УХВАЛА

іменем україни

29 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, діючої в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті
особи: служба у справах дітей
Новоазовської районної державної
адміністрації Донецької області,
Новоазовська міська рада Донецької
області, комунальне підприємство
«Житкомсервіс» Новоазовської міської
ради, про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням за касаційною скаргою
ОСОБА_3, діючої в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_4,
ОСОБА_5, на рішення Новоазовського
районного суду Донецької області від 12
червня 2013 року та рішення апеляційного
суду Донецької області від 23 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що вона зареєстрована та проживає з
двома неповнолітніми дітьми в квартирі
АДРЕСА_1. У цій же квартирі
зареєстровані, але не проживають без
поважних причин ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 Вказані особи проживають в
АДРЕСА_2, який на праві власності
належить ОСОБА_11 Зазначала, що вона
зверталась до суду з аналогічним
позовом, проте їм було відмовлено.
Оскільки відповідачі не проживають за
місцем реєстрації без поважних причин,
просила визнати їх такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Новоазовського районного
суду Донецької області від 12
червня 2013 року ОСОБА_3 у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 23 жовтня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що,
звернувшись до суду з указаним позовом,
позивачка не надала суду належних і
допустимих доказів на підтвердження
своїх вимог. Наданий позивачкою акт від
22 квітня 2013 року на підтвердження своїх
доводів має суперечливий характер, а
тому як доказ не прийнятий судом.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову з
інших правових підстав, апеляційний
суд виходив із того, що право на
пред'явлення позову про визнання
наймача таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, має
житлово-комунальне підприємство, як
наймодавець або відповідний орган чи
власник житлового фонду. Оскільки
позивачка є наймачем приміщення в
квартирі, в якій на підставі договору
найму відповідачі користуються
житловою площею, вона не має права
пред'являти вимоги про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування приміщенням, яким вони
користуються на підставі окремого
договору найму.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Судом установлено, що рішенням
Новоазовського районного суду
Донецькоїобласті від 10 березня 2004 року,
залишеним в цій частині без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 27 травня 2004 року,
встановлено порядок користування
квартирою АДРЕСА_1

З відповідей КП «Житкомсервіс»
Новоазовськоїміської ради вбачається,
що на підставі рішення Новоазовського
районного суду Донецької області від 10
березня 2004 року було проведено
розподіл по особовому рахунку № НОМЕР_1
вищевказаної квартири. Наймачами даної
квартири є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 На спірну
квартиру відкрито два особових рахунки
- № НОМЕР_1 на ОСОБА_6 та № НОМЕР_2 на
ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок його відсутності в цьому
приміщенні понад встановлених строків
провадиться судом у разі виникнення
про це спору за позовом
заінтересованої особи. Такими
заінтересованими особами можуть бути
наймодавець, наймач, члени його сім'ї.

Апеляційний суд вважав, що ОСОБА_3 не
має права вимагати визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилою площею у квартирі, оскільки на
житлове приміщення, яке виділено в
користування відповідачам, укладений
окремий договір найму. Тобто, суд
вважав, що ОСОБА_3 є неналежним
позивачем.

При цьому апеляційний суд послався на
п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» від 2 квітня
1985 року № 2, у якому роз'яснено,
що в силу ст. 61 ЖК України
житлово-експлуатаційна організація, а
при її відсутності - підприємство,
установа, організація як наймодавець
можуть стороною в спорах, що виникають
з договорів найму жилого приміщення.
Вони вправі, зокрема пред'являти позови
про визнання наймача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
розірвання договору найм жилого
приміщення і виселення у зв'язку з
систематичним порушенням правил
співжиття, псуванням і руйнуванням
жилих приміщень. Однак у справах,
віднесених до компетенції органів
місцевого самоврядування чи місцевої
державної адміністрації, або з питань
управління житловим фондом, віднесених
його власником або уповноваженим ним
органом до свого відання згідно зі ст. 18
ЖК України (наприклад, про визнання
ордера недійсним, надання, бронювання
або обмін жилого приміщення, визнання
права на жиле приміщення крім випадків,
коли в ньому проживають інші члени
сім'ї наймача), належною стороною
повинен бути відповідний орган чи
власник житлового фонду.

Однак не можна погодитись з такими
висновками суду, оскільки апеляційним
судом не враховано, що порядок
користування спірною квартирою
встановлений рішенням суду від 10
березня 2004 року, у той період, коли
спірна квартира була приватизована і
належала сторонам на праві колективної
власності.

Тобто, був встановлений порядок
користування не квартирою, яка
належала на праві державної власності,
на підставі якого укладаються договори
найму квартири з житловою організацією
або місцевими органами влади, яким вона
належить, а квартирою, яка належить
громадянам на праві колективної
власності, розподіл якої не призводить
до укладення окремих договорів найму з
житловою організацією або органом
місцевого самоврядування, а, відтак,
позивачка мала підстави для звернення
до суду з указаним позовом.

Крім того, після встановлення порядку
користування квартирою рішенням
Новоазовського районного суду
Донецької області від 19 квітня 2006 року
приватизація спірної квартири була
визнана недійсною, а, відтак, втратив
дійсність і порядок користування
квартирою, яка належить громадянам на
праві колективної власності. При цьому
будь-якого порядку користування
квартирою, як державною власністю, не
встановлювався, договори найму
квартири не укладались, як помилково
вважав апеляційний суд.

Помилково зазначивши, що ОСОБА_3 є
неналежним позивачем, апеляційний суд
рішення суду першої інстанції щодо
його законності й обґрунтованості не
перевірив.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, діючої в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_4, ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 23 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко