АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/779/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 645/6914/13-ц
Категорія - право власності
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів: Пилипчук Н.П.,
Трішкової І.Ю.,

при секретарі: Асєєвій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє
в інтересах Харківської міської ради,
на заочне рішення Фрунзенського
районного суду м Харкова від 09 жовтня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої
ОСОБА_5 до Харківської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача - Управління у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
визнання права користування житловим
приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року позивачі - ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 в своїх інтересах та в
інтересах малолітньої ОСОБА_5
звернулися до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначали, що за вказаною адресою
позивачі з 2003 року мешкали разом з
батьками ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7. У
вказану квартиру батьки позивача
вселилися на підставі службового
ордеру № 3766, виданого ОСОБА_6 22.04.1999 року
виконавчим комітетом Фрунзенської
районної ради м. Харкова на склад сім'ї
з двох осіб. Рішенням виконавчого
комітету Фрунзенської районної ради м.
Харкова від 19.02.2002 року вказану
квартиру було виключено з числа
службових квартир Фрунзенського
комунального виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного
підприємства, та наймачем квартири
визначено ОСОБА_6 та до договору найму
включено її чоловіка ОСОБА_7. Вказана
квартира не була приватизована та
перебуває у комунальній власності.

Незважаючи на те, що позивачі
зареєстровані кожен в іншому місті,
фактично вони проживали однією сім'єю
разом з батьками позивача ОСОБА_3, мали
спільний побут, вели спільне
господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_7.
Позивачі займалися похованням та
отримали свідоцтва про смерть батьків.

Після смерті батьків позивачі з
малолітньою дитиною продовжують
мешкати у спірній квартирі .

З огляду на викладене, позивачі,
посилаючись на норми діючого
законодавства, вважають, що ОСОБА_3, як
член сім'ї наймача спірної квартири,
разом з родиною мають право на визнання
за ними права користування спірною
квартирою АДРЕСА_2

Відповідачем Харківською міською
радою 16 вересня 2013 року надане письмове
заперечення на позов, в якому
зазначено, що позовні увимоги не
визнають. Посилаються, що виконавчим
комітетом Харківської міської ради
Фрунзенської районної ради в м. Харкові
не приймалось рішення щодо надання
квартири позивачам, а також не
укладався з позивачами договір найму
вказаного приміщення та не видавався
ордер на це приміщення, який відповідно
до вимог 58 Житлового кодексу
Української PCP є єдиною підставою для
вселення в надане приміщення. Крім
того, відповідач наголосив, що у
відповідачів відсутні докази про
отримання письмової згоди всіх членів
сім'ї наймача на вселення позивачів до
спірної квартири. Також, відповідач
вважає, що позивачами не подано доказів
постійного проживання ОСОБА_3 у
спірному приміщенні, ведення з
наймачами спільного господарства,
тобто доказів того, що позивач був
членом сім'ї наймача у розумінні ст. З
Сімейного кодексу України, згідно з
якою сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов»язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м Харкова від 09 жовтня 2013 року вказаний
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_2

Не погодившись з вказаним рішенням
ОСОБА_1., який діє в інтересах
Харківської міської ради, подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
якам у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити. В
обгрунтування апеляційної скарги
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Вказує, що виконавчим комітетом
Харківської міської ради, Фрунзенської
районної в м. Харкові ради не
приймались рішення щодо надання
відповідачам спірної квартири. Договір
найму вказаного приміщення з
позивачами не укладався. Також не
видавався позивачам ордер на це
приміщення, який відповідно до вимог
ст. 58 Житлового кодексу Української PCP є
єдиною підставою для вселення в надане
жиле приміщення.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги
позивачів про визнання за ними права
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_2 суд першої інстанції
виходив з того, що позивачі проживали
однією сім'єю разом з батьками позивача
ОСОБА_3, мали спільний побут, вели
спільне господарство.Після смерті
батьків позивачі з малолітньою дитиною
продовжують мешкати у спірній
квартирі, іншого житла не мають.
Зазначене підтверджується доказами,
наведеними в матеріалах справи.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, так
як вони є правильними і зробленими у
відповідності із зібраними по справі
доказами.

Звернувшись з вказаним позовом
позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилаються
на те, що вони з 2003 року проживають за
адресою: АДРЕСА_2. Під час проживання в
цій квартирі, ІНФОРМАЦІЯ_6 року у
позивачів народилася дитина ОСОБА_5,
яка з народження проживає з батьками у
вказаній квартирі.

Матеріали справи свідчать, що раніше у
вказаній квартирі з 31 січня 2001 рову та
до часу смерті були зареєстровані та
проживали батьки позивача ОСОБА_3-
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що підтверджується
довідкою з місця проживання про склад
сім'ї та прописку за № 4389, виданою
Комунальним підприємством
«Жилкомсервіс» Дільниця № 53, яка
міститься в матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що
22.04.1999 року виконавчим комітетом
Фрунзенської районної ради м. Харкова
був виданий службовий ордер № 3766 на
ім'я ОСОБА_6 на склад сім'ї з двох осіб (
а. с. 14).

Рішенням виконавчого комітету
Фрунзенської районної ради м. Харкова
від 19.02.2002 року вказану квартиру було
виключено з числа службових квартир
Фрунзенського комунального
виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного
підприємства, та наймачем квартири
визначено ОСОБА_6 та до договору найму
включено її чоловіка ОСОБА_7 ( а. с. 15-20).

З матеріалів справи вбачається, що
спірна квартира не була приватизована
та перебуває у комунальній власності.

Згідно зі Свідоцтвом про народження,
копія якого міститься в матеріалах
справи, батьками позивача ОСОБА_3 є
ОСОБА_7, ОСОБА_6( а. с. 24).

ОСОБА_3 з 01.07.2000 року зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1 Згідно з довідкою
Комунального підприємства
«Жилкомсервіс» Дільниця № 54 від 06.08.2013
року, за вищевказаною адресою
зареєстровано п'ять осіб.

Крім того, в провадженні Фрунзенського
районного суду м. Харкова знаходиться
цивільна справа ОСОБА_8 до ОСОБА_3,
ОСОБА_9, третя особа - Фрунзенський
відділ Державної міграційної служби
Головного управління України в
Харківській області про визнання
втратившими права користування жилим
приміщенням, а саме квартирою,
розташованою за адресою: АДРЕСА_1. У
позовній заяві ОСОБА_8, копія якої
міститься в матеріалах справи, остання
зазначила, що в січні 2003 року ОСОБА_3
забрав усі свої особисті речі та пішов
проживати у батьківську квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 з 07.10.2004 року
зареєстрованна за адресою: АДРЕСА_4 За
цією ж адресою зареєстрована дитина
позивачів ОСОБА_5, що підтверджується
будинковою книгою, копія витягу з якої
міститься в матеріалах справи. Частина
житлового будинку, розташована за
вказаною адресою належить на праві
власності матері позивачки ОСОБА_10 на
підставі договору дарування, копія
якого міститься в матеріалах справи. У
вказаній частині будинку житловою
площею 12,9 кв. м. зареєстровано 4 особи (
а. с. 21-23, 28-32).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла мати ОСОБА_6.
Батько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (
а. с. 26,27).

З пояснень позивачів та свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,ОСОБА_14 ОСОБА_15,
ОСОБА_16 вбачається, що незважаючи на те,
що позивачі зареєстровані в інших
місцях, фактично вони проживали з 2003
року однією сім'єю разом з батьками
позивача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2,
мали спільний побут, вели спільне
господарство. Дочка позивачів проживає
у вказаній квартирі з часу народження.
В цій квартирі вони продовжують
проживати після смерті батьків до
цього часу. Разом з батьками вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, спільно поміняли вікна та
зробили ремонт у квартирі. ОСОБА_3
здавав грошові кошти на ремонт
під»їзду, на вхідні двері з кодовим
замком, брав участь у заміні стояка
водопостачання у під»їзді, спільно
несли витрати по сплаті комунальних
платежів. Після смерті батьків
позивачі займалися їх похованням та
отримали свідоцтво про смерть, іншого
житла позивачі не мають.

Проживання позивачів у вказаній
квартирі разом з померлими батьками
однією сім»єю підтверджується
матеріалами справи. Також матеріалами
справи підтверджується проживання в
цій квартирі дитини позивачів з часу
народження.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
згідно з якими кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а суд розглядає справу
в межах заявлених вимог і вирішує
справу на підставі наданих доказів.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачами надано достатньо доказів на
підтвердження тих обставин, на які
вони посилаються як на підставу своїх
вимог.

Згідно зі ст. 64 Житлового Кодексу
України члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що вишивають з
договору найму жилого приміщення.
Повнолітні члени сім'ї несуть
солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного суду України „Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" від 12.04.1985 року, вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п. 15
постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому. Однак відсутність письмової
згоди членів сім'ї наймача на вселення
сама по собі не свідчить про те, що
особи, які вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Судова колегія вважає
необгрувнтованим посилання апелянта
на відсутність письмової згоди наймача
на проживання позивачів з дитиною за
адресою спірної квартири. Відсутність
письмової згоди не свідчить про те, що
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх дитина ОСОБА_5, не
набули права користування жилим
приміщенням, оскількиз матеріалів
справи вбачається, що вони вселилася зі
згоди наймачів - батьків ОСОБА_3, які
проживали у даному приміщенні, як члени
сім'ї, були пов'язані спільним побутом
та мали взаємні права та обов'язки.

В силу п. 4 ст. З Закону "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", місце проживання
є адміністративно - територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає понад шість місяців на рік.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону,
реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

За таких обставин суд першої
інстанції відповідно до вимог закону
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги про визнання за позивачами
права користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_2

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
суд апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно
досліджені і оцінені обставини по
справі, надані сторонами докази. Доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або
скасування судового рішення судова
колегія не вбачає.

Відповідно, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст.
307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах Харківської міської ради,
відхилити .

Рішення Фрунзенського районного суду м
Харкова від 09 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -