Номер провадження: 22-ц/785/6483/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Станкевича В. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, треті особи -
орган опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради, приватного нотаріуса
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, прокуратури
Приморського району м. Одеси,
Приморського РВ ОМУ УМВС України в
Одеській області про визнання договору
дарування квартири недійсним та
виселення, за апеляційною скаргою
ОСОБА_6, представника ОСОБА_2, на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 20. 05. 2014 р.,

в с т а н
о в и л а:

29. 07. 2011 р. від імені ОСОБА_7 до суду
надійшов позов до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування
однокімнатної, площею 40,1 кв. м., АДРЕСА_1,
укладеного 02. 06. 2011 р. між ОСОБА_7 і
ОСОБА_3, та посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 з
посиланням на положення ст. ст. 229
(Правові наслідки правочину, який
вчинено під впливом помилки), 235
(Правові наслідки удаваного правочину)
ЦК України. Вказав, що 02. 06. 2011 р. він
уклав нотаріально посвідчений договір
дарування вказаної квартири з ОСОБА_3
Зазначив, що він є людиною похилого
віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсіонер, має ряд
хронічних захворювань та вади пам'яті
(склероз), що характеризується як
зниження здібностей людини до
сприйняття і аналізу дійсності.
Пояснив, що в період весни 2011 р. у
зв'язку з погіршенням здоров'я він
звернувся до лікаря і за рецептами
лікаря йому необхідно було вживати
ліки, у тому числі у вигляді ін'єкцій.
Оскільки самостійно ставити уколи він
не міг він звернувся до своєї знайомої
ОСОБА_3 і вона на протязі близько 3-х
місяців приходила до нього, ставила
уколи та підказувала які приймати
лікарські засоби. В цей період між ними
були нормальні стосунки і він
замислився над тим, щоб після смерті
залишити їй квартиру. Тобто, з його боку
по суті були наміри залишити квартиру
відповідачу у спадщину. Відповідач
запропонувала оформити його наміри
документально і він погодився,
оскільки на той час вона здійснювала
йому допомогу, надавала ліки, ставила
уколи. Вона самостійно здійснювала
підготовку документів для укладення
угоди, його тільки раз возила до МБТІ де
він десь розписувався. 02. 06. 2011 р. у день
підписання угоди відповідач
повідомила його, що найкращою формою
угоди буде договір дарування, оскільки
інакше будь-хто зможе відібрати у неї
після смерті позивача квартиру, а при
цьому у позивача та у неї є гарантії, що
все буде гаразд. Вона роз'яснила, що в
будь-який час він зможе отримати
укладений між ними договір, і
відповідний договір відразу буде
нікчемним і ні до чого його не
зобов'язуватиме. Відповідач привезла
його до нотаріальної контори, де було
здійснено підписання угоди, нотаріус
йому щось роз'яснювала, але він
повністю довіряв відповідачу і був
упевнений, що мова йде про залишення
квартири відповідачу після його
смерті, а у теперішній час квартира
залишається його і не зрозумів різницю
між заповітом та даруванням. Після
підписання договору відповідач
завезла його додому, на його прохання
надати копію договору відповіла, що у
неї не залишилося копії і обіцяла
занести пізніше і через декілька днів
принесла йому ксерокопію договору.
Розібравшись за допомогою сусідів з
договором, йому роз'яснили, що він
згідно договору дарування перестав
бути власником свого житла і воно
належить відповідачу. За його
проханням у зв'язку з його
стурбованістю, щоб його заспокоїти,
відповідач написала розписку про його
право розірвати договір дарування в
разі невиконання відповідачем
прийнятих нею зобов'язань. З цього часу
відповідача він не бачив. Оскільки це
його єдине житло наміру віддати його
при житті у нього не було і не могло
бути він зрозумів, що підписав угоду
під впливом помилки щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
які виникли в результаті обману його
відповідачем відносно наявності
обставин, які мають істотне значення, а
саме те, що квартира буде належати
відповідачу не після його смерті, а
одразу після укладення договору і він
повністю втрачає своє житло. 25. 06. 2011 р.
він звернувся до Приморського РВ ОМУ ГУ
МВС України в Одеській області з заявою
про скоєння відносно нього шахрайських
дій з боку відповідача. Згідно наданої
йому відповіді в порушенні
кримінальної справи було відмовлено та
рекомендовано звертатися до суду щодо
анулювання договору дарування. Вважає,
що договір дарування укладений між ним
та відповідачем повинен бути визнаний
недійсним тому, що згідно договору
дарування він передав, а обдарована
прийняла дарунок до підписання
договору, але він не передавав ключів,
документів про укладення договорів про
надання комунальних послуг, ні інших
символів майна та залишався мешкати в
квартирі і продовжує самостійно
сплачувати комунальні послуги і
відповідачем не була здійснена
реєстрація договору дарування. Вважає,
що угода з боку відповідача була
фіктивною без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
договором дарування. Посилався на ст. 229
(Правові наслідки правочину, який
вчинено під впливом помилки), 235
(Правові наслідки удаваного правочину)
ЦК України (т. 1 а. с. 3-4).

11. 08. 2011 р. було відкрито провадження у
справі і судове засідання було
призначене на 26. 10. 2011 р., коли
представник ОСОБА_7 в судовому
засіданні по суті позовних вимог
пояснень не надавав у зв'язку з
відкладенням справи за відсутності
відповідача, стосовно якого були
відсутні дані про повідомлення про час
та місце розгляду справи. Наступне
судове засідання було призначене на 02.
12. 2011 р., коли за відсутності сторін було
ухвалене заочне рішення суду.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 02. 12. 2011 р.,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
14. 09. 2012 р., позов ОСОБА_7 задоволено і
визнано недійсним нотаріально
посвідчений договір дарування
однокімнатної, площею 40,1 кв. м., АДРЕСА_5
в м. Одесі, укладений 02. 06. 2011 р. між
ОСОБА_7 і ОСОБА_3

В судових засіданнях у справі ОСОБА_7
особисто участі не приймав і пояснення
суду в судовому засіданні по суті
позовних вимог не надав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13. 03. 2013 р. заочне
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 02. 12. 2011 р. і ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
14. 09. 2012 р. скасовано, а справу передано
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Як, зокрема, вказано в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, суд першої інстанції виходив з
того, що відносини між сторонами
регулюються ст. 235 ЦК України, а суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що договір дарування укладено
внаслідок помилки і тому він на
підставі ст. 229 ЦК України є недійсним.
Але суд першої інстанції не уточнив
підстав позову, враховуючи, що в
позовній заяві позивач посилався на ст.
ст. 235, 229 ЦК України, які є різними за
правовою природою і кожна з яких є
окремою підставою для пред'явлення
позову про визнання правочину
недійсним, а суд апеляційної інстанції,
залишаючи рішення суду без змін, змінив
підставу позову і розглянув справу без
притягнення до участі у справі
правонаступника ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_6 р.

В уточненій позовній заяві від імені
ОСОБА_6, представника ОСОБА_2,
правонаступника ОСОБА_7, від 11. 07. 2013 р.
ставиться питання про поновлення
строку позовної давності і визнання
недійсним нотаріально посвідченого
договору дарування АДРЕСА_3, від 02. 06. 2011
р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_3,
зареєстрованого в реєстрі за № 755
приватним нотаріусом ОСОБА_5, тому, що
він здійснений у результаті омани, з
проханням повернути у первісне
положення право власності на спірну
квартиру державним органом реєстрації
нерухомості, і виселення ОСОБА_3 та її
сина ОСОБА_4 зі спірної квартири, що є
підставою для зняття їх з
реєстраційного обліку за даною
адресою.

Як вказано, в мотивувальній частині
уточненої позовної заяви, при житті
ОСОБА_7, маючи на руках заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 02. 12. 2012 р. про визнання договору
дарування між ним та ОСОБА_3 недійсним,
31. 03. 2012 р. склав нотаріально
посвідчений заповіт на нерухоме майна -
АДРЕСА_4 на ОСОБА_2, з якою був знайомий
близько 15 років, колись знаходився з
нею в цивільному шлюбі і яка за ним
доглядала у зв'язку з його
онкозахворюванням. По суті позовних
вимог ОСОБА_7 вказано, що вважається
необхідним внести уточнену позовну
заяву. Зазначено, що ОСОБА_3
запропонувала оформити договір
дарування, який ОСОБА_7 може в будь-який
момент отримати, признати його
нікчемним і ні до чого не
зобов'язуватиме. Вказується, що ОСОБА_7
фактично запропонував ОСОБА_3 оформити
на неї заповіт. Довіряючи ОСОБА_3,
ОСОБА_7 являючись людиною похилого
віку, з онкозахворюванням, юридично не
освідомивши погодився з ОСОБА_3 Згідно
усної домовленості відповідач повинна
була віддати договір дарування та
піклуватися за ОСОБА_7, про що ОСОБА_3
після здійснення договору дарування
написала зобовязання. Звертається
увага, що доказами того, що ОСОБА_7 не
мав намір дарувати квартиру ОСОБА_3 є
те, що він не мав іншого житла,
продовжував проживати та був
зареєстрований за даною адресою,
сплачував комунальні послуги, а ОСОБА_3
після укладення договору зникла,
вимкнувши телефон. Наводяться
положення ст. 717 (Договір дарування), ст.
229 (Правові наслідки правочину, який
вчинено під впливом помилки) і
одночасно зазначається, що коли ОСОБА_7
зрозумів, що ОСОБА_3 його обманула,
увела в оману своїми обіцянками і
власноручно написаним обов'язком, то
він 26. 06. 2011 р. подав заяву до
Приморського РВ м. Одеси, де з нею було
проведено профілактичну бесіду і їй
було відомо про намір ОСОБА_7 про
розірвання договору дарування, однак
її це не зупинило здійснити реєстрацію
права власності, коли в суді вже
знаходилася справа за позовом ОСОБА_7
про визнання договору дарування
недійсним. ОСОБА_7 підкреслив, що він
неуважно слухав нотаріуса, повністю
довіряючи ОСОБА_3, що цей договір
формальний і нічого змінюватися не
буде після його підписання.

Вказано, що доказами, що договір
дарування являє собою удавану угоду та
метою ОСОБА_3 є захват квартири,
підтверджується її подальшими діями і
насильне увезення ОСОБА_7 в
Роздільнянську лікарню, представлення
племінницею ОСОБА_7 з метою утримання
свідоцтва про його смерть, реєстрація
по місту проживання ОСОБА_7 після його
смерті, вже маючи на руках рішення
районного суду, коли справа
знаходилася в апеляційному суді.

В обґрунтування уточненого позову, в
резолютивній прохальній частині якого
чітко ставиться питання про визнання
недійсним договору дарування як
здійсненого в результаті омани,
наводяться положення ст. 230 (Правові
наслідки вчинення правочину під
впливом обману) ЦК України (т. 2 а. с. 76-80).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 20. 05. 2014 р. відмовлено у
задоволенні вказаного позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
представник ОСОБА_2, ставить питання
про скасування рішення суду як
незаконного та необгрунтованого і
ухвалення нового рішення по суті
позовних вимог. Вказується, що рішенням
суду не дана правова оцінка доказам у
справі, а тільки накопичення статей ЦК
України та постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06. 11. 2009
р., які є «протиречними».

Звертається увага, що в уточнених
позовних вимогах і в судовому
засідання не було сказано про помилки
ОСОБА_7 при підписанні договору, а йшла
мова лише про оману, про що він писав і у
своїй позовній заяві та по подальшим
діям ОСОБА_3, ціль якої була саме
заволодіння його квартирою. Її оман був
пов'язаний не тільки по відношенню до
ОСОБА_7, але і по відношенню до інших
осіб. Судом не була дана правова оцінка
того, що 02. 06. 2011 р. ОСОБА_7 був виписаний
з онкодиспансеру, тобто в день
підписання договору дарування, після
продовжував проживати у себе в
квартирі, самостійно сплачувати
комунальні послуги, його посиланню, що
він прибув до нотаріуса для підписання
заповіту, а на місці його поставили
перед фактом і ОСОБА_3 пообіцяла, що
договір дарування буде краще підписати
та він у любий момент може його
відмінити. В мотивуванні апеляційної
скарги при твердженні про вчинення
правочину під впливом обману апелянт
надає посилання і на положення ст. 229
(Правові наслідки правочину, який
вчинено під впливом помилки) ЦК
України, і ст. 230 (Правові наслідки
вчинення правочину під впливом обману)
ЦК України і, що суд взяв за основу
показання зацікавлених свідків -
нотаріуса і сина ОСОБА_3, та не прийняв
до уваги показання свідків зі сторони
ОСОБА_2, які вказують, що ОСОБА_7 їм
скаржився на те, що ОСОБА_3 його
обманула, про що він пише в своїх багато
чисельних заявах в Приморський РВ м.
Одеси. Вважає, що у рішенні суду
відсутня мотивувальна частина.
Посилається на положення ч. 2 ст. 717 ЦК
України, що договір, встановлюючи
зобов'язання одаряємого здійснити на
користь дарителя любі дії майнового чи
немайнового характеру, не являється
договором дарування, але суд обійшов
зобов'язаність ОСОБА_3 здійснювати за
ОСОБА_7 догляд, а також посилається на
постанову Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06. 11. 2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_8, представник ОСОБА_3, просив
відхилити апеляційну скаргу і залишити
рішення суду без змін. Вказує на
суперечність з боку ОСОБА_2 в особі її
представника мотивування як
уточненого позову так і апеляційної
скарги, і на недоведеність позовних
вимог у справі. Звертає увагу, що
більшість свідків допитаних у суді
надавали свої пояснення щодо фактів,
які мали місце вже після укладення
оспорюваного договору, а також, що
свідки не повідомили суду про
наявність неприязних відносин між
ОСОБА_3 і ОСОБА_7, котрі могли б
скластися між людиною введеною в оману
та її кривдником. Навпроти свідки
повідомили про суд про те, що між ОСОБА_3
та ОСОБА_7 були добрі стосунки, вона
його доглядала та провідувала під час
перебування ОСОБА_7 в лікарні, а він в
свою чергу сприймав це та не
відмовлявся від її догляду та турботи,
свідки не чули від ОСОБА_7 скарг на дії
відповідачки, не було відмови чи
нарікань на те, що відповідачка його
доглядає.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_6 підтримали доводи
апеляційної скарги, а ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_8 і прокурор
Кірющенко А. В. вважають рішення суду
правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка
в судове засідання осіб, які беруть
участь у справі, не перешкоджає
розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, судова колегія
приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання недійсним договору дарування
квартири, укладеного між ОСОБА_3 і
ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з
недоведеності його вчинення в
результаті обману.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та грунтується на вимогах
закону.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність
(ч. 1 статті). Договір, що встановлює
обов'язок обдаровуваного вчинити на
користь дарувальника будь-яку дію
майнового або немайнового характеру,
не є договором дарування (ч. 2 статті).

За ст. 719 ч. 2 ЦК України договір
дарування нерухомої речі укладається в
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Ст. 722 ч. ч. 1, 4 ЦК України право власності
обдаровуваного на дарунок виникає з
моменту його прийняття. Прийняття
обдаровуваним документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка.

За положеннями ст. ст. 1217, 1218, 1223, 1268 ЦК
України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом, до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті,
право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті, і право на
спадщину виникає у день відкриття
спадщини; спадкоємець за заповітом має
право прийняти спадщину або не
прийняти її; спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

За роз'ясненнями постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
частини першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який

не вчинено. У зв'язку з цим судам
необхідно правильно визначати момент
вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК
тощо). Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх

укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК не є вчиненим також правочин у
разі нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації. Встановивши ці
обставини, суд відмовляє в задоволенні
позову про визнання правочину
недійсним. Наслідки недійсності
правочину не застосовуються до
правочину, який не вчинено (п. 8
поставнови).

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення. Норми статті 230
ЦК не застосовуються щодо
односторонніх правочинів (п. 20
постанови).

ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_6,
звертаючись до суду з уточненим
позовом, просила визнати правочин
(договір дарування, укладений між
ОСОБА_7 і ОСОБА_3.) як укладений
внаслідок омани, тобто на підставах,
передбачених ст. 230 ЦПК України (т. 2 а. с.
79 в уточненій позовній заяві та інші).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право власності на житло від 22. 09. 1995
р. в результаті приватизації ОСОБА_7
належала на праві приватної власності
кв. 26, загальною площею 40,1 кв. м. по
АДРЕСА_4 що зареєстровано 28. 11. 1995 р. в
Одеському міжміському бюро технічної
інвентаризації.

За договором дарування від 02. 06. 2011 р.,
укладеним між ОСОБА_7 і його знайомою
ОСОБА_3, та посвідченим приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_7
подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар
АДРЕСА_5 в м. Одесі, яка складається в
цілому з однієї житлової кімнати,
загальною площею 24,2 кв. м. та підсобних
приміщень, з загальною площею 40,1 кв. м.

У договорі зазначено, що сторонам
роз'яснено вимоги ст. ст. 229-231 ЦК
України, які передбачають майнову
відповідальність сторони договору за
вчинення договору в результаті
недбальства, під впливом обману та під
впливом насильства, роз'яснено вимоги
ст. ст. 203, 717-728 ЦК України (п. 6),
дарувальник передав, а обдаровувана
прийняла дарунок до підписання цього
договору, про що свідчить передача
дарувальником обдаровуваній символів
речі, що є підтвердженням прийняття
дарунку, сторони стверджують, що цей
договір не є фіктивним, удаваним і
відповідає дійсним намірам сторін
створити для себе юридичні наслідки (п.
7), право власності на дарунок виникає у
обдаровуваної з моменту його прийняття
і договір підлягає державній
реєстрації (п. 9), договір складено у
двох примірниках, із яких один
залишається на зберіганні в справах
приватного нотаріуса, а другий
видається обдаровуваній (п. 12).

Також у договорі дарування вказано, що
договір нотаріусом усно перекладено з
української мови на російську та
зачитано сторонам вголос, договір
підписано сторонами в присутності
нотаріуса.

З відповіді начальника Приморського РВ
Одеського міського управління ГУМВС
України в Одеській області від 30. 06. 2011
р. ЖРЗПЗ № 8115 на ім'я ОСОБА_7 вбачається,
що його звернення до міліції ретельно
розглянуто у відповідності до ст. 97 КПК
України та на підставі п. 2 ст. 6 КПК
України в порушенні кримінальної
справи відмовлено у зв'язку з
відсутністю складу злочину; в ході
роботи по матеріалам було встановлено,
що ОСОБА_3 доглядала за хворим ОСОБА_7,
після чого заявник за своїм бажанням
подарував квартиру, в котрій мешкає, а
ОСОБА_3 поїхала та не відповідала на
телефон. ОСОБА_7 мав намір розторгнути
договір дарування на ім'я ОСОБА_3, з
приводу чого йому було рекомендовано
звернутися до суду.

Згідно витягу про державну реєстрацію
прав комунальним підприємством
«Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості» на підставі договору
дарування від 02. 06. 2011 р. за ОСОБА_3 17. 08.
2011 р. було зареєстровано на праві
приватної власності АДРЕСА_5 в м. Одесі.

З довідки дільниці № 8 КП ЖКС
«Порто-Франківський» від 22. 05. 2013 р.
видно, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, і її син,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з проживають у
АДРЕСА_6 в м. Одесі, де прописані з 08. 06.
2012 р.

За нотаріально посвідченим заповітом
від 31. 03. 2012 р. ОСОБА_7 на випадок своєї
смерті заповів усе майно, що на день
його смерті буде йому належати або на
що він матиме право, своїй іншій
знайомій ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7. У
вказаному заповіті не конкретизоване
майно, яке ОСОБА_7 заповів, і нотаріусом
зазначено, що заповіт посвідчено
приватним нотаріусом Одеського
нотаріального округу ОСОБА_9 і
підписано нею зі слів ОСОБА_7 Заповіт до
підписання прочитаний уголос
заповідачем, ОСОБА_7, у присутності
нотаріуса і власноручно підписаний ним
о 13 год. 40 хвил. на виклику за адресою:
АДРЕСА_7 у зв'язку з хворобою.

З довідки Комунального закладу
«Роздільнянська центальна районна
лікарня» від 13. 09. 2012 р. видно, що ОСОБА_7
знаходився на лікуванні в
терапевтичному відділенні
Роздільнянської ЦРБ Одеської області з
07. 04. 2012 р. по 10. 04. 2012 р. і був доставлений
медичними працівниками Єгорівської
амбулаторії сімейної медицини з
супровідною особою - ОСОБА_3, його
регулярно відвідувала ОСОБА_3 і на фоні
лікування в стані хворого намітилася
позитивна динаміка, але 10. 04. 2012 р. в
лікарню приїхали 2 жінки, які
представилися його офіційними
опікунами, створили конфліктну
ситуацію у відділенні, вимагаючи
термінової виписки хворого,
висловлюючи погрози в адресу
працівників лікарні, внаслідок чого
працівник міліції провів бесіду з
усіма учасниками конфлікту, а невідомі
жінки пообіцяли ОСОБА_7, що в цей же день
переведуть його в 411 військовий
госпіталь м. Одеси, на що він охоче
погодився і в цей же день хворий був
виписаний за власним бажанням для
подальшого лікування в ЛПУ м. Одеса.

ІНФОРМАЦІЯ_6 р. ОСОБА_7 помер, а 29. 04. 2012 р.
ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_9,
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу, з
заявою про прийняття спадщини, що
залишилася після смерті ОСОБА_7

Вказані фактичні обставини
підтверджені матеріалами справи і не
оспорені сторонами.

Аналіз матеріалів справи, вищевказаних
правових положень і встановлених
обставин справи свідчить про те, що суд
першої інстанції правильно прийшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову ОСОБА_2 у даній
справі про визнання недійсним
вказаного договору дарування квартири,
як вчиненого внаслідок обману з боку
відповідача ОСОБА_3, і виселення ОСОБА_3
з дитиною з квартири.

При цьому, зокрема, апеляційний суд
виходить зі змісту самого нотаріально
посвідченого оспорюваного договору
дарування спірної квартири, за яким
сторонам (ОСОБА_7 і ОСОБА_3.) роз'яснено
вимоги ст. ст. 229-231 ЦК України, які
передбачають майнову відповідальність
сторони договору за вчинення договору
в результаті недбальства, під впливом
обману та під впливом насильства,
роз'яснено вимоги ст. ст. 203, 717-728 ЦК
України (п. 6 договору), дарувальник
передав, а обдаровувана прийняла
дарунок до підписання цього договору,
про що свідчить передача дарувальником
обдаровуваній символів речі, що є
підтвердженням прийняття дарунку,
сторони стверджують, що цей договір не
є фіктивним, удаваним і відповідає
дійсним намірам сторін створити для
себе юридичні наслідки (п. 7 договору),
право власності на дарунок виникає у
обдаровуваної з моменту його прийняття
і договір підлягає державній
реєстрації (п. 9 договору), договір
складено у двох примірниках, із яких
один залишається на зберіганні в
справах приватного нотаріуса, а другий
видається обдаровуваній (п. 12 договору);
договір нотаріусом усно перекладено з
української мови на російську та
зачитано сторонам вголос, договір
підписано сторонами в присутності
нотаріуса, а також зазначених обставин
та вищевказаних доказів, які
підтверджують прийняття дарунку -
спірної квартири.

Апеляційний суд відмічає, що зміст
самого цього нотаріально посвідченого
договору дарування спірної квартири і
укладення його 02. 06. 2011 р. між сторонами
(ОСОБА_7 і ОСОБА_3.) у нотаріуса, який його
посвідчив, ОСОБА_7, а в подальшому і його
правонаступник ОСОБА_2 та її
представник не оспорювали.

Приймає до уваги при розгляді справи
апеляційний суду і те, що за
положеннями ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами,
рішення суду з цих питань не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, наряду зі змістом самого
договору дарування апеляційний суд
враховує, що у справі відсутні докази,
які б свідчили про факт обману при
укладенні договору дарування з боку
ОСОБА_3, наявність умислу на цей обман з
боку ОСОБА_3, і відповідно відсутні дані
щодо вчинення оспорюваного договору
дарування під впливом обману внаслідок
навмисного введення ОСОБА_7 в оману
щодо обставин, які впливали на вчинення
правочину, з боку ОСОБА_3

В той же час, зміст цього договору і
пояснення приватного нотаріуса ОСОБА_5
щодо обставин оспорюваного договору
дарування, який нею був посвідчений 02.
06. 2011 р., підтверджують обставини,
викладені у тексті цього договору
дарування і спростовують суперечливі
твердження позовної заяви ОСОБА_7 та
уточненої позовної заяви з боку його
правонаступника ОСОБА_2 в особі її
представника ОСОБА_6 з приводу обставин
укладення та оформлення договору.

Мотиви вчинення вказаного договору
дарування з боку ОСОБА_7, які на протязі
розгляду справи по різному
трактувалися з боку як первісного
позивача ОСОБА_7, так і з боку його
правонаступника ОСОБА_2, у даному
випадку не мають правового значення.

Посилання в мотивуванні уточнених
позовних вимогах на помилку з боку
ОСОБА_7, удаваність договору при
укладенні договору дарування не має
правого значення тому, що договір
дарування з боку ОСОБА_2 оспорюється
лише з підстави наявності обману з боку
ОСОБА_3, а визнання правочину недійсним
у зв'язку з помилкою, удаваністю і
обманом мають різну правову природу і
виключають одночасне їх застосування
як підстави для визнання договору
дарування недійсним, і навіть у випадку
встановлення помилки або удаваності
договору у такому випадку це не є
підставою для визнання наявності
обману при вчиненні правочину.

Що стосується посилань в апеляційній
скарзі на наявність зобов'язань ОСОБА_3
щодо надання матеріальної допомоги
ОСОБА_7, що виключає визнання договору
між ними щодо квартири як договору
дарування, то у справі не встановлено
наявності такої домовленості як
частини договору дарування квартири
між ними, в тому числі і на час
оформлення договору. В матеріалах
справи є розписка ОСОБА_3 від 22. 06. 2011 р.,
за якою вона бере на себе зобов'язання
надавати хворому ОСОБА_7 безрозмірну
допомогу і безоплатну допомогу і
послуги до кінця днів його життя. У
випадку невиконання нею зобов'язань
вважати такою, що втратила силу
дарувальну, яка надана їй ОСОБА_7 і на
цій же розписці є запис з вказівкою
дати 25. 06. 2011 р. - «Я, ОСОБА_7 констатую:
зобовязання не виконується -дарувальна
анулюється». Але вказана розписка від
імені ОСОБА_3 і записом від імені ОСОБА_7
за встановлених обставин не є
підставою для визнання договору
дарування недійсним як вчиненого під
впливом обману.

При цьому, апеляційний суд також
відмічає, що відповідно до ст. 303 ЦПК
України справа розглядається в межах
уточнених позовних вимог та
апеляційної скарги з боку ОСОБА_2

Виходячи з матеріалів справи і
викладених обставин у їх сукупності
апеляційний суд вважає, що суд першої
інстанції надав належну оцінку доказам
у справі і правильно та обґрунтовано
відмовив у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, треті особи -
орган опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради, приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, прокуратура
Приморського району м. Одеси,
Приморський РВ ОМУ УМВС України в
Одеській області про визнання договору
дарування спірної квартири недійсним
та виселення відповідачів ОСОБА_3 і
неповнолітнього ОСОБА_4

Наведене спростовує вищевказані
доводи апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1,
308 ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень норм
матеріального та процесуального права
не допустив, а наведені в апеляційній
скарзі доводи висновки суду не
спростовують, в зв'язку з чим рішення
суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317,
319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника
ОСОБА_2, відхилити, а рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 20. 05. 2014 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області А. П.
Бабій

О. Д. Варикаша

В. А. Станкевич