Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
представника позивачки,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Кузнецовського міського суду від 30
вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Дніпровського публічного
акціонерного товариства
„Гідро-спецбуд" про визнання договору
дійсним,

в с т а н о в и л а :

5 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до Дніпровського ПАТ
„Гідроспецбуд" про визнання договору
дійсним. В обґрунтування своїх
позовних вимог зазначала, що 10 вересня
2013 року вона уклала з відповідачем
договір купівлі-продажу нерухомого
майна № 10/09-13 про придбання двох
одноповерхових гаражних боксів
загальною площею 116,0 кв. м за адресою:
АДРЕСА_1 промислової зони, 52. Проте у
подальшому відповідач від його
нотаріального посвідчення ухилився.
Покликаючись на ч. 2 ст. 220 ЦК України,
позивачка просила суд укладений із
відповідачем договір купівлі-продажу
визнати дійсним.

Рішенням Кузнецовського міського суду
від 30 вересня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що
місцевий суд не дав належної оцінки
поданим нею доказам про ухилення
відповідача від нотаріального
посвідчення договору та не врахував, що
відповідно до витягу про державну
реєстрацію прав від 21 травня 2012 року
право власності на спірні гаражні
бокси зареєстровано за Дніпровським
ПАТ „Гідроспецбуд".

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 та
ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу спірного майна на дату
його підписання 10 вересня 2013 року
підлягав лише нотаріальному
посвідченню. При цьому держава
реєстрація договору не повинна була
проводитися, оскільки її було
виключено згідно із Законом України №
1878 від 11 лютого 2010 року „Про внесення
змін до Закону України „Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень".

Суд першої інстанції помилково
застосував до спірних правовідносин
роз'яснення п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Крім того, відповідач у справі визнав
пред'явлений до нього позов.

Покликаючись на ці обставини,
позивачка рішення місцевого суду
вважала незаконним та необґрунтованим
і просила апеляційний суд його
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її
позову, місцевий суд виходив з
непереконливості поданих позивачкою
доказів про ухилення відповідача від
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу та з роз'яснення п. 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Проте погодитися з таким підходом суду
першої інстанції до вирішення спору
сторін колегія суддів не може.

Судом установлено, що відповідно до
письмового договору купівлі-продажу
нерухомого майна № 10/09-13 та акту
приймання-передачі нерухомого майна
від 10 вересня 2013 року позивачка ОСОБА_1
придбала у відповідача Дніпровського
ПАТ „Гідроспецбуд" два одноповерхові
гаражні бокси загальною площею 116,0 кв.
м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1
промислової зони, 52; за що заплатила
відповідачу 21 200 грн. (а. с. 4-7).

Як убачається з витягу про державну
реєстрацію прав від 21 травня 2012 року та
інформації з Реєстру прав власності на
нерухоме майно від 11 листопада 2014 року,
вказані гаражні бокси на праві
власності зареєстровані за
відповідачем Дніпровським ПАТ
„Гідроспецбуд".

Оскільки спірний договір
купівлі-продажу стосувався нерухомого
майна, він підлягав нотаріальному
посвідченню (ст. 657 ЦК України у
редакції, чинній з 1 січня 2013 року).

Проте зазначених вимог закону
сторонами дотримано не було, оскільки
відповідач протягом тривалого часу від
його нотаріального посвідчення
ухилявся, що підтверджується листами
позивачки від 14 жовтня 2013 року, 14 липня
та 8 вересня 2014 року, які нею
направлялися відповідачу (а. с. 12, 19-20).

Ці обставини визнав також представник
Дніпровського ПАТ „Гідроспецбуд" у
судовому засіданні місцевого суду.

Тому з урахуванням установлених фактів
відхилення судом першої інстанції
доказів позивачки про ухилення
відповідача від нотаріального
посвідчення укладеного сторонами
письмового договору, на думку
апеляційного суду, є безпідставним.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України (у редакції,
яка набрала чинності з 01.01.2013р.)
передбачено, що договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України (якою
позивачка обґрунтовувала свої вимоги),
якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Посилання суду першої інстанції в
оскаржуваному рішенні на роз'яснення п.
13 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», відповідно до яких
правила ч. 2 ст. 220 ЦК України щодо
можливості визнання договору
купівлі-продажу дійсним чи укладеним
не поширюється на об'єкти нерухомості,
оскільки момент вчинення такого
правочину, відповідно до положень ст.
ст. 640 ЦК України, пов'язується з
державною реєстрацією, а тому такий
правочин слід вважати неукладеним і
таким, що не породжує для сторін прав та
обов'язків щодо об'єктів нерухомості,
не заслуговують на увагу, оскільки
зазначені роз'яснення стосуються ст.ст.
640 та 657 ЦК України в їх попередній
редакції.

З урахуванням викладеного у місцевого
суду, на переконання колегії суддів, не
було підстав відмовляти позивачці у
задоволенні її вимог.

Зважаючи на наведене, рішення
місцевого суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України, через що підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 220, 640, 657 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кузнецовського міського суду
від 30 вересня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Дніпровського
публічного акціонерного товариства
„Гідро-спецбуд" задовольнити.

Договір купівлі-продажу нерухомого
майна № 10/09-13 від 10 вересня 2013 року, який
був укладений між позивачкою ОСОБА_1 та
Дніпровським ПАТ „Гідроспецбуд", за
яким позивачка придбала у відповідача
два одноповерхові гаражні бокси
загальною площею 116,0 кв. м, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1
промислової зони, 52, визнати дійсним.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: