АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1770/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/463/14
Головуючий у 1-й інстанції Городівський
Доповідач Карнаух П. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого: судді Карнауха П.М.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 16 грудня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до
Обласного комунального виробничого
підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства «Миргородводоканал» про
скасування наказу про звільнення з
роботи, поновлення на роботі на посаді,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
із позовом до ОКВПВКГ
«Миргородводоканал», в якому просив
скасувати наказ №51 від 05 червня 2013 року
про звільнення його з роботи; поновити
його на роботі на посаді юрисконсульта
з 06 червня 2013 року, стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 06 червня
2013 року по день ухвалення рішення суду,
20 000,00 грн. компенсації моральної шкоди
та витрати, пов'язані з розглядом
справи.

В обґрунтування позову зазначав, що з 28
жовтня 2002 року працював на
підприємстві на посаді юрисконсульта.
05 червня 2013 року позивача було
звільнено за власним бажанням на
підставі ст.38 КЗпП України. Вважав своє
звільнення незаконним, оскільки воно
було ініційоване директором
підприємства та не відповідало його
волі.

Обґрунтовуючи моральну шкоду, позивач
вказував, що тяжко переживав
звільнення, що відобразилося на
станові здоров'я та зруйнувало його
сім'ю.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 16 грудня 2013 року відмовлено
у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
Обласного комунального виробничого
підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства «Миргородводоканал».

Вказане рішення в апеляційному порядку
оскаржив представник відповідача
ОСОБА_2, який, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову.

Зазначає, що звільнення позивача не
відповідало його волевиявленню, та
проведено на підставі заяви, яка
особисто ним не написана.

Посилається на те, що місцевий суд не
надав критичної оцінки показам
свідків, про допит яких клопотав
роботодавець. Вказує, що вказані особи
перебувають у службовому
підпорядкуванні директора
підприємства, який і був ініціатором
незаконного звільнення ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, та
вірно встановлено судом першої
інстанції, з 30 жовтня 2002 року ОСОБА_1
працював на підприємстві ОКВПВКГ
«Миргородводоканал» на посаді
юрисконсульта.

Наказом №51 від 05 червня 2013 року
позивача звільнено із займаної посади
на підставі ст.38 КЗпП України /а.с.14/.

Відповідно до ст.38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992
року, судом мають бути з'ясовані
підстави звільнення працівника згідно
з наказом про звільнення і перевірена
їх відповідність закону, тобто
підставам визначеним законом, за яких
може бути звільнено працівника, а також
дотримання при звільненні
встановленого законом порядку
звільнення. При цьому докази щодо
підстав і правильності звільнення має
надати відповідач.

Обґрунтовуючи незаконність свого
звільнення ОСОБА_1, посилався на те, що
не бажав припинення трудових відносин
із відповідачем, а заява на підставі
якої його звільнено написана не ним, що
підтверджено висновком
судово-почеркознавчої експертизи №9051
від 14 листопада 2013 року, згідно якої
підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про
звільнення від 03 червня 2013 року
виконаний іншою особою, а не особисто
ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що на підставі показів свідків -
директора ОКВПВКГ «Миргородводоканал»
ОСОБА_3, секретаря останнього - ОСОБА_4
та інспектора з кадрів підприємства
ОСОБА_5 підтверджено, що відповідну
заяву ОСОБА_1 особисто подав
директорові підприємства у його
кабінеті, а отже вона відповідала його
волі.

Проте колегія суддів не може
погодитися із вказаними висновками з
огляду на наступне.

Головним завданням цивільного
судочинства в силу статті 1 ЦПК України
є справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаваних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб.

Положеннями ст.4 ЦПК України
передбачено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Норма ст.5-1 КЗпП України визначає, що
держава гарантує працездатним
громадянам, які постійно проживають на
території України, зокрема, правовий
захист від незаконного звільнення.

Зі змісту ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів; жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення;
суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності; результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Допустимим виразом волі працівника на
припинення трудових відносин є подана
ним заява.

При цьому підпис є обов'язковим
реквізитом такого документу, що
засвідчує особу.

При цьому, висновком
судово-почеркознавчої експертизи №9051
від 14 листопада 2013 року встановлено, що
підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про
звільнення від 03 червня 2013 року,
розташований під текстом документа,
праворуч від запису 3.06.2013 р.», -
виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою
/а.с.79-80/.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що позивача
звільнено із займаної посади без
достатніх на те правових підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

З урахуванням встановлених обставин та
цитованих норм, колегія суддів
приходить до висновку, що звільнення
позивача з роботи проведено з
порушенням норм трудового
законодавства, а тому наказ про його
звільнення є незаконним та він
підлягає поновленню на роботі зі
стягненням середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата за час вимушеного прогулу
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п.8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Згідно довідки про середню заробітну
плату ОСОБА_1 №505 від 06 червня 2013 року
його заробітна плата за квітень і
травень 2013 року становила 3260,00 грн.
/а.с.13/.

Відповідно до листа Міністерства
соціальної політики України від 21
серпня 2012 року №9050/0/14-12/13 «Про
розрахунок норм тривалості робочого
часу на 2013 рік» в квітні 2013 рок було 22
робочих дня, а в травні 2013 року 19
робочих днів.

Таким чином, розмір середньоденної
заробітної плати позивача становив 159,02
грн. (3 260,00Х2/(19+22)).

Враховуючи, що позивача звільнено 05
червня 2013 року, за час вимушеного
прогулу минуло 166 робочих днів.

Отже ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу
належить до виплати 26 397,32 грн. (159,02 грн.
Х 166 днів) середнього заробітку.

Крім того, статтею 237-1 КЗпП України
передбачено право працівника на
відшкодування моральної шкоди у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Встановивши незаконність звільнення
ОСОБА_1, що відповідно завдало йому
певних моральних страждань, колегія
суддів прийшла до висновку, що
роботодавець має відшкодувати
позивачеві моральну шкоду. Враховуючи
характер правопорушення, його
наслідки, тривалість душевних
страждань, які позивач зазнав у зв'язку
з порушенням його трудових прав,
колегія суддів приходить до висновку,
що справедливим та співмірним грошовим
еквівалентом заподіяних моральних
страждань буде сума в 500,00 грн.

З урахуванням викладеного, оскільки
місцевий суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, його висновки не відповідають
фактичним обставинам справи, та
рішення ухвалено на підставі
неправильного застосування норм
матеріального права, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
районного суду необхідно скасувати і
постановити нове по суті позовних
вимог про часткове їх задоволення.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

З урахуванням викладених норм, на
користь позивача з ОКВПВКГ
«Моргородводоканал» належить
присудити 3 672,00 грн. сплачених за
проведення призначеної по справі
експертизи, а також стягнути з
відповідача на користь держави судовий
збір у розмірі 268,97 грн.

Керуючись ст.ст.303,304, п.п.3,4 ч.1 ст.309,
ст.ст.314,316,317 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 16 грудня
2013 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Обласного
комунального виробничого підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства «Миргородводоканал» №51
від 05 червня 2013 року про звільнення
ОСОБА_1 з роботи на підставі ст.38 КЗпП
України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді
юрисконсульта Обласного комунального
виробничого підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства «Миргородводоканал» з 06
червня 2013 року.

Стягнути з Обласного комунального
виробничого підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства «Миргородводоканал» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в сумі 26 397,32 грн.

Стягнути з Обласного комунального
виробничого підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства «Миргородводоканал» на
користь ОСОБА_1 компенсацію моральної
шкоди в сумі 500,00 грн.

Стягнути з Обласного комунального
виробничого підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства «Миргородводоканал» на
користь ОСОБА_1 судові витрати,
пов'язані з проведенням судової
експертизи, у розмірі 3 672,00 грн.

Стягнути з Обласного комунального
виробничого підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства «Миргородводоканал» на
користь держави судовий збір в сумі 268,97
грн.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення і в частині поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за один місяць в розмірі 3 260,00
грн. підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів
шляхом подання касаційного скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/
П.М. Карнаух

СУДДІ: /підпис/
Т.О. Кривчун

/підпис/
Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області
П.М. Карнаух