Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3583/14
Головуючий у 1 інстанції: Пустовіт З.П.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кримської О.М.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 07 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про поновлення строку позовної
давності, визнання житлового будинку
особистою приватною власністю
чоловіка,

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3, звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, про
поновлення строку позовної давності,
визнання житлового будинку особистою
приватною власністю чоловіка.

В обґрунтування позову посилався на те,
що з відповідачем ОСОБА_4 з 19.12.1995 по
08.05.2007 роки перебували у
зареєстрованому шлюбі, спільних дітей
не мають. За час шлюбу він набув майно:
житловий будинок (перша черга) АДРЕСА_1,
який вважає особистою приватною
власністю, оскільки він будував його за
кошти та будівельні матеріали , які
належали йому особисто до укладення
шлюбу з відповідачкою. Також по
договору позики від 09.10.1994 року він взяв
у борг у ОСОБА_5 30000,00 доларів США, які
витратив на будівництво.

Посилаючись на зазначені обставини
просить визнати житловий будинок
АДРЕСА_1 його особистою приватною
власністю .

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 07 липня 2014
року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_3,
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове, яким
позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої
інстанції правильно виходив із того, що
спірнй будинок був побудований
сторонами під час шлюбу, право
власності на нього зареєстровано також
під час їх перебування в шлюбі, а тому
згідно вимог сімейного законодавства
житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю ОСОБА_3та ОСОБА_4
нажитого за час шлюбу. ОСОБА_3не надано
беззаперечних доказів на
підтвердження того, що спірний будинок
він будував за грошові кошти,
будівельні матеріали, які належали
йому особисто ще до укладення шлюбу з
відповідачкою.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають матеріалам
справи й вимогам закону.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю
України (далі - КпШС України) (чинний на
момент виникнення спірних
правовідносин) майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України передбачено
вичерпний перелік роздільного майна
подружжя, а саме, яке належало кожному
з подружжя до одруження, а також
одержане ним під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування, є власністю
кожного з них. Роздільним майном
кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

За правилами ст. 28 КпШС України в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення
закріплене в ст. ст. 60, СК України, ст. 368
ЦК України.

Отже, указаною нормою права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.

Судом установлено, що сторони з 19
грудня 1995 по 08 травня 2007 роки
перебували в зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується копіями свідоцтва про
укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 19.12.1995
року та свідоцтва про розірвання шлюбу
серія НОМЕР_2 від 08.05.2007 року ( а.с. 11-12).

На підставі договору купівлі-продажу
від 04.11.1992 року ОСОБА_3 придбав будинок
АДРЕСА_1, який в подальшому за рішенням
Бердянського міського суду від 20.04.1998
року в порядку спільного сумісного
майна був поділений в натурі по 12
частці між позивачем та його першою
дружиною ОСОБА_6

Відповідно до рішення Бердянської
міської ради № 19 від 06 липня 2000 року
ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво
житлового будинку по АДРЕСА_1 ( а.с. 16).

11 червня 2003 року на підставі
рішення виконавчого комітету
Брдянської міської ради № 290 від 29.05.2003
року ОСОБА_3 отримано свідоцтво про
право власності на домоволодіння
АДРЕСА_1 Запрізької області, яке
складається з першої черги житлового
будинку № «А», сіней «а», гаража « Б»,
сараю «В» та споруд, що
півдтверджується копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
11.06.2003 року, копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 11.06.2003 року (а.с. 17-18).

Таким чином, спірний будинок
АДРЕСА_1 сторонами було збудовано під
час перебування у зареєстрованому
шлюбі, право власності на нього
зареєстровано також під час їх
перебування в шлюбі, а тому згідно
вимог сімейного законодавства будинок
за адресою по АДРЕСА_1, є спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4
нажитою за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків
встановлених статтею 61 цього Кодексу, а
згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 стверджує, що відповідно до
договору позики від 09.10.1994 року, тобто
ще до укладення шлюбу з відповідачкою,
він взяв в борг у ОСОБА_5 30000 доларів
США, які потратив на будівництво
спірного будинку.

Натомість, використання цих коштів
саме на будівництво спірного будинку
жодними письмовими доказами не
підтверджено.

Посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що
спірний будинок був побудований
частково з будівельних матеріалів, які
належали йому до одруження може
враховуватися при визначенні часток
подружжя у спільній сумісній
власності, а не є підставою для
визнання спірного будинку особистою
власністю позивача.

Отже, вирішуючи спір, суд дійшов
правильного висновку, що позивач не
надав доказів, що спірне нерухоме майно
є його особистою власністю.

На підставі наведенного, колегія
суддів вважає, що судом повно і
всебічно з"ясовані обставини справи,
висновки відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами
визначений правильно, норми
матеріального і процесуального права
при розгляді не порушено, застосовано
правильно, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення.

Доводи ОСОБА_3, викладені у апеляційній
скарзі, не спростовують правильності
висновків, зроблених судом першої
інстанцій, не містять правових підстав
для скасування судового рішення,
оскільки воно ухвалене з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 07 липня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: