Справа № 203/8070/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Маймур
Ф.Ф.,

при секретарі - Авраменко А.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа -
Головне управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2013 року позивач звернулась
до суду із вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого, з урахуванням
подальшого уточнення, послалась на те,
що вона є власницею квартири АДРЕСА_1,
за адресою якої з 24 червня 2009 року
зареєстрована лише онука позивача -
відповідач ОСОБА_3 Оскільки остання з
травня 2012 року у вказаній квартирі не
проживає, своїх особистих речей там не
має і не зберігає, участі у сплаті
комунальних послуг не приймала і не
приймає, має своє власне житло, позивач
просила суд усунути їй перешкоди у
користуванні згаданою квартирою та
позбавити відповідача права
користування такою квартирою зі
знаттям її з реєстраційного обліку у
цьому житлі (а.с.2-4, 35).

В судовому засіданні позивач, її
представник позовні вимоги підтримали,
наполягали на їх задоволенні з підстав,
викладених у позові. Також в якості
обґрунтування своїх вимог позивач в
судовому засіданні послалась на те, що
відповідач зазвичай пізно, після
опівночі, поверталась додому з роботи,
що не влаштовувало позивача, оскільки
вона мешкала разом з онукою в одній
квартирі. Крім того, як зазначила
позивач, наявність реєстрації місця
проживання відповідача в квартирі
позивача перешкоджає останній продати
таку квартиру за належною ціною.

Відповідач, її представник проти
задоволення позову заперечували,
посилаючись на відсутність для цього
належних і достатніх підстав. Зокрема,
представник відповідача послався на
те, що квартира, де зареєстрована
відповідач, декілька років вже
здається позивачем в оренду різним
особам, дохід від чого (2700 гривень на
місяць) повністю покриває сплату
позивачем комунальних послуг, відтак
посилання позивача на невеликий дохід,
з якого складно сплачувати комунальні
послуги, є надуманим. Крім того,
представник відповідача заперечував
проти створення його довірителькою
перешкод позивачу у користуванні
квартирою, вказав на відсутність у
відповідача ключів від цієї квартири, а
також вказав на образливе ставлення
позивача до своєї онуки.

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялась
належним чином, в своєму письмовому
клопотанні просила суд здійснити
розгляд справи за відсутності
представника даної третьої особи та
прийняти рішення на власний розсуду
згідно вимог законодавства (а.с.24, 31, 33,
43, 46, 49-50).

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, допитавши свідків та
дослідивши матеріали цивільної справи,
суд приходить до наступного висновку
на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що позивач є одноосібним власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 29 січня 2002 року. За
адресою даної квартири зареєстрованою
значиться лише онука позивача -
відповідач, а особовий рахунок
платника комунальних послуг оформлено
на позивача (а.с.11, 13, 15-17, 44). При цьому
реєстрація місця проживання
відповідача за адресою квартири
позивача здійснена була за ініціативою
останньої, що визнано сторонами та у
відповідності до ст.61 ч.1 ЦПК України
вважаться встановленим.

28 лютого 2006 року позивачу та членам її
родини - відповідачу та ОСОБА_5 було
видано свідоцтво про право власності
на житло - квартиру АДРЕСА_2 на
підтвердження набуття такими особами
права спільної сумісної власності на
зазначену квартиру (а.с.14).

07 вересня 2012 року, 10 січня 2013 року та 15
листопада 2013 року комісією КП «Житлове
господарство Кіровського району»
Дніпропетровської міської ради о 20
годині 00 хвилин проведені обстеження
квартири АДРЕСА_1, за наслідками чого
складено відповідні акти. Згідно таких
актів відповідач на час здійснення
обстежень знаходилась на
реєстраційному обліку у спірній
квартирі, але в її приміщенні не
перебувала, особисті речі та інше
належне відповідачу майно в квартирі
відсутні (а.с.8-10).

В той же час, з пояснень сторін в
судовому засіданні, а також допитаних
судом свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7
встановлено, що між сторонами виникли
особисті неприязні стосунки під час їх
спільного проживання у спірній
квартирі. Причиною таких стосунків є
недотримання відповідачем режиму та
розпорядку дня, встановленого для неї
позивачем, яке виявлялось у поверненні
відповідача до місця спільного з
позивачем мешкання - квартири АДРЕСА_1 -
після опівночі.

Так, як слідує з пояснень сторін у
судовому засіданні, у травні 2012 року
позивачем в ході чергового конфлікту з
відповідачем було постановлено перед
останньою умову про необхідність
повернення додому не пізніше 23 години,
в разі невиконання якої позивач
зазначила, що її онука може не
приходити додому взагалі. Оскільки ж
відповідач таку умову не виконала і
повернулась близько 02 години ночі, між
сторонами сталася сварка, за
наслідками якої відповідач вимушена
була забрати свої особисті речі з
квартири та шукати нове місце мешкання.
При цьому, як встановлено судом, пізній
час повернення відповідача додому був
обумовлений графіком її роботи -
відповідач працювала в період
спільного проживання з позивачем і
працює на теперішній час
адміністратором у комп'ютерному клубі.

Крім того, судом встановлено, що
протягом всього 2013 року і на теперішній
час квартира АДРЕСА_1 оплатно і без
укладення письмових договорів
здається позивачем в оренду різним
особам, а відповідач ключів від цієї
квартири не має. Дані обставини визнані
сторонами, а отже у відповідності до
норми ст.61 ч.1 ЦПК України вважаються
встановленими.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані положеннями ЖК
України, ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст.316, 317, 319 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належить права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, які він здійснює на власний
розсуд.

За змістом ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ними
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно положень ст.ст.64, 156 ЖК України,
ст.405 ч.1 ЦК України члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Нормою ст.9 ч.4 ЖК України передбачено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Положеннями ст.391 ЦК України
передбачено, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм діючого
законодавства, суд приходить до
висновку про відсутність достатніх
підстав для задоволення позову.
Правова позиція суду ґрунтується на
тому, що нормами чинного законодавства
передбачено дві основні обов'язкові
умови, наявність яких зумовлює втрату
членом сім'ї власника житла права на
користування цим житлом, а саме:
відсутність/не проживання члена сім'ї
власника житла понад один рік в
спірному житлі, а також відсутність
поважних причин для такого не
проживання/відсутності протягом
зазначеного строку. В ході розгляду
справи дійсно встановлено не
проживання відповідача у належній
позивачу на праві власності квартирі
АДРЕСА_1 більше року - з травня 2012 року
по теперішній час. Разом з тим судом під
час розгляду справи, в тому числі і з
тверджень самого позивача,
встановлено, що залишення відповідачем
квартири в травні 2012 року і подальше не
проживання за адресою своєї реєстрації
є наслідком міжособистісного
конфлікту сторін, який виник внаслідок
вимог позивача до відповідача
дотримуватись певного розпорядку дня,
виконання якого (повернення додому о
певній годині) є неможливим для
відповідача через характер та графік
її роботи. При цьому, залишення
відповідачем місця свого спільного з
позивачем проживання внаслідок
недотримання встановленого позивачем
розпорядку дня є саме вимогою позивача.
Приймаючи до уваги дану обставину, а
також враховуючи, що відповідач не має
ключів від спірної квартири, яка до
того ж протягом усього часу
відсутності відповідача здається
позивачем в оренду стороннім особам,
що, в свою чергу, унеможливило
повернення відповідача до місця
реєстрації свого проживання і
подальшого мешкання у цій квартирі за
таких умов, суд приходить до висновку
про відсутність/не проживання
відповідача, як члена сім'ї позивача, у
спірній квартирі за місцем своєї
реєстрації саме з поважних причин.
Відтак, оскільки за наслідками
розгляду справи знайшла своє
підтвердження лише одна з двох
обов'язкових підстав, що зумовлюють
втрату членом сім'ї власника житла
права на користування цим житлом,
встановлено поважність причин
відсутності відповідача у спірному
житлі з травня 2012 року, суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими,
підстави для задоволення позову
недоведеними, а сам позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
також виходив із того, що сплата чи не
сплата відповідачем комунальних
послуг за квартиру, за адресою якої
зареєстроване місце її проживання, не є
передбаченою законом підставою для
втрати права користування таких
житлом. Крім того, наявність реєстрації
місця проживання відповідача в
квартирі позивача не є перешкодою і для
розпорядження позивачем такою
квартирою як її власником.

Приймаючи до уваги результат вирішення
позовних вимог та враховуючи положення
ст.88 ЦПК України, судові витрати,
понесені позивачем при зверненні до
суду із позовом, відшкодуванню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.316, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9,
64, 150, 156 ЖК України, ст.ст.10,11, 57-61, 64, 169, 208,
209, 212-215, 224, 225 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_3, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області, про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст.223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
Ф.Ф.
Маймур