печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7763/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2014 року Печерський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді - Горкавої В.Ю.

при секретарях: Липській І.С.,
Федченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування,-

В С Т А Н О В И В :

09.04.2013 позивач звернувся до суду з
вказаним позовом до відповідачів, в
якому просить визнати недійсним
договір дарування від 26.04.2012р. №514,
укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з
підстав, передбачених ст. 228 ЦК України.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_4
є його бабусею, з якою він проживав
останні 16 років за адресою: АДРЕСА_1. У
2012 року йому стало відомо, що 26.04.2012 його
бабуся подарувала вказану квартиру
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Оскільки він постійно
проживав разом із своєю бабусею за
вказаною адресою, вважає, що він набув
права користування цим житлом, іншого
житла він немає. Таким чином, вважає, що
укладення вказаного договору
дарування порушує його право на житло.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав, посилаючись на викладені в
ньому обставини, просив позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, направила до суду заяву
про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача та третьої
особи ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов не визнав, заперечив проти його
задоволення. Вважав позов
безпідставним та необґрунтованим.
Заперечуючи проти задоволення позову,
представник відповідача та третьої
особи зазначив, що позивачу не належить
на праві власності вказана квартира,
жодних допустимих та належних доказів
того, що з боку відповідачів був умисел,
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод позивача,
останній суду не надав. Крім того,
позивач не надав доказів того, що він
має право користування вказаним жилим
приміщенням. Зауважив, що позивач не є
стороною оспорюваного договору
дарування. Таким чином вважає, що
укладення вказаного договору
дарування, жодним чином не може
вплинути на конституційні права та
свободи позивача.

Суд визнав можливим розгляд справи за
відсутності відповідача ОСОБА_2

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача та третьої
особи ОСОБА_3, з'ясувавши обставини
справи, перевіривши їх шляхом
дослідження письмових доказів,
приходить до наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Як встановлено судом, 26.04.2012року між
ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений
договір дарування, посвідченимй
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
відповідно до умов якого ОСОБА_4
подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належній
їй на праві власності по 1/2 частині
квартири АДРЕСА_1. (а.с.7)

27.05.2013 ОСОБА_4 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
видане Відділом реєстрації смерті у м.
Києві, а/з №9346. (а.с.49)

З наданих Першою Київською державною
нотаріальною конторою матеріалів
спадкової справи, вбачається, що
відповідач ОСОБА_3 25.11.2013 о 12.35год
звернулася до Першої Київської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_4 (а.с.96)

Згідно витягу про Реєстрацію в
Спадковому реєстрі 25.11.2013 відкрита
спадкова справа щодо майна померлої
ОСОБА_4(а.с.101)

Обґрунтовуючи позов, позивач,
посилаючись на положення ст. 228 ЦК
України, просить визнати недійсним
вищевказаний договір дарування з тих
підстав, що останній порушує його право
та право його бабусі на житло, в якому
він останніх 16 років проживав.

Проте, суд не може погодитись з
позовними вимогами з наступних
підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Як зазначено в п.18 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини
може бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами (стаття 216 ЦК ).

Разом із цим позивач, посилаючись на
положення ст. 228 ЦК України, як на
підставу недійсності договору
дарування, не надав суду належних та
допустимих доказів того, що ОСОБА_4 та
відповідачі, укладаючи вказаний
договір дарування мали намір порушити
конституційні права та свободи
позивача, зокрема, його право на житло.

Крім того, позивачем не надано доказів
на підтвердження його права
користування чи розпорядження
вказаним житлом.

При цьому, обставин, які б дали суду
підстави вважати оспорюваний договір
дарування нікчемним судом не
встановлено і такі дані в матеріалах
справи відсутні. Крім того, позивач не є
стороною оспорюваного договору
дарування.

Таким чином доводи позивача про
порушення відповідачами його права на
житло у зв'язку з вчиненням вказаного
правочину суд вважає безпідставними,
оскільки базуються на власному
припущенні та суб'єктивному тлумаченні
положень ст. 228 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Суд звертав увагу позивача на
необхідність надання у судовому
засіданні доказів у підтвердження
своїх тверджень та посилань, та про
наслідки ненадання доказів, однак
позивач належних та достатніх доказів
у підтвердження своїх вимог, суду не
надав.

Виходячи з встановлених обставин
справи, позивач не довів, що діями
відповідачів порушені його права та
інтереси, а тому суд вважає відсутніми
підстави для визнання договору
дарування недійсним.

З огляду на викладене, оцінивши докази
по справі у їх сукупності, суд
приходить до висновку про
безпідставність та необґрунтованість
позовних вимог, а тому в позові слід
відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст.203, 215, 216, 228, 717 ЦК України, ст.ст.4, 10,
11, 60, 61, 212, 213, 215, 292, 294 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
В.Ю.Горкава