АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/742/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 45 Соколишина Л. Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
Пономаренко В. В. УХВАЛА
03 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Пономаренко В. В. суддів
Вишня Н. В. , Ювшин В. І. при
секретаріПосипайко А.І. за участю:
представників позивача
представників відповідачів
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського
районного суду Черкаської області від
06 лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_10 Руськополянської
сільської ради Черкаського району
Черкаської області про визнання
недійсним рішення та державного акту
про право власності на земельну
в с т а н о в и л а :
16 січня 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулась в суд з позовом до Ґонтар
О.І., Руськополянської сільської ради
Черкаського району Черкаської області
про визнання недійсним рішення та
державного акту про право власності на
земельну ділянку мотивуючи позовні
вимоги тим, що відповідачкою отримано
державний акт на право власності на
земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1
площею 0,1849 га, на підставі рішення
сільської ради, яке не розглядалося і
не приймалося на сесії, та з порушенням
майнових прав позивачки. Так, у ході
розгляду іншої цивільної справи
позивачці стало відомо, що указаний
державний акт відповідачці видано на
підставі рішення Руськополянської
сільської ради № 24-6/V1 від 27 квітня 2012
року «Про внесення змін у рішення
виконкому від 26 квітня 2001 року № 42», п.2
якого внесено зміни у рішення
виконкому від 26 квітня 2001 року №42 у
частині передачі відповідачці у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,17 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
вирішено надати відповідачці у
власність земельну ділянку для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0, 1849 га.
Пунктом 3 указаного рішення було
вирішено вважати пункт рішення про
передачу відповідачці у власність
земельної ділянки площею 0,17 га таким,
що втратив чинність. Таким чином,
сільська рада внесла зміни та
припинила чинність раніше діючого
рішення, що не мала права робити. Згідно
Рішення Конституційного Суду України,
відповідно до якого органи місцевого
самоврядування не можуть вносити зміни
чи скасовувати попередні рішення,
відповідно до яких виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Також
позивачка у обґрунтування своїх
позовних вимог посилається на те, що у
ході розгляду іншої справи між тими ж
сторонами про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
призначалася експертиза за
результатами якої було встановлено
накладення земельної ділянки
відповідачки на земельну ділянку
позивачки, таким чином у позивачки
замість 0,34 га площі земельної ділянки,
закріпленої рішенням виконкому
Руськополянської сільської ради від 26
квітня 2001 року залишилося лише 0,3295 га,
по АДРЕСА_2, а у відповідачки замість
закріплених тим же рішенням виконкому
0,17 га стало 0,1849 га земельної ділянки по
АДРЕСА_1. Таким чином, позивачка вважає,
що відповідачці надано земельну
ділянку за рахунок частини земельної
ділянки позивачки, не вилучивши
попередньо її у позивачки, чим порушено
її майнові права. Також позивачка
зазначає, що нею було погоджено
відповідачці акт погодження меж
суміжного землекористування та
підписано його, але у подальшому
відкликано свій підпис, ще до
виготовлення державного акту на землю.
За таких обставин вважає, що рішення
Руськополянської сільської ради № 24-6/V1
від 27 квітня 2012 року «Про внесення змін
в рішення виконавчого комітету від 26
квітня 2001року № 42» необхідно визнати
недійсним та скасувати, і як наслідок
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку виданий
на ім'я відповідачки, на підставі
указаного рішення.

Рішенням Черкаського районного суду
Черкаської області від 06 лютого 2014 року
у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено
в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на те, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги та
стягнути з відповідача понесені судові
витрати.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог позивача ОСОБА_2, суд першої
інстанції, з чим погоджується і колегія
суддів, виходив з того, що майнові права
позивача не порушенні і відсутні
правові підстави для визнання
недійсним оспорюваного рішення
сільської ради та державного акту про
право власності на земельну ділянку
відповідача.

Встановлено, що згідно записів у
земельній шнуровій книзі №3 колгоспу
«Зоря Комунізму» с. Руська Поляна, до
приватизації земельної ділянки за
відповідачкою обліковувалася земельна
ділянка площею 0,15 га по АДРЕСА_1 а за
позивачкою 0,06 га по АДРЕСА_2. Рішенням
виконкому Руськополянської сільської
ради №48 від 26 квітня 2001 року «Про
розгляд скарги ОСОБА_2 з приводу
суміжного землекористування» за
позивачкою закріплено земельну
ділянку площею 0,34 га, а за
відповідачкою - 0,17 га, в тих межах, що
вони користувалися до 10 квітня 2001 року.
Вказане рішення було ухвалено на
виконання рекомендації узгоджувальної
комісії Руськополянської сільської
ради по розгляду зазначеної скарги
позивачки.

У 2006 році працівниками ФОП ОСОБА_11 по
межі, що проходить між земельними
ділянками сторін по справі було
встановлено в присутності позивачки,
за кошти відповідачки, бетонний паркан
довжиною 15 секцій по 2 метри кожна,
висотою 1,5 м., що підтверджується
довідкою підприємця ОСОБА_11 від 13
квітня 2011 року та поясненнями
представника позивача.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного переконання що сторони
погодилися на встановлення паркану по
тих межах, які були визначені
протоколом узгоджувальної комісії та
затверджені рішенням виконкому
сільської ради № 48 від 26 квітня 2001 року,
і тим самим ще раз погодившись з
визначеною межею між їх земельними
ділянками.

Встановлено, що згідно заяв поданих
сільському голові позивачкою - 30 квітня
2009 року, а відповідачкою - 21 травня 2009
року, сторони по справі просили надати
дозвіл на розробку технічної
документації на земельні ділянки:
позивачка - площею 0,34 га, по АДРЕСА_2, а
відповідачка - площею 0,17 га по АДРЕСА_1.
Суд першої інстанції вірно вважає, що
на час подачі заяв у сторін по справі не
було скарг про те, що межа між
земельними ділянками порушена, адже
між земельними ділянками перебував
бетонний паркан, який встановлений за
погодженням обох сторін.

Рішенням 44 сесії 5 скликання
Руськополянської сільської ради від 27
травня 2009 року № 44-6 позивачці та
відповідачці надано дозвіл на розробку
технічної документації на земельні
ділянки зазначеною у їх заявах.

У ході виготовлення технічної
документації застосовувалися
відповідні заміри, які є більш точними,
ніж, ті які визначалися сільською радою
при наданні у користування земельних
ділянок по фактичному користуванню. За
таких обставин, визначивши відповідні
заміри проектною організацією та
склавши акт погодження меж земельної
ділянки з суміжними власниками та
землекористувачами, його необхідно
було у відповідності до п.б ч.2 ст. 198 ЗК
України погодити та надати проектній
організації. Так, згідно акту
погодження меж від 07 лютого 2011 року
позивачка погодила такий акт
відповідачці. У вказаному акті площа
земельної ділянки відповідачки
зазначена 0,1849 га. Межа при цьому між
земельними ділянками у виді паркану не
змінилася. Крім того, самою ж
позивачкою було підписано у 2010 році і
свій акт погодження меж суміжного
землекористування, де площа земельної
ділянки позивачки була зазначена у
розмірі 0,3261 га.

Встановлено, що 26 вересня 2011 року
позивачка подала заяву до сільської
ради про відкликання свого підпису у
акті погодження відповідачці меж
земельної ділянки.

Суд першої інстанції вірно прийшов до
переконання, що таке відкликання не
передбачено чинним законодавством,
паркан між земельними ділянками було
встановлено за участю позивачки ще у 2006
році, у відповідності до рішення
виконкому № 48 від 26 квітня 2001 року та
протоколу узгоджувальної комісії від 10
квітня 2001 року, межа не змінювалася, акт
погодження меж було подано
відповідачкою проектній організації
для подальшої розробки технічної
документації, тому суд першої
інстанції вірно вважає, що погоджуючи
межі земельної ділянки позивачкою
відповідачці при незмінній межі у виді
паркану позивачка усвідомлювала, про
які розміри та площі земельних ділянок
йдеться у зазначених актах.

Колегія суддів погоджується з
прийняттям судом першої інстанції до
уваги пояснення представника
сільської ради про те, що земельна
ділянка позивачки не могла зменшитися
за рахунок збільшення земельної
ділянки відповідачки, оскільки паркан
було встановлено по тій межі, що
визначалася у 2001 році узгоджувальною
комісією, заперечень з приводу
встановлення паркану у відповідачки не
було і збільшення земельної ділянки
відповідачки могло відбутися лише за
рахунок іншого суміжного
землекористувача ОСОБА_12, яка
сільській раді повідомила, що жодних
заперечень до відповідача. у зв'язку із
захопленням частини її земельної
ділянки вона немає.

Суд першої інстанції вірно критично
оцінив висновок експерта, наданий
представником позивача, з матеріалів
іншої цивільної справи, оскільки він не
був оцінений судом у справі, по якій
призначалася експертиза, а по даній
справі про призначення такої
експертизи сторони не клопотали.
Заміри указані у висновку експерта не
відповідають тим замірам та площам
земельних ділянок, які зазначені у
протоколі узгоджувальної комісії від
2001 року, який суд першої інстанції
вірно вважає належним та допустимим
доказом по справі. Суд першої інстанції
вірно врахував пояснення представника
сільської ради, що збільшення площі
земельної ділянки відповідачки
відбулося за рахунок частини земельної
ділянки ОСОБА_12, яка не заперечує проти
такого захоплення, тому у експерта
відсутні підстави стверджувати про
накладення земельної ділянки
відповідачки на земельну ділянку
позивачки, внаслідок самовільного
захоплення. Таким чином колегія суддів
приходить до переконання, що майнові
права позивачки ОСОБА_2 відповідачкою
ОСОБА_10 не порушені.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
стосується оскаржуваного рішення
Руськополянської сільської ради № 24-6/VI
від 27 квітня 2012 року «Про внесення змін
у рішення виконкому від 26 квітня 2001 р. №
42», яке позивач просить визнати
недійсним та скасувати. Суд першої
інстанції прийшов до вірного
переконання, що вказане рішення не може
визнаватися недійсним, оскільки як
встановлено у судовому засіданні таке
рішення на розгляд сесії не виносилося,
про що свідчить протокол проведення
сесії та таке рішення на сесії не
приймалося, пре що свідчить рішення
сесії Руськополянської сільської ради
№ 24-6/VI від 27 квітня 2012 року під назвою
«Про затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку та надання у
власність земельних ділянок». Саме
вказаним рішенням сесії
Руськополянської сільської ради № 24-6/VI
від 27 квітня 2012 року під назвою «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку та надання у
власність земельних ділянок», на
підставі заяви відповідачки, їй та
іншим громадянам було передано у
власність земельні ділянки. В
державному акті не зазначено назву
рішення № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року, а
тому відсутні підстави вважати, що таке
рішення має саме таку назву, яку
зазначає позивач, адже на сесії ради
таке рішення не ухвалювалося. Підстав
для визнання рішення, прийнятого на
сесії сільської ради про затвердження
технічної документації та надання у
власність громадянам земельних
ділянок, на підставі якого у подальшому
видані державні акти на право
власності на земельні ділянки не має і
такі позовні вимоги позивачем не
заявлялися.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного переконання, що державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯК № 355956 від 23 липня 2012 року
виданий відповідачці на підставі
рішення Руськополянської сільської
ради № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року під
назвою «Про затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку та надання у
власність земельних ділянок», яке
прийнято згідно вимог чинного
законодавства, ніким не оспорено та є
дійсним на даний час.

Державний акт на право власності на
земельну ділянку є правовстановлюючим
документом, який видається на підставі
рішення відповідного органу місцевого
самоврядування, що узгоджується зі
ст.ст. 118, 122 Земельного Кодексу України,
(у редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин) відповідно до
вимог яких передача у власність
земельної ділянки відбувалася на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування, а тому вимога про
скасування державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності незаконності рішення
органу місцевого самоврядування, на
підставі якого виданий оспорюваний
державний акт. Оскільки рішення № 24-6/VI
від 27 квітня 2012 року під назвою «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку та надання у
власність земельних ділянок», на
підставі якого видано державний акт
відповідачці, є дійсним і ніким не
скасованим, то відповідно державний
акт також не може бути визнаний
недійсним.

Доводи апеляційної скарги не впливають
на законність і обґрунтованість
судового рішення.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про відмову в задоволенні позову
ОСОБА_2, а тому колегія суддів
апеляційну скаргу відхиляє, а
оскаржуване рішення суду першої
інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 06 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10
Руськополянської сільської ради
Черкаського району Черкаської області
про визнання недійсним рішення та
державного акту про право власності на
земельну ділянку - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності одразу після
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :