АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6735/14
Головуючий 1 інст. - Шрамко Л.Л.
Справа №642/6191/14-ц
Категорія : договірні
Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О.,
Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду
м.Харкова від 18 серпня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техно-Арт»,
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» про захист прав споживачів,
визнання недійсним кредитного
договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ТОВ «Техно-Арт», ПАТ
«ОТП Банк»(далі Банк) про захист прав
споживачів, визнання недійсним
кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
вказував, що 17 березня 2008 року між ним
та ТОВ «Техно-Арт» був підписаний
кредитний договір про надання кредиту
у розмірі 35 595 доларів США строком до 17
березня 2014 року. Вважає, що вказаний
договір був підписаний з порушенням
законодавства України, оскільки
спірний договір підписаний від імені
ЗАТ «ОТП Банк» особою на підставі
довіреності, виданої в порядку
передоручення ТОВ «Техно-Арт». Крім
того, йому, як споживачу, не надано було
належної інформації щодо кредиту.

Тому, ОСОБА_1 просив суд визнати
кредитний договір від 17 березня 2008
року, укладений між ним та АТ «ОТП Банк»
недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 18 серпня 2014 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 та ТОВ «Техно-Арт» про день, час
та місце розгляду справи в
апеляційному суді повідомлялися
належним чином причин неявки до суду не
надали.

Неявка вище вказаних осіб, належно
повідомлених про час та місце розгляду
справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України не перешкоджає розглядові
справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення
представника Банку, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу не підлягаючою
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить із
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
відсутності підстав для визнання
кредитного договору недійсним,
оскільки він відповідає загальним
засадам цивільного законодавства,
укладений в належній формі.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до вимог ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.14 постанови від 30 березня 2012
року №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при вирішенні спорів
про визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті215,1048 - 1052,1054 - 1055), статті 18 - 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли усіх істотних
умов договору згідно ст. 638 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що 17 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк»,
від імені якого діяла Шевченко І.М. на
підставі довіреності, виданої в
порядку передоручення ТОВ «Техно-Арт»,
та ОСОБА_1 був укладений кредитний
договір, за яким Банк надав
позичальнику кредит у розмірі 35 595
доларів США строком до 17 березня 2014
року (а.с.8-10).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Матеріали справи свідчать, що 06 серпня
2004 року АКІБ «Райффайзен Банк Україна»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк», та ТОВ «Техно-Арт» укладено
договір доручення за яким останній
зобов'язувався уклалати кредитні
договори з позичальниками (а.с. 47, 37).

Довіреністю у порядку передоручення
від 09 січня 2008 року ТОВ «Техно-Арт», що
діє від імені ЗАТ «ОТП Банк»,
уповноважив ряд осіб, в тому числі і
Шевченко І.М., вчиняти від імені Банку
дії щодо укладання та підписання з
позичальниками кредитні договори
(а.с.43).

Підставою недійсності правочину
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
згідно з яким кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а суд розглядає справу
в межах заявлених вимог і вирішує
справу на підставі наданих доказів.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог з
урахуванням того, що укладаючи та
підписуючи оспорюваний кредитний
договір, представник Банку діяв в межах
наданих дорученнями повноважень.

Доводи апеляційної скарги про
ненадання Банком інформації перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту, спростовуються
матеріалами справи та вимогами чинного
законодавства.

Так, інформація з приводу умов, що
передують укладенню кредитного
договору, визначені ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
була надана банком при підписанні
кредитного договору, що
підтверджується відміткою про
ознайомлення з умовами кредитування та
особистим підписом ОСОБА_1 (а.с.35).

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, постановлено
з дотриманням вимог матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307,
ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Харкова від 18 серпня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: