АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 680/749/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1731/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді
Корніюк А.П.,

суддів: П'єнти І.В., Талалай О.І.,

з участю секретаря: Сацюк Г.О.

апелянта ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Новоушицького районного суду
Хмельницької області від 10 липня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся із
вказаним позовом, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що 16.04.2013р. він передав
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 300 000 грн.
відповідно до укладеного між ними в
усній формі договору позики.
Відповідач зобов'язувався повернути
суму позики до 01.05.2013р. на підтвердження
чого написав розписку в присутності
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Відповідач
ухиляється від виконання взятих на
себе зобов'язань, тому ОСОБА_2 просив
стягнути на його користь з ОСОБА_1 300 000
грн. боргу та 3% річних за користування
грошовими коштами в сумі 10 331,51 грн., а
всього 310 331,51 грн.

Рішенням Новоушицького районного суду
від 10 липня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 310
331,51 грн. боргу. Вирішено питання про
судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи
та неправильне застосування норм
матеріального права. Апелянт вказує, що
отримав дані кошти від ОСОБА_2 для
придбання та транспортування йому
автомобіля із за кордону України, який
в подальшому позивач забрати
відмовився, а тому суд дійшов
помилкового висновку про те що між
сторонами укладено договір позики.
Також, ОСОБА_1 зазначає, що поніс
додаткові витрати на розмитнення
автомобіля, купівлю пального, технічне
обслуговування, проїзд по платних
дорогах Німеччини та Польщі,
проживання в готелі, тому вважає, що
виконав свої зобов'язання перед
позивачем в повному обсязі. Просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Апелянт апеляційну скаргу
підтримав в повному обсязі і просить її
задовольнити, скасувавши рішення суду
першої інстанції.

Позивач апеляційну скаргу не
визнав і просить її відхилити,
залишивши рішення суду першої
інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і
ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив і виходив з того, що між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16.04.2013 року було
укладено договір позики, що
підтверджується написаною ОСОБА_1
розпискою про отримання коштів та його
обов»язок щодо їх повернення до 01.05.2013
року. (а.с.7). Оскільки відповідач кошти
01.05.2013 року не повернув позивачу, тому
суд прийшов до вірного висновку, що з
ОСОБА_1 підлягає до стягнення борг в
сумі 300000грн. та три відсотки річних в
заявленій позивачем сумі 10331,51грн., а
всього 310331,51грн.

Дійшовши такого висновку, суд
обґрунтовано посилався на відповідні
норми матеріального та процесуального
права.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК
України передбачено, що позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором
(частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до
статті 625 цього Кодексу (частина перша
стаття 1050 ЦК України). За змістом
частини другої статті 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Висновки суду узгоджуються з
матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
між сторонами було укладено договір
саме на придбання за кордоном
транспортного засобу, а 16.04.2013 року
ОСОБА_2 було доплачено за придбання
цього ж автотранспорту домовлені
300000грн. не підтверджені належними
доказами, спростовуються зібраними по
справі та дослідженими судом доказами.

Як вбачається із матеріалів справи
(а.с 20-31) ОСОБА_1 21.02.2013 року ввезено на
територію України через Львівську
митницю автотранспорт MAN 18.280, 2002 року
випуску, об»єм двигуна 6871см.куб., однак
доказів того, що спірний транспортний
засіб придбано саме для ОСОБА_2 та на
кошти останнього апелянтом як суду
першої інстанції так і апеляційному
суду надано не було. І лише 16.04.2013 року
між сторонами укладено договір позики
на суму 300000грн. Разом з тим, колегія
суддів вважає, що надана відповідачем
до матеріалів справи копія довіреності
від 09.02.2013 року відповідно до якої
ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 щодо
придбання на його ім»я в будь-якій
країні Європи автомобіль будь-якої
марки, модифікації та року випуску і на
транспортування вказаного автомобіля
до місця проживання довірителя не може
бути належним та допустимим доказом,
адже ця довіреність не підписана
ОСОБА_2, заперечує її факт оформлення та
підписання і сам позивач. (а.с. 19).

Наявна в матеріалах справи
розписка про отримання ОСОБА_1 грошових
коштів із зобов»язанням щодо їх
повернення є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджує як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуює отримання боржником від
кредитора певної грошової суми. (а.с.7).
Адже апелянтом не оспорюється факт
написання саме ним розписки та факт
отримання ним 16.04.2013 року від ОСОБА_2
частини коштів.

Встановлено, що Новоушицьким
районним судом на виконання вимог ч. 4
ст. 10 ЦПК України, якою передбачено, що
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом було роз»яснено відповідачу
його права, однак останній не
скористався своїм правом на подачу
зустрічного позову.

Посилання апелянта на те, що судом
першої інстанції невірно оцінено
докази, що надавалися відповідачем є не
обґрунтованими, адже судом першої
інстанції було дано оцінку усім
доказам, що надавалися сторонами у
відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК
України і ці доводи апеляційної скарги
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою апелянта з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці.

Порушень процесуального закону,
які б були підставою для скасування
рішення, судом першої інстанції не
допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно,
всебічно досліджених матеріалах
справи, постановлене з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права і підстав в межах доводів
апеляційної скарги для його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 313-315, 317, 319,
324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоушицького районного суду
Хмельницької області від 10 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
А.П. Корніюк

________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції - Яцина
О.І. Справа: №22ц/792/1731/14

Доповідач - Корніюк А.П.
Категорія: 19, 27