Справа № 363/3317/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,при
секретарі Сакаді О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вишгороді цивільну
справу за позовом ВАТ НАСК «Оранта» до
ОСОБА_3 про відшкодування в порядку
регресу шкоди, завданої внаслідок ДТП,

встановив:

ВАТ НАСК «Оранта» в серпні 2013 року
звернулося до суду з даним позовом,
посилаючись на те, що 15 вересня 2009 року
між ОСОБА_4 та ВАТ НАСК «Оранта»
укладено договір добровільного
страхування транспортного засобу №
599811. 22 липня 2010 року стався страховий
випадок (ДТП за участю відповідача,
який керував застрахованим
автомобілем), у результаті якого
застрахованому у позивача автомобілю
спричинені механічні пошкодження на
суму 50 920 грн. Винним у ДТП згідно ухвали
Апеляційного суду Київської області
від 03 серпня 2011 року є відповідач.
Позивач зазначив, що, виконуючи свої
договірні зобов'язання, виплатив
страхувальнику на підставі розрахунку
вказану суму коштів. У зв'язку з цим в
позивача виникло право зворотної
вимоги до відповідача, винного в
заподіянні шкоди джерелом підвищеної
небезпеки.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримала з
викладених ньому підстав.

Представник відповідача, заперечуючи
проти позову, зазначив, що між
сторонами склалися правовідносини
передбачені ст. 993 ЦК України, коли
зворотня вимога може існувати у
вигляді суброгації. Просив застосувати
строки позовної давності, які в цій
справі сплили, оскільки ДТП сталося 22
липня 2010 року, а позов подано до суду
тільки 20 серпня 2013 року.

Надавав пояснення по суті справи і
заперечував проти позову, в наступне
судове засідання, будучи повідомленим
про його проведення, не прибув. Причини
неявки суду не відомі, а тому суд
завершив розгляд справи у відсутність
сторони відповідача.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов
наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 15
вересня 2009 року між ОСОБА_4 та ВАТ НАСК
«Оранта» укладено договір
добровільного страхування
транспортного засобу № 599811, відповідно
до умов якого застраховано автомобіль
«Ніссан» д.н.з. НОМЕР_1.

22 липня 2010 року ОСОБА_3, керуючи
автомобілем «Сітроен» д.н.з. НОМЕР_2
допустив зіткнення з автомобілем
«Ніссан» д.н.з. НОМЕР_1, власником якого
є ОСОБА_4, внаслідок чого автомобілю
«Ніссан» завдано механічні ушкодження.

Ці обставини підтверджуються ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 03 серпня 2011 року.

Таким чином, відповідач винний у
заподіянні шкоди джерелом підвищеної
небезпеки іншому транспортному засобу
- автомобілю «Ніссан», який належить
ОСОБА_4, внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася в зв'язку з порушенням ним
Правил дорожнього руху України.

В цьому зв'язку, 26 липня 2010 року ОСОБА_4
звернувся до ВАТ НАСК «Оранта» із
заявою про виплату страхового
відшкодування в зв'язку з пошкодженням
застрахованого транспортного засобу
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, що відповідно до умов договору
добровільного страхування
транспортного засобу № 599811, укладеного
сторонами 15 вересня 2009 року, є
страховим випадком.

Згідно з дослідженням НОМЕР_1_09.08-3 про
оцінку майна від 09 серпня 2010 року
вартість матеріального збитку,
завданого ОСОБА_4 як власнику
автомобіля «Ніссан» д.н.з. НОМЕР_1,
складає 105 673 грн. 32 коп.

04 та 12 квітня 2012 року позивач, на
підставі страхових актів №СТО-11-10885/1
від 01 вересня 2011 року та №СТО-11-10885/2 від
21 листопада 2011 року та розрахунку сум
страхового відшкодування до них,
здійснив виплату страхового
відшкодування в розмірі 50 920 грн., що
підтверджується платіжними дорученням
№ 22431 від 04 квітня 2012 року та № 25008 від 12
квітня 2012 року, відомостями виплат
страхового відшкодування.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка
застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатньої
страхової виплати для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити різницю між
фактичним розміром шкоди і страховою
виплатою.

Згідно вимог ст. 27 Закону України «Про
страхування» та ст. 993 ЦК України до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи відповідальної за завдані
збитки.

Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Крім того, ст. 38 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі Закон) передбачено право
страховика після виплати страхового
відшкодування подати регресний позов.

За положенням зазначених норм права
зворотня вимога може існувати у
вигляді регресу (ст. 1191 ЦК України) або у
вигляді суброгації (ст. 993 ЦК України).

Пунктом 27 постанови № 4 пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» роз'яснено, що
при вирішенні спорів про право
зворотної вимоги страховика суди
повинні розрізняти поняття «регрес» та
«суброгація». Наприклад, у випадку
суброгації відбувається лиш заміна
осіб у вже наявному зобов'язанні
(заміна активного суб'єкта) зі
збереженням самого зобов'язання. У
такому разі страхувальник передає свої
права страховикові на підставі
договору і сприяє реалізації останнім
прийнятих суброгаційних прав. У
випадку регресу одне зобов'язання
заміняє собою інше, але переходу прав
від одного кредитора до іншого не
відбувається.

При цьому регрес регулюється
загальними нормами цивільного права
(зокрема, ст. 1191 ЦК України), а також ст. 38
Закону № 1961-ІV, а для суброгації
відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27
Закону України «Про страхування»
встановлено особливий правовий режим.

При суброгації перебіг строку позовної
давності починає обчислюватися з
моменту виникнення страхового випадку,
а при регресі - з того моменту, коли
страховик виплатив страхове
відшкодування. Розмір страхового
відшкодування визначається за
правилами, встановленими у договорі
страхування.

Страховик не має права вимагати від
завдавача шкоди суму, яку він виплатив
страхувальнику у зв'язку з порушенням
умов договору страхування.

Згідно п. 2.13.4 загальних умов
страхування Договору добровільного
страхування транспортного засобу від 15
вересня 2009 року після виплати
страхового відшкодування до
страховика в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержали страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

З поданих сторонами доказів та умов
страхування Договору добровільного
страхування транспортного засобу
встановлено відсутність ознак того, що
позивач придбав право на застраховане
майно в наслідок відшкодування шкоди в
цьому майні шляхом виплати страхової
суми.

Суд вважає, що змістом ст. 993 ЦК України
та ст. 27 Закону України «Про
страхування» суброгація - це не тільки
придбання прав, які раніше належали
кредитору, внаслідок виконання особою -
субрагентом обов'язків боржника у
відповідності до цього кредитора, але й
заміщення власником права в
абсолютному - речовому
правовідношенні.

Проте, цих обставин у правовідносинах
сторін у суді не встановлено.

Оформлення договору суброгації або
підписання суброгаційної форми, що
передбачено вимогами закону суду не
представлено.

За змістом ч. 4 ст. 261 ЦК України за
регресним зобов'язанням перебіг
позовної давності починається від дня
виконання основного зобов'язання. У
зв'язку з цим з моменту виконання
страховиком свого зобов'язання за
договором добровільного страхування у
нього виникає право пред'явити
регресний позов до суду.

Відповідно до ст. 27 Закону України від 07
березня 1996 року №85/96-ВР «Про
страхування», ст. 38 Закону України від 01
липня 2004 року № 1961-ІV «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», ст. 993 ЦК України
до страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Отже відповідно до вищевказаних вимог
закону позивач після виплати
страхового відшкодування отримав
право зворотної вимоги до особи,
відповідальної за завдану шкоду.

Відтак, враховуючи викладене,
пред'явлені позовні вимоги ґрунтуються
на вимогах закону і підлягають
задоволенню.

Крім того суду представлено
документальне підтвердження понесених
позивачем судових витрат, які слід
стягнути з відповідача.

На підставі викладеного і керуючись
статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) на
користь Відкритого акціонерного
товариства «Національної акціонерної
страхової компанії «Оранта» на
відшкодування матеріальної шкоди в
порядку регресу 50 920 грн. та судовий
збір у розмірі 509 грн. 20 коп., а всього 51
429 (п'ятдесят одну тисячу чотириста
двадцять дев'ять) грн. 20 (двадцять) коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області протягом 10 днів
з дня його проголошення шляхом подання
в зазначений строк апеляційної скарги
через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя