УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року м. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого суддів: Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про
стягнення заборгованості за договором
позики та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення апеляційного суду м. Києва від
11 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що 5 листопада 2008 року він
уклав договір позики, за яким передав
відповідачу 220 000 євро зі строком
повернення не пізніше 27 лютого 2009 року.
На підтвердження укладення даного
договору позики відповідачем була
надана розписка. 29 серпня 2009 року між
сторонами був укладений ще один
договір позики, за яким він передав
відповідачу кошти у сумі 300 000 євро, які
останній зобов'язувався повернути до 1
листопада 2009 року, про що також була
складена розписка. Оскільки відповідач
не виконав умов даних договорів, 10
лютого 2011 року між позивачем та
відповідачем була укладена нова угода,
за якою відповідач зобов'язувався
повернути 520 000 євро, що за курсом НБУ
становить 5 501 067,52 грн. Однак дані кошти
відповідач не повернув, у зв'язку з чим
позивач просив стягнути
заборгованість.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 23 травня 2013
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
11 лютого 2014 року рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 23 травня 2013 року скасовано,
ухвалено нове, яким позовні вимоги
ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7
суму заборгованості 520 000 євро, що
становить 6 063 200,52 грн. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просив
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції як помилково
скасоване апеляційним судом,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення судом норм процесуального
права.

Перевіривши доводи, викладені у
касаційній скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає відхиленню на таких
підставах.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
недоведеності позивачем факту
отримання відповідачем коштів в
загальній сумі 520 000 євро та наявності
такого боргу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції
виходив з доведеності позивачем
заявлених вимог та наявності підстав,
передбачених ст. 1047 ЦК України.

Судами встановлено, що 5 листопада 2008
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений
договір позики, за яким позивач
передав, а відповідач прийняв 220 000 євро
та зобов'язався повернути отриману
суму грошей не пізніше 27 лютого 2009 року.
На підтвердження укладання договору
позики відповідачем була написана
розписка (а. с. 7).

29 серпня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
був укладений другий договір позики, за
яким позивач передав, а відповідач
прийняв кошти в розмірі 300 000 євро, які
відповідач зобов'язувався повернути до
1 листопада 2009 року. На підтвердження
укладання договору позики
відповідачем була написана розписка (
а. с. 8).

У зв'язку із невиконанням відповідачем
умов даних договорів позики, 10 лютого
2011 року між ним та позивачем була
укладена угода позики, в якій
відповідач підтвердив своє
зобов'язання щодо повернення суми у
520 000 євро не пізніше 1 серпня 2011
року ( а. с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (частина перша
статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками
договір позики є реальною,
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним
з моменту передання грошей або інших
речей і може не співпадати з датою
складання розписки, яка посвідчує цей
факт, однак у будь-якому разі складанню
розписки має передувати факт передачі
коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка
позикодавця надати позику в
майбутньому не має юридичного
значення, оскільки саме факт передання
коштів повинен бути підтверджений
розпискою позичальника (частина друга
статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

Водночас за змістом частин 1, 2 статті 207
і частини другої статті 1047 ЦК України
дотримання письмової форми договору
позики має місце у тому разі, якщо на
підтвердження укладення договору
представлена розписка або інший
письмовий документ, підписаний
позичальником, з якого вбачається як
сам факт отримання позичальником
певної грошової суми в борг (тобто із
зобов'язанням її повернення), так і дати
її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики після
отримання коштів, підтверджуючи як
факт укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певної
грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд
апеляційної інстанції правильно
застосував до спірних правовідносин
положення статей 1046, 1047 ЦК України,
з'ясував справжню правову природу
правовідносин сторін незалежно від
найменування документа та залежно від
установлених результатів зробив
відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про
застосування статей 1046, 1047 ЦК України
міститься в постанові Верховного Суду
України від 18 вересня
2013 року у справі № 6-63цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
апеляційного суду, оскільки судове
рішення законне та обґрунтоване, а
доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
11 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна Судді: Є.П.
Євграфова В.І. Журавель І.М.
Завгородня Ю. Г. Іваненко