ч.4 ст.61 ЦПК України, а також принципу допустимості доказів передбаченого ч.2 ст.59 ЦПК України, факт заподіяння шкоди злочином може підтверджувати виключно вирок суду у кримінальній справі, що набрав законної сили і яким особу визнано винним у скоєнні такого злочину, який породжує цивільно-правові наслідки дій винної особи.

Однак, як вбачається із вироку Личаківського районного суду м. Львова від 25.04.2014 року у кримінальній справі №1/463/12/14, залишеного в цій частині без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.07.2014 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.358 КК України, ч.4 ст.358 КК України по епізодах обвинувачення при оформленні кредитів на ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24

ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366 КК України (в редакції від 31.05.2007р.) по епізодах обвинувачення при оформленні кредитів на ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_25, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_26, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_27

ОСОБА_3 по епізоду обвинувачення за ч.3 ст.28, ч.3 ст.358 КК України (в редакції 2007 року) та за ч.3 ст.28, ч.1 ст.366 КК України (в редакції від 31.05.2007р.) при оформленні кредиту на ОСОБА_28 виправдано за відсутністю складу злочину.

ОСОБА_3 по епізодах обвинувачення за ч.3 ст.28, ч.2 та ч.3 ст.358 КК України (в редакції 2007 року) - підробки та використання завідомо підробленого документу стосовно громадян ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35 виправдано за недоведеністю у вчиненні злочину.

ОСОБА_3 по епізодах обвинувачення за ч.3 ст.28, ч.1 ст.366 КК України (в редакції від 31.05.2007р.) при оформленні кредитів на ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_36, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35 - виправдано за недоведеністю у вчиненні злочину.

ОСОБА_3 по епізодах обвинувачення за ч.1, 3, 5 ст.191 КК України - виправдано за відсутністю складу злочину.

При цьому при постановленні вироку в частині виправдання ОСОБА_3 по епізодах обвинувачення за ч.1, 3, 5 ст.191 КК України суд виходив із того, що статтею 191 КК України передбачено відповідальність за три форми вчинення злочину - привласнення, розтрату або заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Вони характеризуються умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи.

Згідно ч.4 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», суб'єктом даного злочину може бути лише службова особа. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб чи організованою групою коли він вчинений кількома суб'єктами цього злочину. Якщо із групи осіб, які вчинили злочин, лише одна особа є суб'єктом злочину, дії винної особи, яка за таких обставин притягується до кримінальної відповідальності, не можна вважати як вчинення злочину групою осіб чи організованою групою. В цілому ж позиція суду висловлена вище щодо відсутності ознак вчинення злочину в складі організованої групи.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 займав керівну посаду відділення з 01.06.2007 року, що підтверджується копією наказу Департаменту по управлінню персоналом «Приватбанку» від 01.06.2007 року і був службовою особою.

Щодо кваліфікуючих ознак вмінених підсудному, досудовим слідством не взято до уваги, що предметом розтрати є лише те чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її законному віданні, тобто таке майно, що знаходилося в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки, використання або зберігання. Як на досудовому слідстві так і в суді підтверджено, що кошти банку не були у віданні ОСОБА_3, з врахуванням його повноважень як керівника відділення центру персонального обслуговування індивідуальних клієнтів №3 Західного головного регіонального управління «Приватбанку», розпоряджатись таким коштами він не міг. Вчинення розтрати шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем може мати місце і тоді, коли майно, яким винний заволодіває, не перебуває у його безпосередньому віданні, але в наслідок службового становища має право оперативного управління цим майном. Як встановлено на досудовому слідстві так і підтверджено судом, рішення про видачу кредиту приймалось кредитним комітетом в м. Дніпропетровську і від волі ОСОБА_3 не залежало.

Тому, суд прийшов до висновку про відсутність складу злочину в діях ОСОБА_3 по всіх епізодах обвинувачення за ст.191 КК України з кваліфікуючими ознаками передбаченими ч.ч.1, 3, 5 даної статті.

За таких обставин суд вважає, що позивачем належними доказами не підтверджено перед судом факт заподіяння йому відповідачем майнової шкоди внаслідок вчинення злочину, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Крім цього, заявляючи вимоги про стягнення із відповідача заподіяної злочином шкоди, позивачем не враховано, що між банком та 28 громадянами позичальниками було укладені кредитні договори, які на даний час діють, є чинними і по більшості з них кредитні зобов'язання виконуються, частина з них вже виконані. Також судом встановлено, що у випадку невиконання зобов'язань банк звертався із позовом до суду і є частина судових рішень на стягнення заборгованості по кредитних договорах саме з позичальників. При цьому жодні зобов'язання перед відповідачем у позивача не виникає, оскільки він не був стороною кредитних договорів.

Керуючись ст.ст.10,59, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову Закритого акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину в розмірі 242865 грн. 61 коп., відмовити за безпідставністю вимог.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ст. 294 ЦПК України до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Гирич С. В.