АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6189/14
Головуючий 1 інстанції Зінченко
Справа № 630/434/14-ц
Доповідач: Коваленко І.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Коваленко І.П

суддів - Довгаль А.П., Сащенко І.С.

при секретарі - Москаленко Е.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Люботинського міського суду
Харківської області від 28 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ майна, набутого за час
проживання однією сім'єю,-

В С Т А Н О В
И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ
майна, набутого за час проживання
однією сім'єю.

В обґрунтування своїх вимог посилалась
на те, що з початку червня 2002 року вона з
донькою від попереднього шлюбу та з
відповідачем проживали однією сім'єю у
батьків відповідача. У кінці вересня 2002
року будучи при надії з донькою Оксаною
і відповідачем перейшла жити до
будинку по АДРЕСА_1, 1/2 частини якого
належала ОСОБА_3. ОСОБА_3 за догляд за
ним запропонував їм з відповідачем
згодом оформити договір довічного
утримання.

01.12.2002 року був складений договір
довічного утримання з ОСОБА_3 , який
вони оформили на ОСОБА_2 Догляд за
ОСОБА_3 був повністю на позивачці:
приготування їжі, миття посуду, прання
одягу, вбирання і інші обов'язки які
вона виконувала з кінця вересня 2002
року. У травні 2003 року ОСОБА_1 з
відповідачем прописались в будинку, 1/2
частина якого стала належати ОСОБА_2 по
договору довічного утримання.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна з
відповідачем донька, ОСОБА_4, а 04.06.2003
року позивачка з відповідачем вступила
в офіційний шлюб.

Будинок знаходився в поганому стані і
потребував капітального ремонту.
Власник другої частини домоволодіння
ОСОБА_5 не проживав у будинку, бо мав
постійне місце проживання у м. Харків і
станом в якому знаходився будинок не
цікавився. Тому капітальний ремонт
вони з відповідачем робили самотужки. В
2008 році були збудовані дві прибудови,
згідно з технічним паспортом їх
вартість склала 23 619 гривень. В 2009 році
зробили вигрібну яму, згідно з
технічним паспортом її вартість склала
4 713 гривень. В 2010 році була зроблена
нова огорожа, згідно з технічним
паспортом її вартість склала 10 091
гривня. Також була зроблена заміна
газового обладнання, закуплені новий
котел, нагрівач води. До будинку було
підключено централізованне
водопостачання. Була облаштована ванна
кімната.

ОСОБА_1 вказала, що за всі роки
сумісного життя весь тягар по
утриманню сім'ї був на ній, вона
постійно працювала,а відповідач у свою
чергу витрачав свої кошти на власні
потреби. На початку квітня 2013 року
відповідач повідомив ОСОБА_1, що
зустрів іншу жінку і буде подавати на
розлучення. У травні 2013 року позивачка
була змушена винаймати квартиру, бо
іншого житла у неї нема.

27 червня 2013 року між нею і відповідачем
було розірвано шлюб. На прохання
домовитися про розподіл їх спільного
майна без суду ОСОБА_2 відмовив. Всі
документи, що підвереджують витрати на
будматеріали, побутову техніку, які
позивачка збирала він сховав.

Крім того, ОСОБА_2 перешкоджає
позивачці з дітьми проживати в АДРЕСА_1
де вони прописані.

В зв'язку з цим просила визнати за нею
право власності на ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1, стягнути з
відповідача на її користь витрати
пов'язані зі сплатою судового збору в
розмірі 243 грн.

В судовому засіданні позивач та її
представник поданий позов підтримали
та просили його задовольнити.
Відповідач та його представник проти
задоволення позову заперечували,
посилаючись на те, що право власності 1/2
частину спірного житлового будинку
перейшло до відповідача за договором
довічного утримання, укладеного
відповідачем із ОСОБА_3 Позивач
утриманням та доглядом за ОСОБА_3 не
займалась. Всі обов'язки за договором
довічного утримання виконували батьки
відповідача.

Рішенням Люботинського районного суду
Харківської області від 28 липня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення яким визнати за
позивачкою ? частини житлового будинку
АДРЕСА_1, стягнути з відповідача на її
користь витрати пов'язані зі сплатою
судового збору в розмірі 365 грн.,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, на необґрунтованість
та незаконність рішення, та таке, що
винесене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, вислухавши суддю -
доповідача, пояснення з'явившихся осіб,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до ст..74 СК, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або
в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо
інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
р. „Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", при
застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ
майна осіб, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Із матеріалів справи вбачається, що 21
грудня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був
укладений договір довічного утримання,
згідно якого відповідачу передано у
власність 1/2 частину житлового будинку
АДРЕСА_1. ОСОБА_2, в свою чергу,
зобов'язався довічно повністю
утримувати ОСОБА_3, надаючи йому
необхідне харчування, одяг і
забезпечуючи за ним належний догляд та
необхідну допомогу.

04 червня 2003 року між сторонами був
укладений шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1,
який рішенням Люботинського міського
суду Харківської області від 27.06.2013р.
було розірвано.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку стосовно того, що підстав для
задоволення вимог позивачки немає.

Позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені з
підстав ст. 74 СК України.

При цьому в п.1 розділу VII Прикінцевих
положень СК України визначено, що цей
Кодекс набирає чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним кодексом
України, тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми СК України
застосовуються лише в частині тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. Ці права та обов'язки
визначаються на підставах,
передбачених СК України (абз. 2 п.1
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року №3).

Доводи позивачки на підтвердження
спільного проживання сторін з вересня
2002 року по січень 2004 року правового
значення не мають.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України" (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин), спори
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з пунктом 1 статті
17 Закону України "Про власність",
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 "Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності". Правила статей 22,
28, 29 КпІПС України в цих випадках не
застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17
Закону України "Про власність", який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК
Української РСР 1963 року визначено, що
сумісною власністю є спільна власність
без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 29 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(статті 16 Закону "Про власність", статті
22 КпІПС України), а й майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
або майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю
(пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2
статті 17 Закону України "Про
власність"), тощо.

Крім того, судом врахований правовий
висновок Верховного Суду України,
викладений в постанові від 25 грудня 2013
року № 6-135цс13, яка згідно положень ч. 2
ст. 214 ЦПК України є обов'язковою для
застосування, згідно якого майно,
набуте під час спільного проживання
особами, які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Позивачка будь-яких доказів того, що
спірне майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (пункту 1
статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17
Закону України "Про власність"), не
надала.

За таких обставин колегія вважає, що
рішення суду законне і обґрунтоване,
підстав для його скасування або зміни
не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1
ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Люботинського міського суду
Харківської області від 28 липня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
Суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий -

Судді -