РІШЕННЯ

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого
судді Бондаря В.Я.

при
секретарі Іщик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за позовом
ОСОБА_1 яка діє у своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Першого Приморського відділу
ДВС ОМУ юстиції про визнання
недійсними акта про передачу майна
стягувачу та свідоцтва про право
власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, яка діє у своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_2,
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3
та Першого Приморського відділу ДВС
ОМУ юстиції, відповідно до якого
просила визнати недійсними акт про
передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу від 11.10.2010 року та
свідоцтво про право власності на майно
від 02.11.2010 року. При цьому посилалась на
те, що 02 листопада 2010 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
відповідно до ст.. 61 Закону України «Про
виконавче провадження» на підставі
постанови № В-2/44, 54; В-4/372 про визнання
торгів такими, що не відбулися,
затвердженої начальником першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції
11.10.2010 року, та акта про передачу майна
стягувачу у рахунок погашення боргу,
затвердженого начальником першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції
11.10.2010 року, ОСОБА_3 видано свідоцтво про
право власності на майно, що
складається з ? частини квартири
АДРЕСА_1, та складається в цілому з
трьох житлових кімнат, загальною
житловою площею 46,4 кв.м. та підсобних
приміщень, що раніше належало ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради 29.01.2004
року за № 8-14771, зареєстрованого в ОМБТІ
та РОН. Позовні вимоги мотивувала
наступним. ОСОБА_5, відносно якого
здійснювалось виконавче провадження,
володів лише ? частини квартири,
власником іншої ? частини квартири є
ОСОБА_6, однак, виділ частки квартири,
яка придбана ОСОБА_3, у натурі не
здійснювався, не визначено
співвласником яких приміщень у
квартирі він є, не визначено порядок
користування квартирою між
співвласниками. Порушено порядок
примусового виконання рішення суду,
зокрема: порядок арешту та опису майна,
не було проведено оцінку майна
боржника. Крім того, не зважаючи на те,
що на час передання майна у рахунок
погашення боргу у спірній квартирі
були зареєстровані та постійно
проживали позивач та неповнолітня
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, правочин щодо
придбання відповідачем ? частини
квартири було вчинено без згоди органу
опіки та піклування. Таким чином,
позивач вважає, що відповідачем набуто
право власності у порядку виконавчого
провадження та за цивільно-правовими
угодами з порушенням вимог діючого
законодавства України.

Позивач та представник позивача у
судове засідання з'явились, позовні
вимоги підтримали у повному обсязі та
просили задовольнити їх.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
проти позовних вимог заперечував,
просив суд відмовити у їх задоволенні.

Представник Першого Приморського
відділу ДВС ОМУ юстиції у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи був сповіщений
належним чином, причини неявки суду не
повідомив.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб й лише в межах
заявлених ним позовних вимог та на
підставі доказів сторін й інших осіб
які беруть учать у справі.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
України цивільні права й обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Захист же цивільних прав це
передбаченні законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не любим, а цілком
конкретним способом захисту свого
права. Частіше за все спосіб захисту
порушеного права прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено в засіданні, 11 жовтня 2010
року постановою № В-2/44, 54; В-4/372,
затвердженою начальником першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції,
передано нереалізовану ? частину
квартири АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_5, у власність ОСОБА_3, в
рахунок погашення частини боргу за
виконавчим листом № 2-312, виданого
Київським районним судом м. Одеси 17
червня 2009 року, про стягнення грошової
суми з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у
розмірі 518 302, 80 грн., за оцінкою по якій
вказана частина квартири була передана
на реалізацію, а саме 368 895, 00 гривень.
Того ж дня начальником першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції
затверджено акт про передачу майна
стягувачу у рахунок погашення боргу.

02 листопада 2010 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
відповідно до ст.. 61 Закону України «Про
виконавче провадження», на підставі
вищевказаних постанови та акту, видано
ОСОБА_3 свідоцтво про право власності
на майно, що складається з ? частини
квартири АДРЕСА_1, та складається в
цілому з трьох житлових кімнат,
загальною житловою площею 46,4 кв.м. та
підсобних приміщень, що раніше
належало ОСОБА_5 на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради 29.01.2004 року за № 8-14771,
зареєстрованого в ОМБТІ та РОН.

Так, вирішуючи переданий на розгляд
суду спір по суті, суд повинен
встановити наявність у особи, яка
звернулась з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист якого
подано позов, тобто встановити чи є
особа, за позовом якої порушено
провадження у справі належним
позивачем. Відсутність права на позов в
матеріальному розумінні тягне за собою
прийняття рішення про відмову в
задоволенні позову, незалежно від
інших встановлених судом обставин,
оскільки лише наявність права
обумовлює виникнення у інших осіб
відповідного обов'язку перед особою,
якій таке право належить, і яка може
вимагати виконання такого обов'язку
від інших осіб, тим самим лише
встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення і відповідно приймає рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на вищевикладене,
суд вважає, що відповідач набув право
власності правомірно з додержанням
законодавства України.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, повно і всебічно з'ясував
обставини, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених доказами, що
були досліджені в судовому засіданні,
вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони
є рівними учасниками судового розгляду
та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи не вбачається, а
позивачем не надано суду доказів, які б
підтверджували ту обставину, що її
права та свободи взагалі будь-ким
порушені чи не визнаються, або
оспорюються, не навела доказів у чому
полягають порушення її прав, у тому
числі і відповідачем ОСОБА_3 по справі.

Посилання позивача на те, що у спірній
квартирі зареєстрована та проживає
неповнолітня ОСОБА_2, права якої у
майбутньому можуть бути порушенні
відповідачем ОСОБА_3, є неспроможними,
та захист яких не передбачено нормами
чинного законодавства України.

Отже, суд приходить до висновку про те,
що позивач не надав суду достатніх
доказів про порушення або оспорювання
його права чи охоронюваного законом
інтересу з боку відповідачів, що вказує
про відсутність спору про право.
Відсутність порушення права позивача
тягне за собою відмову у його захисті
судом і відповідно має своїм наслідком
відмову у позові.

Таким чином, оскільки по справі взагалі
відсутній спір, відповідачі жодним
чином не порушили права позивача, суд
відмовляє в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 10,60, 81, 88, ч. 3 ст. 209, ст.ст.
213-215,218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 яка діє у
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарг на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, яки брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
В.Я. Бондар