Провадження № 2-5345/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

у складі : головуючого
судді - Лазаренко В.В.

при секретарі
- Пономарьові М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про спростування недостовірної
інформації, захист честі та гідності,
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

07.08.2014 р позивачка ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
в якому просить визнати інформацію
зазначену у п. 1 позовної заяви та
поширену відповідачем у листі від
24.01.2014 р № Є-234 - недостовірною,
зобов'язати відповідача спростувати
вказану інформацію, шляхом направлення
листів на адресу Прем'єр Міністра
України, Голови Державної інспекції
України з питань праці, Генеральному
прокурору України, стягнути з
відповідача відшкодування моральної
шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що 24.01.2014
року ОСОБА_2 звернувся з листом № Є-234 до
Прем`єр Міністра Азарова М.Я., Голови
Державної інспекції України з питань
праці Яцкіна В.І., Генерального
прокурора України Пшонки В.П..

У вказаному листі автор розповсюджував
неправдиву інформацію про позивача,
зокрема:

- «…у зв`язку з неможливістю ефективно
управляти підприємством та
забезпечення його високоприбуткової
діяльності, а також тієї обставини, що
ОСОБА_1 перебуваючи на посаді керівника
вищенаведеного підприємства допустила
виникнення заборгованості із виплати
заробітної плати працівникам в розмірі
842, 5 тис. грн., а також заборгованості
перед бюджетом в сумі 857 тис. грн., що
фактично призвело до стану банкрутства
державного підприємства, останню
звільнено з займаної нею посади.»;

- « На даний час ОСОБА_1 вчиняються дії
спрямовані на перешкоджанню
діяльності підприємства, погіршення
фінансового стану підприємства, що має
наслідком неможливості введення
процедуру санації та відновлення
платоспроможності державного
підприємства.»;

- « ОСОБА_1 вимагає від звільнених
працівників при отриманні
заборгованості по заробітній платі
сплачувати їй процент за виплату
заборгованості.»;

- « В зв'язку з вимаганням частини
заробітної плати працівники
звернулись до правоохоронних органів
м. Біла Церква з метою припинення
незаконної відмови ОСОБА_1 у виплаті
заборгованості по заробітній платі.
Проте, жодних доказів з боку
правоохоронних органів щодо
припинення незаконної невиплати
заборгованості по заробітній платі
вчинено не було.»;

- « Також слід зазначити, що по факту
невиплати заробітної плати
працівникам підприємства
правоохоронними органами м. Біла
Церква порушено кримінальне
провадження ще в липні 2013. Проте, до
теперішнього часу ОСОБА_1 не
пред'явлено повідомлення про підозру
та не відсторонено від займаної посади,
тим самим даючи їй змогу продовжувати
вчиняти незаконні дії спрямовані на
грубе порушення трудових прав
громадян».

Позивачка посилається, що зазначена
вище неправдива інформація, яка
розповсюджена відповідачем принижує
її честь та гідність, а розповсюджені
відповідачем відомості не
відповідають дійсності.

Позивачка просить задовольнити позов
та ухвалити рішення, яким визнати
недостовірною зазначену вище
інформацію, викладену в листі ОСОБА_2 №
Є-234 до Прем`єр Міністра Азарова М.Я.,
Голови Державної інспекції України з
питань праці Яцкіна В.І., Генерального
прокурора України Пшонки В.П..

Позивачка також посилається на те, що
зазначеними вище діями відповідача їй
завдана моральна шкода яку вона оцінює
в 50 000,00 грн. і яку просить стягнути з
відповідача на свою користь.

В судовому засіданні представники
позивачки позов підтримали та просили
його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнали, просили відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
його необґрунтованість та
недоведеність позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, відповідача, дослідивши та
оцінивши матеріали справи, суд
приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 24.01.2014 року ОСОБА_2
звернувся з листом № Є-234 до Прем`єр
Міністра Азарова М.Я., Голови Державної
інспекції України з питань праці
Яцкіна В.І., Генерального прокурора
України Пшонки В.П. в якому, зокрема,
містилася наступна інформація: -
«…у зв`язку з неможливістю ефективно
управляти підприємством та
забезпечення його високоприбуткової
діяльності, а також тієї обставини, що
ОСОБА_1 перебуваючи на посаді керівника
вищенаведеного підприємства допустила
виникнення заборгованості із виплати
заробітної плати працівникам в розмірі
842, 5 тис. грн., а також заборгованості
перед бюджетом в сумі 857 тис. грн., що
фактично призвело до стану банкрутства
державного підприємства, останню
звільнено з займаної нею посади.»;

- « На даний час ОСОБА_1 вчиняються дії
спрямовані на перешкоджанню
діяльності підприємства, погіршення
фінансового стану підприємства, що має
наслідком неможливості введення
процедуру санації та відновлення
платоспроможності державного
підприємства.»;

- « ОСОБА_1 вимагає від звільнених
працівників при отриманні
заборгованості по заробітній платі
сплачувати їй процент за виплату
заборгованості.»;

- « В зв'язку з вимаганням частини
заробітної плати працівники
звернулись до правоохоронних органів
м. Біла Церква з метою припинення
незаконної відмови ОСОБА_1 у виплаті
заборгованості по заробітній платі.
Проте, жодних доказів з боку
правоохоронних органів щодо
припинення незаконної невиплати
заборгованості по заробітній платі
вчинено не було.»;

- « Також слід зазначити, що по факту
невиплати заробітної плати
працівникам підприємства
правоохоронними органами м. Біла
Церква порушено кримінальне
провадження ще в липні 2013. Проте, до
теперішнього часу ОСОБА_1 не
пред'явлено повідомлення про підозру
та не відсторонено від займаної посади,
тим самим даючи їй змогу продовжувати
вчиняти незаконні дії спрямовані на
грубе порушення трудових прав
громадян».

Згідно ст. 1 Закону України "Про
інформацію" під інформацією слід
розуміти будь-які відомості та/або
дані, які можуть бути збережені на
матеріальних носіях або відображені в
електронному вигляді.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України
"Про інформацію" оціночними
судженнями, за винятком наклепу,
є висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 34 Конституції
України, кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.
Це право кореспондує обов'язку не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе
протилежного.

Відповідно до п.19. Пленуму Верховного
суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» вирішуючи питання про
визнання поширеної інформації
недостовірною, суди повинні визначити
характер такої інформації та з`ясувати,
чи є вона фактичним твердженням, чи
оціночним судженням.

Згідно п. 16 Пленуму Верховного суду
України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» вбачається, що
відповідно до статті 40
Конституції України усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у
випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

Підставою звернення до суду з даним
позовом стало те, що 24.01.2014 року
відповідач в своєму листі на ім'я
Прем`єр Міністра Азарова М.Я., Голови
Державної інспекції України з питань
праці Яцкіна В.І., Генерального
прокурора України Пшонки В.П. зазначив
інформацію, яка на погляд позивачки є
недостовірною, зокрема:

- «…у зв`язку з неможливістю ефективно
управляти підприємством та
забезпечення його високоприбуткової
діяльності, а також тієї обставини, що
ОСОБА_1 перебуваючи на посаді керівника
вищенаведеного підприємства допустила
виникнення заборгованості із виплати
заробітної плати працівникам в розмірі
842, 5 тис. грн., а також заборгованості
перед бюджетом в сумі 857 тис. грн., що
фактично призвело до стану банкрутства
державного підприємства, останню
звільнено з займаної нею посади.»;

- « На даний час ОСОБА_1 вчиняються дії
спрямовані на перешкоджанню
діяльності підприємства, погіршення
фінансового стану підприємства, що має
наслідком неможливості введення
процедуру санації та відновлення
платоспроможності державного
підприємства.»;

- « ОСОБА_1 вимагає від звільнених
працівників при отриманні
заборгованості по заробітній платі
сплачувати їй процент за виплату
заборгованості.»;

- « В зв'язку з вимаганням частини
заробітної плати працівники
звернулись до правоохоронних органів
м. Біла Церква з метою припинення
незаконної відмови ОСОБА_1 у виплаті
заборгованості по заробітній платі.
Проте, жодних доказів з боку
правоохоронних органів щодо
припинення незаконної невиплати
заборгованості по заробітній платі
вчинено не було.»;

- « Також слід зазначити, що по факту
невиплати заробітної плати
працівникам підприємства
правоохоронними органами м. Біла
Церква порушено кримінальне
провадження ще в липні 2013. Проте, до
теперішнього часу ОСОБА_1 не
пред'явлено повідомлення про підозру
та не відсторонено від займаної посади,
тим самим даючи їй змогу продовжувати
вчиняти незаконні дії спрямовані на
грубе порушення трудових прав
громадян».

Відповідно до ст. 28 Конституції України
кожен має право на повагу до його
гідності. Згідно ст. 21 Конституції
України усі люди є вільні і рівні у
своїй гідності і правах. Разом з тим,
Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34).

Відповідно до статті 68 Конституції
України кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції та законів
України, не посягати на права і свободи,
честь і гідність інших людей. Праву на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань
відповідає обов'язок не поширювати про
особу недостовірну інформацію та таку,
що ганьбить її гідність, честь чи
ділову репутацію.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суд при
вирішенні справ про захист гідності,
честі та ділової репутації повинен
забезпечити баланс між конституційним
правом на свободу думки і слова, правом
на вільне вираження своїх поглядів та
переконань, з одного боку, та правом на
повагу до людської гідності,
конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок порушення про неї
та (або) членів її сім`ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, відповідно до Закону
України "Про інформацію" оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Так, відповідно до статті 277 ЦК України
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції.

Вказана позиція також була визначена
Верховним Судом України у Постанові
Пленуму № 1 від 27.02.2009 «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи», а також у Рішенні
Конституційного Суду України від 10.04.2003
N 8-рп/2003 ( v008p710-03 ) (справа про поширення
відомостей).

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що викладена в листі
відповідача інформація є оціночним
судженням, критичною оцінкою певних
фактів.

Суд вважає, що вказані твердження,
викладені відповідачем у листі від
24.01.2014 року, є саме вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, їх не можна перевірити на
предмет відповідності дійсності.

Згідно з положеннями ст. 277 ч. 3 ЦК
України, обов'язок довести, що поширена
інформація є достовірною, покладається
на відповідача, проте позивач,
відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК
України, має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем саме
недостовірної інформації, а також те,
що внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

Також потрібно звернути увагу, що
необхідною складовою для захисту честі
і гідності є поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право, що в ході розгляду справи
доведено не було.

В судовому засіданні відповідно до ч. 1
ст. 60 ЦПК України, сторона позивача не
надала доказів того, що відомості,
викладені у вищезгаданому листі
відповідача № Є-234 від 24.01.2014 року,
порушують особисті немайнові права
позивачки, завдають шкоди відповідним
особистим немайновим благам останньої
або перешкоджають позивачці повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право, а відтак юридичний
склад правопорушення, який би давав
підстави для задоволення позову в
частині захисту честі та гідності,
відсутній.

Також, текстовий аналіз змісту листа
відповідача, який є предметом позову,
свідчить про те, що інформація
зазначена в цьому листі не направлена
на приниження честі, гідності чи
ділової репутації позивачки.

За таких обставин, суд вважає, що доводи
позивачки про те, що відповідач,
звернувшись до Прем`єр Міністра
Азарова М.Я., Голови Державної
інспекції України з питань праці
Яцкіна В.І., Генерального прокурора
України Пшонки В.П., з листом № Є-234 від
24.01.2014 року, поширив недостовірну
інформацію відносно позивачки,
викладену вище, та порушив її права є
безпідставними та необґрунтованими.

З огляду на викладене вище, суд,
приходить до висновку про відмову
позивачці в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 277 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про спростування недостовірної
інформації, захист честі та гідності,
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції протягом 10 днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя: