№ 233/5166/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
Костянтинівський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

головуючого судді
Міросєді А. І.,

при секретарі
Ульянцевій С.А.,

з участю:

позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Костянтинівка цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 «про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення», -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому
на праві власності належить
домоволодіння по АДРЕСА_1, де він
проживає та зареєстрований. Після
смерті дружини, приблизно у лютому 2012
року, відповідачі по справі - його дочка
та зять, запропонувати пожити у нього, з
метою психологічної підтримки, на що
він погодився. Приблизно у вересні 2013
року відповідачі стали відноситися до
нього упереджено, ображати та
погрожувати, а ОСОБА_4 стверджував, що
скоро його вижене з будинку. Він
намагався пояснити дочці та зятю, що
будинок належить йому, а вони тут гості,
але вони не намагалися навіть
вислухати його і 05 червня 2014 року, після
чергового скандалу, ОСОБА_5 вдарив його
кулаком в обличчя. Він викликав
міліцію, але ті повідомили, що
криміналу не вбачають і запропонували
звернутися до суду із заявою про
виселення відповідачів. Відповідачі
порушують його право власності на
користування, розпорядження і
володіння майном. Він вичерпав всі
можливості мирного врегулювання
конфлікту, тому просив виселити з
належного йому на праві особистої
власності будинку АДРЕСА_1
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали. Позивач та його
представник пояснили у судовому
засіданні, що дійсно після смерті
дружини позивач дозволив з лютого 2012
року дочці ОСОБА_3 та її дитині і
чоловіку проживати у будинку по
АДРЕСА_1. Жили вони однією сім'єю, у
кожного була своя окрема кімната, вели
спільне господарство, ОСОБА_3 готувала
їжу, у т.ч. для дієтичного харчування
позивача. Ремонтувати дах будинку та
міняти вікна у будинку позивач
відповідачів не просив. Огорожу із
відповідачем ОСОБА_4 позивач будував
разом, при цьому матеріали купувалися
за спільний кошт. Але з вересня 2013 року
відповідачі стали відноситися до
позивача упереджено, ображали його
людську гідність. 05 червня 2014 року,
після чергового скандалу, ОСОБА_5
вдарив позивача кулаком в обличчя,
внаслідок чого той викликав міліцію.
Відповідачі сплачували комунальні
послуги, але з 2014 року. Відповідачі
порушують право власності позивача на
користування, розпорядження і
володіння майном. На поточний час
позивач вичерпав всі можливості
мирного врегулювання спору і іншого
шляху, ніж виселення відповідачів, не
бачить.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому
засіданні проти позову заперечувала та
пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її
батьком. Після смерті матері, ОСОБА_1
запросив її разом із чоловіком ОСОБА_4
та її дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, жити у
родинному будинку по АДРЕСА_1, і з цього
часу вони мешкали однією сім'єю, вели
спільне господарство, за сумісні кошти
утримували будинок, сплачували
вартість комунальних послуг тощо. За
час життя у будинку позивача та з його
відома та дозволу вони за власний та
сумісний кошт відремонтували дах,
замінили вікна, зробили огорожу та
водопровід. Вважає, що право на
проживання у будинку по АДРЕСА_1, вона
та її сім'я отримали на законних
підставах. Будь-яких протиправних дій
відносно позивача вони не вчиняли,
оскільки крім неї і позивача - її батька
ОСОБА_1, інших близьких родичів не
залишилося. На поточний час вона бажає
проживати разом із батьком та
підтримувати з ним родинні стосунки.
Також пояснила, що не має можливості
проживати з сім'єю за місцем реєстрації
у своїй квартирі, оскільки та потребує
ремонту, і, крім того, її дочка
навчається в останньому класі у школі в
районі розташування батьківського
будинку і переведення дочки до іншої
школи негативно відобразиться на
навчанні.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні
проти позову заперечував та пояснив, що
позивач ОСОБА_1 безпідставно
намагається виселити його з сім'єю з
будинку по АДРЕСА_1, оскільки право на
проживання він набув як член сім'ї
власника будинку і не вчиняв жодних
протиправних дій відносно позивача.

Вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши надані
докази по справі, суд встановив
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого 05 липня
2012 року Костянтинівською державною
нотаріальною конторою, за реєстром №
3-976, належить житловий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_1 який він
успадкував після смерті дружини ОСОБА_7
(а.с. 10). Вказана обставина також
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав на житловий будинок
від 17 липня 2012 року (а.с. 12).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м.
Костянтинівка Донецької області, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с. 9), та була дружиною позивача ОСОБА_1
та матір'ю відповідачки ОСОБА_3, що було
доведено сторонами у судовому
засіданні.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований та
мешкає у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 є подружжям
і зареєстровані по АДРЕСА_2 (а.с. 14-17, 20-21).

Сторонами визнано та доведено в
судовому засіданні, що у житловому
будинку АДРЕСА_1 з лютого 2012 року з
дозволу позивача ОСОБА_1 стали
проживати відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
неповнолітня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю, а саме: вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, сплачували вартість спожитих
комунальних послуг та доглядали за
будинком та присадибною ділянкою. У
спірному жилому будинку сторони
займали окремі кімнати. Строк
проживання будь-якою угодою між собою
сторони не визначали.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК України, якщо особи,
зазначені в частині другій цієї статті,
перестали бути членами сім'ї наймача,
але продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Згідно з частиною 1 ст. 109 ЖК України
виселення із займаного приміщення
допускається з підстав, встановлених
законом.

Підстави та порядок позбавлення членів
сім'ї власника права користування
жилими приміщеннями визначені у ст. 157
ЖК України, якою встановлено, що членів
сім'ї власника жилого будинку може бути
виселено у випадках, передбачених
частиною першою ст. 116 ЖК України, а саме
виселення члена сім'ї наймача
(власника) будинку та інших осіб, які
проживають разом з ним, можливо в тому
випадку, коли вони систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематично
порушують правила співжиття та роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними.

В даному випадку, жодної з переліченої
умови для виселення відповідачі не
вчинили, до матеріалів справи
позивачем не надані належні докази на
підтвердження дій, які б могли
призвести до їх виселення, а з огляду на
ч. 3 ст. 64 ЖК України в них по
сьогоднішній день залишаються такі ж
права і обов'язки, які вони набули у
лютому 2012 року (коли позивач після
смерті дружини надав право уживати
відповідачам і після оформлення права
власності на будинок продовжив
проживати з відповідачами однією
сім'єю у вказаному будинку).

Більш того, статтею 156 ЖК України
встановлено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 9, 156, 157
ЖК України, сам факт припинення
сімейних відносин з власником будинку
не позбавляє колишніх членів його сім'ї
права користування займаним
приміщенням і не є підставою для їх
виселення з цього жилого приміщення.

Передбачені вказаними статтями
обмеження щодо виселення колишніх
членів сім'ї власника не є порушенням
права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41
Конституції, ст. 319, ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК
України власник не може бути
протиправно позбавлений права
власності або обмежений у цьому праві,
однак у передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце. У цьому випадку обмеження права
власника передбачені саме ст.ст. 156, 157
ЖК України.

Відповідно до п. 33 Постанови № 5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику
про захист права власності та інших
речових прав», а саме відповідно до
положень статей 391, 396 ЦК України, позов
про усунення порушень права, не
пов'язаних із позбавленням володіння,
підлягає задоволенню у разі, якщо
позивач доведе, що він є власником або
особою, яка володіє майном (має речове
право) з підстави, передбаченої законом
або договором, і що діями відповідача,
не пов'язаними з позбавленням
володіння, порушується його право
власності чи законного володіння.
Тобто, в даному випадку, крім доведення
існування права власності на майно (що
відповідачами не заперечується)
необхідно було довести порушення
такого права, що в судовому засіданні
позивачем зроблено не було.

Також суд зазначає, що Постановою № 15
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 грудня 2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» було
затверджено узагальнення судової
практики № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013, а саме п. 3
зазначено, що найпоширенішими
помилками є безпідставне застосування
статті 391 ЦК України за відсутності
підстав для виселення, передбачених
частиною першою статті 116 ЖК України,
при вирішенні спорів про усунення
перешкод у користуванні житлом, шляхом
виселення членів сім'ї власника. А п.п.
11, п. 3 встановлено, що виселення є
категорією житлового законодавства,
тому при розгляді цивільних справ за
позовом про усунення перешкод у
користуванні власністю, шляхом
виселення, предметом доказування є
втрата права на житло, або взагалі його
відсутність, або інші передбачені ЖК
України підстави для позбавлення права
на житло.

Відповідно до роз'яснень п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 5 від
12.06.2009 року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду», оскільки підставою позову є
фактичні обставини, що наведені у
заяві, то зазначення позивачем
конкретної правової норми на
обґрунтування позову не є визначальним
при вирішенні судом питання про те,
яким законом слід керуватися при
вирішенні спору.

Статтею 116 ЖК України передбачено, що
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму
Верховного суду України №2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Як вбачається з матеріалів справи
жодних доказів на підтвердження того,
що до відповідачів були застосовані
вказані вище заходи попередження,
або заходи громадського впливу, вжиті
на зборах трудового колективу,
товариськими судами й іншими
громадськими організаціями за місцем
роботи або проживання відповідачів
суду надано не було, а тому
систематичне порушення відповідачами
правил співжиття, що робить
неможливим проживання з ними в
одному будинку - не доведено.

Вимога про виселення з жилого будинку
АДРЕСА_1 неповнолітньої доньки
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання якої з
кимось із батьків в установленому
законом порядку не визначалось,
позивачем не заявлялась.

Оскільки безспірних доказів, які б
свідчили про те, що відповідачі
порушують правила ч.1 ст. 116 ЖК України,
суду не надано, тобто за відсутністю
передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України
підстав для виселення відповідачів зі
спірного будинку, застосування судом
ст. 391 ЦК України при вирішенні питання
щодо їх виселення на вимогу власника є
безпідставним, а тому позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 «про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення» задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 «про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення» відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Запорізької області через
Костянтинівський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня його проголошення,
а особами, які не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя