Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Остапчука
Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про повернення майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_5, який діє від імені
ОСОБА_3, на рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 04
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 20
березня 2014 року,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, в
обґрунтування вимог посилалась на те,
що з 27 лютого 1998 року вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4
Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 22 березня 2013 року шлюб між
сторонами розірвано. На підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 09 грудня 1993 року ОСОБА_4 належала на
праві власності 1/3 частини житлового
будинку з надвірними будівлями і
спорудами АДРЕСА_1, та на підставі
договору дарування від 21 травня 2002 року
- 2/3 частини вказаного будинку з
надвірними будівлями і спорудами,
загальною площею 142,2 кв. м. У період
шлюбу сторони здійснили реконструкцію
вищевказаного будинку. Рішенням
Жовтневої районної ради м. Харкова від
01 червня 2004 року № 41-3 затверджено акт
прийому в експлуатацію житлового
будинку АДРЕСА_1, загальною площею 270,1
кв. м, та гаража, розташованого за
вказаною адресою. На підставі
зазначеного рішення 05 листопада 2004
року ОСОБА_4 замість свідоцтва про
право власності на житло від 09 грудня
1993 року та договору дарування від 21
травня 2002 року було видано свідоцтво
про право власності на житло. На
підставі рішення Харківської міської
ради від 06 липня 2005 року № 134/05 про
передачу земельної ділянки в приватну
власність ОСОБА_4 видано державний акт
на право власності на земельну ділянку
для обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд площею
0,0869 га, на якій розташоване вищевказане
домоволодіння. Позивач вважала, що
вартість будинку істотно збільшилась
за період шлюбу, відповідач отримав
нове свідоцтво про право власності на
реконструйоване домоволодіння в
період шлюбу, та земельна ділянка
передана у приватну власність
відповідача в період шлюбу, тому вони є
спільною сумісною власністю подружжя.
Враховуючи викладене, просила поділити
нерухоме майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
а саме: житловий будинок з надвірними
будівлями і спорудами, загальною
площею 270,1 кв. м, розташований по
АДРЕСА_1, та земельну ділянку для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
площею 0,0869 га, розташовану за вказаною
адресою; припинити право власності
ОСОБА_4 на 1/2 частини жилого будинку з
надвірними будівлями і спорудами та на
1/2 частини земельної ділянки, загальною
площею 0,0869 га; визнати за нею право
власності на 1/2 частини житлового
будинку з надвірними будівлями і
спорудами, та на 1/2 частини земельної
ділянки.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним
позовом, та уточнивши вимоги, просив
стягнути з ОСОБА_3 витрати, пов'язані з
його хворобою, в розмірі 31 372 грн 95 коп.;
зобов'язати ОСОБА_3 повернути золотий
якірний ланцюжок, що є його особистою
власністю. В обґрунтування вимог
посилався на те, що після розірвання
шлюбу ОСОБА_3 забрала належний йому
золотий якірний ланцюжок масою 70 гр.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Харкова від 04 лютого 2014
відмовлено ОСОБА_4 у прийнятті
зустрічного позову до ОСОБА_3 в частині
вимог про стягнення з ОСОБА_3 витрат,
пов'язаних з його хворобою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 04 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 20 березня 2014 року, в позові ОСОБА_3
та у зустрічному позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє
від імені ОСОБА_3, просить скасувати
вказані рішення суду першої інстанції
та ухвалу апеляційного суду в частині
відмови в позові ОСОБА_3 і ухвалити в
цій частині нове рішення, посилаючись
на невідповідність висновків судів
обставинам справи, неправильне
застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Судові рішення в частині відмови в
зустрічному позові не оскаржуються,
тому відповідно до положень ч. 1 ст. 335
ЦПК України не переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону в
повній мірі не відповідають.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в позові ОСОБА_3,
з яким погодився й апеляційний суд,
дійшов висновку про те, що позивачем не
доведено, що спірний житловий будинок з
надвірними будівлями і спорудами є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, оскільки набутий
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 09 грудня 1993 року
та договору дарування від 21 травня 2002
року.

Однак з таким висновком судів першої та
апеляційної інстанції в повній мірі
погодитись не можна, оскільки суди
дійшли його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що у період з 27
лютого 1998 року по 22 березня 2013 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

На підставі свідоцтва про право
власності на житло від 09 грудня 1993
року ОСОБА_4 на праві власності
належала 1/3 частини житлового будинку з
надвірними будівлями і спорудами
АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування від 21
травня 2002 року ОСОБА_4 на праві
власності належало 2/3 частини
вказаного будинку з надвірними
будівлями і спорудами.

Загальна площа будинку АДРЕСА_1
складала 142,2 кв. м.

У період шлюбу сторони здійснили
реконструкцію вищевказаного будинку.

Рішенням Жовтневої районної ради м.
Харкова від 01 червня 2004 року № 41-3
затверджено акт прийому в експлуатацію
житлового будинку АДРЕСА_1, загальною
площею 270,1 кв. м, та гаража,
розташованого за вказаною адресою.

На підставі вказаного рішення 05
листопада 2004 року ОСОБА_4 замість
свідоцтва про право власності на житло
від 09 грудня 1993 року та договору
дарування від 21 травня 2002 року було
видано нове свідоцтво про право
власності на житло.

На підставі рішення Харківської
міської ради від 06 липня 2005 року №
134/05 про передачу земельної ділянки в
приватну власність ОСОБА_4 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,0869 га, на якій
розташоване вищевказане
домоволодіння.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту, а також заробітна
плата, пенсія, стипендія, одержані
одним із подружжя.

Положеннями ст. 62 СК України
передбачено, що якщо майно дружини,
чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Якщо один
із подружжя своєю працею і (або) коштами
брав участь в утриманні майна,
належного другому з подружжя, в
управлінні цим майном чи догляді за
ним, то дохід (приплід, дивіденди),
одержаний від цього майна, у разі спору
за рішенням суду може бути визнаний
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено право
подружжя на поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленість між ними або шлюбним
договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 22 постанови від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

У п. 23 вказаної постанови Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові
ОСОБА_3, суд першої інстанції в
порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, на вищевказані положення
закону та роз'яснення Пленуму уваги не
звернув, залишив поза увагою те, що за
час перебування сторін в шлюбі
вартість майна істотно збільшилась та
ОСОБА_4 05 листопада 2004 року в період
шлюбу було видано нове свідоцтво про
право власності на реконструйований
житловий будинок АДРЕСА_1, та те, що на
підставі рішення Харківської міської
ради від 06 липня 2005 року № 134/05 про
передачу земельної ділянки в приватну
власність ОСОБА_4 видано державний акт
на право власності на земельну ділянку
для обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд площею
0,0869 га, на якій розташоване вищевказане
домоволодіння, не надав належної
оцінки зібраним у справі доказам та не
перевірив їх; не з'ясував, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин

Апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в частині позову
ОСОБА_3, у порушення вимог ст. ст.
213, 214 ЦПК України вказані порушення
суду не усунув, доводи апеляційної
скарги належним чином не перевірив та
не спростував, тому передчасно дійшов
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
що унеможливлюють встановлення
фактичних обставин справи, які мають
значення для правильного її вирішення,
рішення суду першої інстанції та
ухвала суду апеляційної інстанції в
частині позову ОСОБА_3 підлягають
скасуванню з направленням справи в цій
частині на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від
імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 04 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 20 березня 2014 року в частині позову
ОСОБА_3 скасувати, справу в цій частині
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.П. Касьян

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко