Справа № 369/1015/14-ц Головуючий у І
інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/4144/14 Доповідач у 2 інстанції
КашперськаКатегорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

11 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 11
квітня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа
Державна реєстраційна служба України
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом передачі у власність та
усунення перешкод у здійсненні права
власності,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року позивач ПАТ «Дельта
Банк» звернувся до суду із позовом про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом передачі у власність та
усунення перешкод у здійсненні права
власності. Заявлені вимоги мотивував
тим, що 15 лютого 2008 року між АКІБ
«Укрсиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено
договір про надання споживчого
кредиту, за умовами якого відповідач
отримав кредит у сумі 95000 доларів США,
який зобов'язувався повернути у
повному обсязі в строк до 15 лютого 2038
року або достроково зі сплатою 12,40 %
річних за користування кредитом. З
метою забезпечення виконання грошових
зобов'язань за вказаним договором
відповідач передав у іпотеку нерухоме
майно, а саме квартиру площею 88,8 кв.м. за
адресою Київська область,
Києво-Святошинський район, АДРЕСА_3. 08
грудня 2011 року своє право вимоги, що
виникло з кредитного договору з ПАТ
«УкрСиббанк», останнім передано ПАТ
«Дельта Банк» за договором
купівлі-продажу прав вимоги. Через
неналежне виконання умов договору про
надання споживчого кредиту у
позичальника станом на день
пред'явлення позову утворилася
заборгованість у розмірі 154715,27 доларів
США, що еквівалентно 1236639,15 грн. З огляду
на викладене просив в рахунок
виконання основного зобов'язання щодо
оплати заборгованості у розмірі 154715,27
доларів США, що еквівалентно 1236639,15 грн.,
звернути стягнення на предмет іпотеки,
а саме квартиру за вказаною адресою,
шляхом передачі іпотекодержателю
вказаного предмету іпотеки у власність
та визнання на нього права власності за
іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк»;
припинити право власності
іпотекодавця ОСОБА_1; припинити право
користування житловим приміщенням
усіх мешканців, які проживають та
зареєстровані за вказаною адресою;
виселити з квартири за вказаною
адресою відповідачів та усіх інших
мешканців, які проживають там і
зареєстровані; витребувати від ОСОБА_1
на передати ПАТ «Дельта Банк»
технічний паспорт та
правовстановлюючі документи на
квартиру; покласти на відповідача
судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 11
квітня 2014 року позов частково
задоволено, в рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_1 за договором про
надання споживчого кредиту в розмірі
154715,27 доларів США звернуто стягнення на
предмет іпотеки - квартиру за адресою
АДРЕСА_3 шляхом продажу на прилюдних
торгах, визначивши початкову ціну
предмету застави відповідно до
положень Закону України «Про виконавче
провадження» та Закону України «Про
іпотеку», в решті позову відмовлено.

Позивач ПАТ «Дельта Банк», не
погоджуючись із рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 11 квітня 2014 року,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 11 квітня 2014 року
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення, виходячи із
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції в повній мірі даним вимогам
закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що 15 лютого 2008 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ 0, за умовами якого банк
зобов'язується надати позичальнику
кредитні кошти в сумі 95000 доларів США,
що еквівалентно 479750 грн., а позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використовувати і повернути
банку кредитні кошти (кредит) та
сплатити плату за кредит у порядку та
на умовах, зазначених у даному
договорі. Позичальник зобов'язаний
повернути кредит у повному обсязі в
терміни та розмірах, що встановлені
графіком погашення кредиту, але в
будь-якому випадку не пізніше 15 лютого
2038 року, якщо тільки не застосовується
інший термін повернення кредиту
відповідно до умов цього договору
та/або згідно умов відповідної угоди
сторін. За користування кредитними
коштами протягом перших 30 календарних
днів, рахуючи з дати видачі кредиту,
процентна ставка встановлюється у
розмірі 12,40 % річних, після закінчення
цього строку та кожного наступного
місяця кредитування процентна ставка
підлягає перегляду відповідно до умов
договору.

Згідно з п. 2.1 кредитного договору, з
метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника банком
приймається застава нерухомості
(будівлі/споруди/приміщення), а саме
трикімнатна квартира площею 88,8 кв.м. за
адресою АДРЕСА_2, та є власністю ОСОБА_1

П. 6.2 кредитного договору встановлює
порядок дострокового повернення всієї
суми кредиту та дострокової сплати за
кредит.

Додатком до даного договору є графік
погашення кредиту, в якому значиться,
що будь-яка сума заборгованості за
кредитом, що перевищує розмір
максимально допустимої заборгованості
за сумою неповерненого кредиту, який
(розмір) встановлений на відповідну
дату, зазначену в п. 2 графіку,
вважається простроченою сумою
основного боргу.

Крім того, 15 лютого 2008 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено
договір іпотеки, за умовами якого
предметом іпотеки є квартира площею 88,8
кв.м. за адресою АДРЕСА_2, право
власності на яке виникне у майбутньому.
Право іпотекодавця на набуття ним у
власність предмета іпотеки
підтверджується договором
купівлі-продажу предмету іпотеки,
посвідченого приватним нотаріусом
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу ОСОБА_2 15 лютого
2008 року за № 608. Також внесено запис про
реєстрацію правочину в Державний
реєстр правочинів від 15 лютого 2008 року.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки,
ринкова вартість предмета іпотеки,
згідно звіту суб'єкта оціночної
діяльності та/або за домовленістю
сторін, становить 553501 грн.

Згідно п. 4 договору іпотеки,
іпотекодержатель має право звернення
стягнення на предмет іпотеки у разі
порушення іпотекодавцем будь-якого
зобов'язання за цим договором або
будь-якого зобов'язання, що забезпечено
іпотекою за цим договором; у разі
виникнення загрози знищення,
пошкодження чи втрати предмета
іпотеки; в інших випадках відповідно до
діючого законодавства. Звернення
стягнення здійснюється на підставі:
рішення суду; виконавчого напису
нотаріуса; позасудового врегулювання у
відповідності до умов цього договору
та Закону України «Про іпотеку»; з
інших, передбачених законодавством
України, підстав. Право визначення
підстави та способи звернення
стягнення належить іпотекодержателю.
Звернення стягнення на предмет іпотеки
за рішенням суду та/або виконавчим
написом нотаріуса здійснюється
відповідно до чинного законодавства
України. Звернення стягнення на
предмет іпотеки з застосуванням
позасудового врегулювання
здійснюється відповідно до розділу 5
цього договору та відповідно до Закону
України «Про іпотеку».

Згідно п. 5 договору іпотеки, сторони
досягли згоди про можливість звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання. Позасудове
врегулювання здійснюється одним з
наступних способів звернення
стягнення на предмет іпотеки: передача
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання на підставі
окремого договору про задоволення
вимог іпотекодержателя у порядку,
встановленому Законом України «Про
іпотеку»; отримання іпотекодержателем
права продати предмет іпотеки
будь-якій особі на підставі договору
купівлі-продажу від імені іпотекодавця
на підставі окремого договору про
задоволення вимог іпотекодержателя у
порядку, встановленому Законом України
«Про іпотеку». Позасудове врегулювання
може бути застосовано сторонами в
будь-який момент звернення стягнення
на предмет іпотеки, але в будь-якому
разі лише до моменту набрання законної
сили рішенням суду про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк»
та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами, за умовами якого, продавець
погоджується продати (відступити)
права вимоги за кредитами та передати
їх покупцеві, а покупець цим
погоджується придбати права вимоги за
кредитами та прийняти їх та сплатити
ціну купівлі.

30 жовтня 2013 року позивач повідомив
ОСОБА_1 по заміну кредитора та
необхідність виконання грошових
зобов'язань, правові наслідки у разі
ухилення (а. с. 45).

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до вимог ст. ст. 575, 589 ЦК
України, іпотека є окремим видом
застави. У разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Відповідно до ст. ст. 36, 37 Закону України
«Про іпотеку», сторони іпотечного
договору можуть вирішити питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору. Позасудове
врегулювання здійснюється згідно із
застереженням про задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься в
іпотечному договорі, або згідно з
окремим договором між іпотекодавцем і
іпотекодержателем про задоволення
вимог іпотекодержателя, що підлягає
нотаріальному посвідченню, який може
бути укладений одночасно з іпотечним
договором або в будь-який час до
набрання законної сили рішенням суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки. Договір про задоволення
вимог іпотекодержателя, яким також
вважається відповідне застереження в
іпотечному договорі, визначає можливий
спосіб звернення стягнення на предмет
іпотеки відповідно до цього Закону.
Визначений договором спосіб
задоволення вимог іпотекодержателя не
перешкоджає іпотекодержателю
застосувати інші встановлені цим
Законом способи звернення стягнення на
предмет іпотеки. Договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками, може передбачати: передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання у порядку,
встановленому статтею 37 цього Закону;
право іпотекодержателя від свого імені
продати предмет іпотеки будь-якій
особі на підставі договору
купівлі-продажу у порядку,
встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Відповідно до п. п. 38, 39 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», у випадку якщо
іпотекодержатель не реалізував
способів позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зокрема, шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачав би
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки у рахунок
виконання основного зобов'язання
(стаття 37 Закону України «Про іпотеку»),
він має право звернутися до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до статті 39
цього Закону, а не з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно. Наявність договору про
позасудове врегулювання звернення
стягнення на предмет іпотеки не
позбавляє іпотекодержателя права
звернення стягнення на предмет іпотеки
в судовому порядку.

З урахуванням положень частини третьої
статті 33, статті 36, частини першої
статті 37 Закону України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання. У зв'язку з
наведеним суди мають виходити з того,
що з урахуванням цим норм права не
виключається можливість звернення
стягнення на предмет іпотеки в такий
спосіб і набуття іпотекодержателем
права власності на нього за рішенням
суду, оскільки цими нормами
передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо його передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення на
предмет іпотеки в договорі
іпотекодержатель на підставі частини
другої статті 16 ЦК має право вимагати
застосування його судом.

Суд першої інстанції вищенаведених
вимог не врахував та дійшов
помилкового висновку, що позивач не
застосував способів досудового
врегулювання, обрав невірний спосіб
звернення стягнення і не мав права
звертатися з позовом про визнання
права власності на нерухоме майно.

При цьому, керуючись при ухваленні
рішення п. 38 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
суд не врахував п. 39 цієї ж постанови, з
огляду на яку, обираючи спосіб захисту
права іпотекодержателя, останній не
може заявити вимог про визнання за ним
права власності на предмет іпотеки,
однак не позбавлений можливості
звернутися із позовом про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання за ним права власності, за
умови, якщо такий спосіб звернення
стягнення передбачено в договорі
іпотеки.

Такий спосіб дійсно передбачений п. 5.2.1
договору іпотеки.

Відтак рішення суду першої інстанції в
частині звернення стягнення на предмет
іпотеки підлягає скасуванню із
ухваленням в цій частині нового
рішення по суті заявлених позовних
вимог.

Вирішуючи заявлені позивачем вимоги в
частині звернення стягнення на предмет
іпотеки, колегія суддів враховує
наступне.

Станом на день пред'явлення позову
заборгованість за кредитним договором
складає 154715,27 доларів США, що згідно
курсу НБУ складає 1236639,15 грн., яка
складається з: 92683,24 долари США, що
еквівалентно 740817,14 грн. заборгованості
за кредитом, 62032,03 долари США, що
еквівалентно 495822,01 грн. заборгованості
по процентам за користування кредитом,
факту наявності заборгованості і її
розміру відповідачем не спростовано (а.
с. 32).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

З урахуванням наведених положень,
вимог ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» та умов іпотечного договору
позивач набув права звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Згідно звіту про незалежну оцінку,
виконану ТОВ «Київська оціночна
компанія», вартість квартири за
адресою АДРЕСА_3 станом на 05 листопада
2014 року становить 546000 грн.

Враховуючи, що розмір заборгованості -
1236639,15 грн. значно перевищує вартість
предмету іпотеки, як визначену
договором - 553501 грн., так і ринкову
вартість станом на момент ухвалення
рішення - 546000 грн., вимоги про звернення
стягнення на предмет іпотеки
відповідають загальним засадам
цивільного судочинства -
справедливості, добросовісності та
розумності.

Колегія суддів враховує, що позивачем
нараховано заборгованість відповідача
з урахуванням пені поза межами
спеціальної давності в один рік, проте
відповідачем факту існування
заборгованості та її розмір не
спростовано і заяв про застосування
наслідків спливу позовної давності не
подано.

Також колегія суддів враховує, що із 03
червня 2014 року набрав чинності Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», відповідно до ст. 1 якого,
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Даним вимогам щодо нерухомого
житлового майна, яке є предметом
іпотеки і надано як забезпечення
кредиту в іноземній валюті, квартира
площею 88,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_2
частково відповідає.

Однак відповідачем, на якого при
встановленні цих обставин має бути
покладено обов'язок доказування, не
надано суду відомостей, що у його
власності не знаходиться іншого
нерухомого майна і предмет іпотеки
використовується як місце постійного
проживання відповідача, відтак колегія
суддів не знаходить підстав для
застосування Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

За таких обставин позов в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання за позивачем права
власності на вказане майно підлягає
задоволенню.

Разом із тим, вірними є висновки суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позовних вимог про
припинення права власності
іпотекодавця на спірну квартиру,
витребування від відповідача
документації на спірну квартиру, які
позивач просить вирішити, оскільки
такі вимоги є надмірними, вирішуються
на стадії виконавчого провадження,
рішення суду про звернення стягнення
на предмет іпотеки шляхом визнання
права власності є належною і
достатньою підставою для реєстрації
права власності за позивачем і
виготовлення ним технічної
документації.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині висновків суду не
спростовують.

Крім того, відповідно до ст. 346 ЦК
України, право власності припиняється
у разі: відчуження власником свого
майна; відмови власника від права
власності; припинення права власності
на майно, яке за законом не може
належати цій особі; знищення майна;
викупу пам'яток культурної спадщини;
примусового відчуження земельних
ділянок приватної власності, інших
об'єктів нерухомого майна, що на них
розміщені, з мотивів суспільної
необхідності відповідно до закону;
звернення стягнення на майно за
зобов'язаннями власника; реквізиції;
конфіскації; припинення юридичної
особи чи смерті власника. Право
власності може бути припинене в інших
випадках, встановлених законом.

Отже, звернення стягнення на майно за
зобов'язаннями власника є підставою
для припинення права власності за
вимогою закону, а тому не потребує
додаткового рішення суду.

Оцінюючи правильність висновків суду в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про виселення всіх мешканців зі
спірної квартири, колегія суддів
керується наступним.

Відповідно до ст. ст. 39, 40 Закону України
«Про іпотеку», одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення. Звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 109 ЖК України,
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення всі громадяни, що мешкають
у ньому, зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в п. 43 Постанови № 5
від 30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснив, що
згідно з частиною 4 статті 9, статті 109 ЖК
України, статей 39 - 40 Закону України
«Про іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника,
або в інший погоджений сторонами строк.

Як вбачається із матеріалів справи, 30
жовтня 2013 року ПАТ «Дельта Банк»
направило на адресу ОСОБА_1
повідомлення про звернення стягнення
на предмет іпотеки в разі невиконання
порушеного зобов'язання у
тридцятиденний строк та вимога про
добровільне звільнення приміщення,
передачу ключів та документації. Даним
листом відповідач повідомлений про
передачу права вимоги до ТОВ «Дельта
Банк» і поставлено вимогу виконати
порушене зобов'язання у тридцятиденний
строк: погасити наявну заборгованість
у повному обсязі зі сплатою процентів
за користування кредитом з урахуванням
усіх штрафних санкцій або на виконання
ст. 37 Закону України «Про іпотеку»
передати добровільно предмет іпотеки у
власність іпотекодержателя разом з
усією правовстановлюючою
документацією, ключами та технічним
паспортом або оформити та передати
довіреність на право здійснити
іпотекодержателем (в особі
уповноваженого представника) продаж
предмету іпотеки у порядку,
передбаченому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку» та довіреність на право
отримати витяг з державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, довідку
про склад сім'ї і дублікат
правовстановлюючого документу. За
минуванням тридцятиденного строку в
разі невиконання порушених зобов'язань
у повному обсязі, вимагалося погодити
вартість предмету іпотеки, у випадку
непогодження - надати доступ до
предмету іпотеки для проведення оцінки
та огляду суб'єктом оціночної
діяльності (і новим покупцем в разі
його наявності), у зв'язку із зверненням
стягнення на предмет іпотеки -
звільнити добровільно житлове
приміщення, яке є предметом іпотеки та
знятись з реєстраційного обліку
(виселитись), повідомити нового
кредитора про час та дату доступу до
предмета іпотеки, час, дату та місце
передачі уповноваженим представникам
кредитора документації та ключів від
предмету іпотеки. Також повідомлялося,
що в разі невиконання своїх зобов'язань
та цієї вимоги, на предмет іпотеки буде
звернення стягнення у порядку,
передбаченому законом України «Про
іпотеку».

Судом першої інстанції вірно з'ясовано
дані обставини, звернуто увагу, що
позивачем не надано доказів того, що
відповідач отримував направлену йому
поштою вимогу про добровільне
звільнення квартири, та заявлена
вимога про виселення невизначеного
кола осіб, які не притягнуті до участі в
справі в якості відповідачів та не
надано доказів щодо реєстрації яких в
квартирі за адресою АДРЕСА_3, і виходячи
з вищевикладеного, відмовлено у
задоволенні такої вимоги.

Також, на думку колегії суддів, зміст
вимоги позивача від 30 жовтня 2013 року не
відповідає вимогам ст. 109 ЖК України
щодо порядку виселення, оскільки
направлений позивачем не у зв'язку із
прийняттям рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки, а в
порядку ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» щодо письмової вимоги про
усунення порушення та попередження про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі невиконання цієї вимоги.

Отже, в даній частині рішення суду
першої інстанції також є вірним,
обґрунтованим і скасуванню не
підлягає.

Апеляційна скарга не містить доводів
проти висновків суду в цій частині.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки ухвалене
за неповного з'ясування обставин, що
мають значення для справи, висновки
суду не відповідають обставинам справи
та зроблені із порушенням та
неправильним застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є підставами для його
скасування в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки із
ухваленням в цій частині нового
рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк»
задовольнити частково.

В іншій частині рішення суду є вірним,
обґрунтованим, ухваленим в результаті
всебічного з'ясування обставин і
оцінки наявних у справі доказів,
відповідає нормам матеріального і
процесуального права і скасуванню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 11
квітня 2014 року скасувати в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов Публічного акціонерного
товариства "Дельта Банк" задовольнити
частково.

В рахунок виконання основного
зобов'язання щодо оплати
заборгованості у розмірі 154715,27 доларів
США, що згідно курсу НБУ складає 1236639,15
грн., яка складається з: 92683,24 долари США,
що еквівалентно 740817,14 грн.
заборгованості за кредитом, 62032,03
долари США, що еквівалентно 495822,01 грн.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом, звернути
стягнення на предмет іпотеки № 77308 від
15 лютого 2008 року - квартиру за адресою
АДРЕСА_2., яка належить ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу
предмету іпотеки, посвідченого
приватним нотаріусом
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу ОСОБА_2 15 лютого
2008 року за № 608, шляхом визнання за
іпотекодержателем Публічним
акціонерним товариством "Дельта Банк"
права власності на предмет іпотеки, а
саме на квартиру за адресою АДРЕСА_2,
вартістю 546000 грн.

В іншій частині рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 11 квітня 2014 року
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.