ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Червинської
М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - орган опіки та піклування
в особі виконкому Жовтневої районної у
м. Дніпропетровську ради, про
відібрання малолітніх дітей та
визначення їх місця проживання; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - орган опіки та піклування
в особі виконкому Жовтневої районної у
м. Дніпропетровську
ради за касаційною скаргою ОСОБА_3,
подану представником - ОСОБА_5, на
рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 18 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа -
орган опіки та піклування в особі
виконкому Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради, про відібрання
малолітніх дітей та визначення їх
місця проживання, посилаючись на те, що
з 14 липня 2006 року по 4 жовтня 2011 року
вона перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу у
них народилося двоє дітей: донька -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Також вона має
доньку від першого шлюбу -
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Після розірвання
шлюбу відповідач залишив родину та
переїхав проживати до іншої жінки
ОСОБА_9 26 листопада 2011 року
відповідач разом із своєю цивільною
дружиною забрав дітей, та
відмовляється їх повернути матері. На
сьогоднішній день місце перебування
дітей їй не відоме, відповідач не дає їй
можливості спілкуватися з ними.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про
визначення місця проживання дітей з
ним, посилаючись на те, що після
розірвання шлюбу діти проживали разом
із матір'ю. Однак ОСОБА_3 неналежним
чином виховувала дітей, заподіювали їм
тілесні ушкодження, унаслідок чого
діти виявляють бажання проживати разом
із батьком.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 18 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 вересня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_4 - задоволено.
Визначено місце проживання малолітніх
дітей - ОСОБА_6 тв. ОСОБА_7 разом із
батьком ОСОБА_4 Вирішено питання про
судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та ухвалити
нове рішення, яким її позов
задовольнити та відмовити в
задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 та задовольняючи вимоги
відповідача, яким визначено місце
проживання дітей з батьком, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що мати не має власного житла,
проживає в найманій квартирі, має
незначний дохід, на відміну від батька,
який створив належні умови для
проживання, виховання та розвитку
дітей.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Судами встановлено, що сторони з 14
липня 2006 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який за
рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 4 жовтня 2012 року розірвано.

В період шлюбу у них народилося двоє
дітей - донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після припинення шлюбних відносин діти
залишилися проживати разом із матір'ю
за адресою: АДРЕСА_1

Батько дітей ОСОБА_4 продовжував
бачитися з дітьми, кожного тижня
забирав їх до себе, 25 листопада 2011 року
ОСОБА_4 в черговий раз з дозволу ОСОБА_3
забрав до себе дітей та не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання дитини суд бере до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не
можуть передавати дитину для
проживання з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2
ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, у принципі 6
проголошено, що дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, коли це можливо, рости під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і в усякому випадку в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості: малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Заперечуючи проти зустрічного позову
про визначення місця проживання дітей
з батьком, ОСОБА_3 зазначала, що вона має
житло, працює та отримує стабільну
заробітну плату та може забезпечувати
нормальний всебічний розвиток та
виховання дитини.

Суд, у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України, пояснень позивача належним
чином не перевірив, у достатньому
обсязі не визначився з наявністю чи
відсутністю обставин, на які вона
посилалася, не вмотивував свого
висновку про неможливість
забезпечення ОСОБА_3 виховання дітей,
не надав оцінки обставинам справи та
поясненням сторін у їх сукупності,
визначив місце проживання малолітніх
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з батьком, при цьому, у
порушення положень ч. 1 ст. 161 СК України,
не взяв до уваги вік дітей, з огляду на
визначений Декларацією прав дитини
принцип, не встановив і не зазначив у
рішенні, передбачених ч. 2 ст. 161 СК
України, чи будь-яких інших виключних
обставин, які б викликали необхідність
розлучення малолітніх дітей з їх
матір'ю.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, у порушення вимог
ст. ст. 303, 315 ЦПК України, у достатній
мірі не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

З огляду на викладене постановлені
судами рішення не можна вважати
законними та обґрунтованими, вони
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції з підстав
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 18
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від
30 вересня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник О.В.
Закропивний А.О. Лесько М.Є. Червинська
В.А. Черненко