Справа № 1304/4267/12
Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький
Провадження № 22-ц/783/3796/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю представника позивача Мартин
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
16 жовтня 2013 року у справі за позовом
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради до ОСОБА_3,
треті особи Львівське комунальне
підприємство «Цитадель-Центр»,
Львівська міська рада про виселення, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 16
жовтня 2013 року позов задоволено.
Виселено ОСОБА_3 з самовільно заселеної
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення. Вирішено питання
судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає,
що не погоджується з рішенням та вважає
його незаконним. Стверджує, що суд не
дав належної оцінки обставинам справи,
а саме тому що він вселився у квартиру з
дозволу основного квартиронаймача
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживав у квартирі разом з ОСОБА_4 до
його смерті, опікувався ним, надавав
йому матеріальну допомогу, вони вели
спільне господарство та мали спільний
бюджет. Суд не взяв до уваги ст.65 ЖК
України, якою передбачено право
наймача вселити в займане ним
приміщення свою дружину, дітей, батьків
та інших осіб. Ст.64 ЖК України
встановлено, що членами сім»ї може бути
визнано осіб, які постійно проживали
разом з наймачем та вели з ним спільне
господарство. Така ж позиція
висловлена у п.9 Постанови Пленуму ВСУ
від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України». На думку
апелянта, суд застосував до даного
спору положення закону яке не
підлягало застосуванню та надав
неправильну оцінку доказам у справі.
Вважає помилковим висновок суду, що
єдиною підставою для вселення в
квартиру є ордер згідно з ст.58 ЖК
України, оскільки це положення не може
бути застосовано в даному спорі,
оскільки відповідач не вселявся у
вільну квартиру, а був поселений на
підставі згоди основного
квартиронаймача. Крім цього, апелянт
наголошує на тому, що позивачем не
вказано, які цивільні чи житлові права
порушені діями відповідача, на яких
підставах позов поданий Галицькою
районною адміністрацією, оскільки в
позовній заяві стверджується, що
власником будинку є Львівська міська
рада, яка є самостійною юридичною
особою та може самостійно захищати
свої права та інтереси. Просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення на апеляційну скаргу
представника позивача Мартин О.В.,
вивчивши матеріали справи , колегія
суддів вважає, що підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що відповідачем ОСОБА_3
самовільно зайнято квартиру АДРЕСА_1,
що підтверджується актом складеним
ЛКП «Цитадель-Центр» (а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст.58 Житлового кодексу
України виконавчим комітетом районної,
міської, районної в місті, селищної,
сільської ради громадянинові
видається ордер на підставі рішення
про надання жилого приміщення в
будинку державного або громадського
житлового фонду, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Згідно з ч.3 ст.116 Житлового кодексу
України, особи, які самоправно зайняли
жиле приміщення підлягають виселенню
без надання їм іншого жилого
приміщення.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що ордер на
вселення в спірну квартиру ОСОБА_3 не
надався, а відтак останній самовільно
зайняв квартиру АДРЕСА_1.

Колегія суддів цілком погоджується з
таким висновком суду у зв»язку з
наступним.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених цим Кодексом.

У ст.57 ЦПК України зазначено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ч.1 ст.58 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем в підтвердження своїх
заперечень на позов не надано жодного
належного та допустимого доказу про те,
що квартира зайнята ним на підставі
згоди основного квартиронаймача, який
помер у 2010 році а також, що він був
членом його сім»ї, а відтак дані доводи
колегія суддів вважає голослівними.

Крім цього, необхідно зазначити, що
судові засідання в суді першої
інстанції неодноразово відкладались
за заявами відповідача та його
представника, однак останній так і не
з»являвся, що свідчить про свідоме
затягування розгляду справи з його
боку, а також відсутність бажання
надати суду особисті пояснення з
приводу позовної заяви. Також останній
не з»явився в судове засідання
апеляційної інстанції, хоча належним
чином був повідомлений про розгляд
справи.

Інші доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу та не
спростовують законності рішення.

Будь яких належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 16 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Ю.Р. Міікуш

Судді:
А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин