Провадження № 2/127/8297/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2014 року м. ВінницяСуддя
Вінницького міського суду Вінницької
області Луценко Л.В., розглянувши заяву
ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідача ПАТ «ІМЕКСБАНК»
про стягнення заборгованості за
договором банківського вкладу.

Позивач ОСОБА_1 у поданій до суду заяві
просить в порядку забезпечення позову
винести ухвалу, якою накласти арешт на
кошти на кореспондентському рахунку
ПАТ «ІМЕКСБАНК» 501, у Головному управлінні
Національного банку України по місту
Києві і Київській області, код банку
321024 в межах суми стягнення 159 500 грн.,
стверджуючи, що у банку відсутні кошти
на балансових рахунках банку 2620 «Кошти
на вимогу фізичних осіб», 2625 «Кошти на
вимогу фізичних осіб для здійснення
операцій з використанням платіжних
карток», 2630 «Короткострокові вклади
(депозити) фізичних осіб», за якими
здійснюється повернення коштів
фізичним особам за їх вкладами
відповідно до Інструкції про
застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку банків України,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 17.06.2004
року №280. А тому, позовні вимоги
позивача необхідно забезпечити іншими
коштами банку, стверджуючи, що якщо
даний захід не буде застосований, то це
може утруднити або зробити не можливим
виконання рішення суду, в результаті
чого порушені права позивача не будуть
належним чином захищені судом.

Дослідивши матеріали справи, заяви, суд
вважає, що заява є такою, що не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так, як вбачається з матеріалів заяви
позивач звернувся до суду із позовом до
відповідача про стягнення
заборгованості за договором
банківського вкладу в сумі 159 500 грн.

Згідно зі ст.151 ЦПК України суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
може вжити передбачені цим Кодексом,
заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову
повинно бути зазначено: 1) причини, у
зв’язку з якими потрібно забезпечити
позов; 2) вид забезпечення позову, який
належить застосувати, з обґрунтуванням
його необхідності; 3) інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Одним із видів забезпечення позову
відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України є
накладення арешту на майно або грошові
кошти, що належать відповідачеві і
знаходяться у нього або в інших осіб.

Таким чином, забезпечення позову є
засобом, що гарантує виконання
майбутнього рішення суду. Забезпечення
позову полягає у вжитті заходів, за
допомогою яких у подальшому
гарантується виконання судових актів.
Умовою застосування заходів до
забезпечення позову є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

При вирішенні питання про забезпечення
позову суд має здійснити оцінку
обґрунтованості доводів заявника щодо
необхідності вжиття відповідних
заходів з урахуванням наступного:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; ймовірності утруднення
виконання або невиконання рішення суду
в разі невжиття таких заходів;
запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не є учасниками даного судового
процесу.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується судом,
визначається його відповідністю
вимогам, на забезпечення яких він
вживається. Оцінка такої відповідності
здійснюється, зокрема, з урахуванням
співвідношення права (інтересу) про
захист яких просить заявник, з вартістю
майна, на яке вимагається накладення
арешту, або майнових наслідків
заборони відповідачеві вчиняти певні
дії.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 22.12.2006
року «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» суд, розглядаючи
заяву про забезпечення позову, повинен
з урахуванням доказів, наданих
позивачем на підтвердження своїх
вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому,
що між сторонами дійсно виник спір та
існує реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

У відповідності до змісту ст.212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Обґрунтування необхідності
забезпечення позову полягає в
доказуванні обставин, з якими пов'язано
вирішення питання про забезпечення
позову.

Предметом спору по даній справі є
повернення суми банківського вкладу в
розмірі 159 500 грн. Однак, позивачем в
обґрунтування застосування такого
заходу забезпечення позову як
накладення арешту на грошові кошти, що
знаходяться на кореспондентському
рахунку відповідача, не надано суду
жодного належного та допустимого
доказу того, що у відповідача відсутні
кошти на рахунках за якими
здійснюється повернення коштів
фізичним особам за їх вкладами та що є
достатні підстави вважати, що такі
кошти відповідача можуть зникнути.
Щодо тверджень позивача, як на підставу
про задоволення вимог про забезпечення
позову, про відсутність у банку коштів
для виконання ним своїх зобов’язань за
договорами про що, на його думку,
свідчать заяви останнього про
повернення таких коштів та платіжне
доручення на їх перерахування, які на
даний час залишаються не виконаними, то
суд розцінює дані твердження як
припущення, що не підтверджується
жодним належним та допустимим доказом,
а відтак останні не заслуговують на
увагу.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін, яка,
зокрема, проявляється в тому, що, і
встановлено нормою ч.1 ст.60 ЦПК України.
Розподіл тягаря доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом обов'язок (тягар)
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. При цьому доказування
полягає не лише в поданні особами
доказів, а й у доведенні їх
переконливості.

Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Таким чином, з огляду на вищенаведене,
позивачем не доведено, а судом не
встановлено обставин, з якими
пов’язується необхідність вжиття
заходів для забезпечення позову.

Крім того, у відповідності до ч.ч.1, 2 ст.59
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» арешт на майно або кошти
банку, що знаходяться на його рахунках,
арешт на кошти та інші цінності
юридичних або фізичних осіб, що
знаходяться в банку, здійснюються
виключно за постановою державного
виконавця чи рішенням суду про
стягнення коштів або про накладення
арешту в порядку, встановленому
законом. Зняття арешту з майна та
коштів здійснюється за постановою
державного виконавця або за рішенням
суду. Зупинення власних видаткових
операцій банку за його рахунками, а
також видаткових операцій за рахунками
юридичних або фізичних осіб
здійснюється лише в разі накладення
арешту відповідно до частини першої
цієї статті, крім випадків,
передбачених Законом України «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму». Зупинення видаткових
операцій здійснюється в межах суми, на
яку накладено арешт, крім випадків,
коли арешт накладено без встановлення
такої суми.

Частина 3 ст.59 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» встановлює
положення про те, що забороняється
накладати арешт на кореспондентські
рахунки банку.

Отже, вказаною нормою закону
заборонено накладати арешти на
кореспондентські рахунки банку, тоді
як позивач просить накласти арешт на
грошові кошти, які знаходяться саме на
кореспондентському рахунку
відповідача, що, на думку суду,
суперечить ч.3 ст.59 Закону України «Про
банки і банківську діяльність».

Виходячи з встановлених судом обставин
справи, суд приходить до висновку, що
між сторонами дійсно виник спір, однак
відсутня реальна загроза невиконання
чи утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову, що
є підставою для відмови у задоволенні
заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.151-153, 210 ЦПК України, суд, –

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову – відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п’яти днів з дня проголошення ухвали.
Якщо ухвалу було постановлено у
письмовому провадженні або без виклику
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п’яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Суддя: