Провадження №2/761/6990/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Кравець Д.І.,

при секретарі
Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Банк Форум» про визнання
кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» про визнання кредитного
договору недійсним. Позовні вимоги
обґрунтовує тим, що 18 грудня 2007 року між
позивачем та відповідачем було
укладено Кредитний договір № 0523/07/01-Z на
суму 93 000 доларів 00 центів США з
кінцевою датою повернення кредиту 18
грудня 2032 року (надалі - Кредитний
договір). Також, за користування
кредитними коштами була встановлена
плата, а саме, за користування сумою 50 000
доларів 00 центів США - 10 % річних, а за
користування коштами в сумі 43 000
доларів 00 центів - 12 % річних. Крім того,
до Кредитного договору були укладені
Додаткові угоди № 1 від 11 березня 2008
року та № 2 від 19 листопада 2010 року.

Разом з тим, позивач вважає, що
Кредитний договір та Додаткові угоди
до нього за своїм змістом і текстом не
відповідають інтересам та волі
позивача і порушують його права та
законні інтереси, з наступних підстав.

Так позивач зазначає, що всупереч
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів» відповідач не надав
позивачу умови кредитування та
Додаткову угоду № 1 від 11 березня 2008
року про зміну відсоткової ставки, яка
також відбулась з порушенням вказаного
Закону. Тобто, збільшення відсоткової
ставки відбулось без повідомлення
позивача, без зміни облікової ставки
НБУ і взагалі пов'язано це з тим, що у
позивача припинились трудові
відносини з відповідачем, що в свою
чергу свідчить про дискримінацію прав
позивача.

Крім того, п. 2.1 Кредитного договору
свідчить про грубе порушення п. 1 ч. 5 ст.
11 Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки відповідач
зобов'язав позивача передати в заставу
депозит в сумі 3 500 євро. При цьому,
процентна ставка по депозиту
встановлена у розмірі 7,8 % річних, що є
значно нижчою від процентної ставки за
кредитом. Також, відповідно до п. 4.2
Договору застави від 18 грудня 2007 року
зазначено, що право застави
припиняється виконанням забезпечених
заставою зобов'язань за Кредитним
договором. Однак, враховуючи те, що
кредит надавався до 2032 року, вимога
відповідача про передачу в заставу
депозитних коштів свідчить про
порушення права позивача
безперешкодно користуватись своїми
коштами та отримати їх по закінченню
депозитного договору. Таким чином, п. 2.1
Кредитного договору є несправедливою
умовою.

Також, на думку позивача, є
несправедливою умовою і п. 3.3.7
Кредитного договору, яким позивач був
вимушений укласти Договір страхування
та застрахувати предмет застави зі
страховою компанією, визначеною самим
відповідачем і яка задовольняє
інтереси лише останнього, тобто, в
даному випадку було порушено принцип
свободи договору. При цьому, п.п. 5.4 та 6.2
Кредитного договору порушують
принципи конфіденційності та є
несправедливими, оскільки ними
передбачено як право виконання
зобов'язання будь-якою третьою особою,
так і право відповідача на
розголошення будь-якої інформації
пов'язаної з Кредитним договором
третім особам, без згоди на це позивача.

Крім того, позивач наголошує, що у
Додатковій угоді № 2 відбулася зміна
валюти кредитування, однак відповідач
не попередив позивача, що його послуги,
зважаючи на їх іншу (вартість), явно не
задовольняють інтереси і вимоги
позивача і крім того, відповідач не
попередив про те, що вартість кредиту
може істотно зрости, ніж це очікувалось
під час укладання Договору. При цьому,
реальний розмір кредиту після зміни
валюти кредитування суттєво
відрізняється від еквіваленту кредиту
в гривнях на момент отримання
кредитних коштів. Тим більше, що
розрахунки в Україні проводяться лише
в грошовій одиниці України - гривні, і
тому позивач змушений був здійснювати
обмін наданого кредиту в гривню по
курсу 5 грн. 06 коп., а на момент сплати
чергових платежів та процентів і на
момент здійснення зміни валюти
кредитування, відповідачем було
застосовано курс 7,953 за 1 долар США.
Таким чином, це є суттєвим збільшенням
розміру кредиту, яке не відповідало
інтересам позивача.

Таким чином, на думку позивача,
Кредитний договір та Додаткові угоди
до нього можливо трактувати досить
широко і не на користь позивача, тобто,
підписавши зазначені договори та
отримавши кредит, позивач опинився в
невигідному становищі та з умовами, які
просто не можливо виконати. Крім того,
відповідачем було порушено вимоги і
приписів ст. 525 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України) щодо
односторонньої зміни умов Кредитного
договору, зокрема, зміни відсоткової
ставки, що є ще однією з підстав для
визнання Кредитного договору
недійсним.

На підставі зазначеного та враховуючи
суттєві порушення відповідачем актів
законодавства України і насамперед
Закону України «Про захист прав
споживачів», які були свідомо допущені
і націлені проти прав та інтересів
позивача, останній просить позов
задовольнити та визнати Кредитний
договір недійсним.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та просила позов
задовольнити.

Представник відповідача Гуртовий В.В. в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечував і просив
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на його безпідставність і
необґрунтованість, а також на
відсутність підстав згідно чинного
цивільного законодавства України для
визнання Кредитного договору
недійсним. Крім того, представник
просив суд застосувати наслідки спливу
позовної давності, передбачені ст. 267 ЦК
України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
судом встановлено наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

У судовому засіданні достовірно
встановлено, що 18 грудня 2007 року між
Акціонерним комерційним банком
«Форум» та ОСОБА_1 було укладено
Кредитний договір № 0523/07/01-Z (а.с. 6-9).
Згідно п.п. 1.1-1.3 Кредитного договору
позивачу надано у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості та платності
грошові кошти у розмірі 93 000 доларів 00
центів США, строком до 18 грудня 2032 року
та сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі: 10 % річних - за
користування 50 000 доларів 00 центів США
та 12 % річних - за користування 43 000
доларів 00 центів США.

При цьому, 11 березня 2008 року та 19
листопада 2010 року між банком та
позивачем були укладені Додаткові
договори № 1 та № 2 до Кредитного
договору, згідно яких його сторони,
серед іншого, домовились з 11 березня 2008
року змінити плату за користування
кредитними коштами, встановивши її в
розмірі 12 % річних (а.с. 12), а з 19
листопада 2010 року сторони дійшли згоди
змінити валюту кредитування з долару
на гривню, перерахувавши наданий
позивачу кредит за курсом 7,953 грн. за 1
долар США та встановити плату за
користування кредитними коштами у
розмірі 12,5% річних (а.с. 10-11).

На даний час Акціонерний комерційний
банк «Форум» перейменований в Публічне
акціонерне товариство «Банк Форум», що
підтверджується копією Свідоцтва про
державну реєстрацію юридичної особи
(а.с. 37-38).

Звертаючись з позовом до суду, позивач
як на одну з підстав для задоволення
позову зазначає, що відповідач в
порушення Закону України «Про захист
прав споживачів» не надав позивачу
умови кредитування та оригінал
Додаткової угоди № 1 від 11 березня 2008
року про зміну відсоткової ставки, яка
також укладена з порушенням вказаного
Закону.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
передбачено, що перед укладенням
договору про надання споживчого
кредиту кредитодавець зобов'язаний
повідомити споживача у письмовій формі
про: особу та місцезнаходження
кредитодавця; кредитні умови, зокрема:
мету, для якої споживчий кредит може
бути витрачений; форми його
забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту (в процентному
значенні та грошовому виразі) з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг
(реєстратора, нотаріуса, страховика,
оцінювача тощо), пов'язаних з
одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; строк, на який кредит може бути
одержаний; варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги; можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, ким вона здійснюється;
податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію; переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

При цьому, у разі ненадання зазначеної
інформації суб'єкт господарювання,
який повинен її надати, несе
відповідальність, встановлену
статтями 15 і 23 цього Закону, якими не
передбачено можливості визнання
договору кредиту недійсним у зв'язку з
невиконанням вимог ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів».

Також, відповідно до п. 7.2 Кредитного
договору, серед іншого, зазначено, що
умови кредитування відповідно до п. 2
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» позивачем отримано до
укладання цього Договору.

Щодо неотримання позивачем оригіналу
Додаткової угоди № 1 від 11 березня 2008
року то суд вважає за необхідне
зауважити, що дану угоду було підписано
особисто позивачем, про що свідчить
його підпис у п. 4 даної угоди, а тому
дана обставина не підтверджується
жодним належним та допустимим доказом.
Крім того, ані у позовній заяві, ані у
судовому засіданні не було отримано
відповідних пояснень, чому позивач не
отримав свій примірник Додаткової
угоди № 1, наявність якого передбачена
у п. 3 даної угоди.

Крім того, щодо зміни відповідачем
відсоткової ставки без повідомлення
про це позивача, слід зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України
особи, які вчиняють правочин, мають
право обумовити настання або зміну
прав та обов'язків обставиною, щодо
якої невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина).

При цьому, згідно п. 7.5 Кредитного
договору усі зміни та доповнення до
цього Договору вносяться шляхом
укладання в письмовій формі Додаткових
угод, які стають невід'ємною частиною
цього Договору.

Відтак, уклавши Кредитний договір,
сторони за взаємною згодою на підставі
вільного волевиявлення у
відповідності до положень ст. 212 ЦК
України визначили обставину, за
наявності якої відбудеться може
змінитися процентна ставка, за
відсутності ініціативи самого
відповідача (п.п. 5.2).

Крім того, відповідно до положень ч. 1
ст. 651 ЦК України зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна
або розірвання договору вчиняється в
такій самій формі, що й договір, що
змінюється або розривається, якщо інше
не встановлено договором або законом
чи не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Разом з тим, згідно зі ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Таким чином, оскільки між сторонами
було досягнуто згоди щодо зміни
відсоткової ставки, суд приходить до
висновку, що процедура зміни
відсоткової ставки шляхом укладання
Додаткової угоди до Кредитного
договору між сторонами відповідає
вимогам законодавства та умовам
укладеного сторонами Кредитного
договору.

Щодо посилання позивача на те, що при
укладанні Додаткової угоди № 2
відповідач не попередив останнього про
суттєве збільшенням розміру кредиту,
що не могло відповідати інтересам
позивача, слід зазначити наступне.

Положеннями ст. 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладанні договору, виборі контрагента
та визначені умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб вступати
чи утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначити умови
такого договору.

На підставі зазначеного, суд вважає, що
укладаючи як Кредитний договір, так і
Додаткові угоди до нього будь-яка
сторона повинна була уважно з'ясувати,
на яких умовах він укладається, а тому з
власної ініціативи на момент отримання
коштів визначити для себе правила
подальшої поведінки, які в подальшому
не можуть безпідставно змінюватися на
вимогу однієї зі сторін договору.

Також, суд вважає безпідставними
посилання позивача на
несправедливість умов пунктів
Кредитного договору, зокрема, п.п. 2.1. та
3.3.1, оскільки відповідно до п. 7.2
Кредитного договору при його підписані
сторони зафіксували свою згоду з тим,
що ними узгоджені усі істотні умови, і
зобов'язались надалі ніяких претензій
одна до одного з цього приводу не мати.
Цей договір відображає повне розуміння
сторонами його предмету та інших
питань, зазначених в цьому Договорі.
Крім того, зі змісту вказаних умов не
вбачається, що вони їх наслідком є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203
ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Проте, слід зазначити, що однією з засад
судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.
129 Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10
Цивільного процесуального кодексу
України (надалі - ЦПК України) кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Згідно з
вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами
доказування в цивільній справі є
пояснення сторін і третіх осіб,
показання свідків, письмові докази,
речові докази і висновки експертів. Суд
приймає до розгляду лише ті докази, які
мають значення для справи. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини на які посилається позивач
як на підставу для задоволення позову,
зокрема, щодо несправедливості умов
Кредитного договору та Додаткових угод
до нього, порушення відповідачем вимог
Закону України «Про захист прав
споживачів», не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
його позовні вимоги щодо визнання
недійсним Кредитного договору не
ґрунтуються на жодній з підстав
недійсності правочину, передбачених як
ЦК України, так і Законом України «Про
захист прав споживачів», суд прийшов до
висновку, що у задоволенні позову про
визнання кредитного договору
недійсним слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 129
Конституції України, ст.ст. 11, 18, 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 6, 203, 212, 215, 525, 627, 638, 651,
654, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11,
57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

С у д д я: