У Х В А Л А

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Мазур Л.М., Умнової О.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Свалявського району Закарпатської
області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та відшкодування
матеріальної шкоди за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 04
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року прокурор Свалявського
району Закарпатської області
звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3 із
указаним позовом, посилаючись на те, що
рішенням Стройненської сільської ради
від 17 березня 1995 року йому у
користування було виділено земельну
ділянку площею 0,07 га в урочищі «Довге
поле» на території Стройненської
сільської ради. ОСОБА_4 належить
сусідня земельна ділянка площею 0,0516 га.
Посилаючись на те, що відповідач, не
маючи законних підстав, відгородив та
використовує частину земельної
ділянки позивача, тобто здійснив
самовільний захват земельної ділянки,
чим завдає йому матеріальну шкоду,
прокурор просив зобов'язати
відповідача звільнити самовільно
зайняту ним частину земельної ділянки,
яка передана у користування ОСОБА_3, не
чинити йому перешкоди у користуванні
земельною ділянкою та стягнути з
відповідача матеріальну шкоду у
вигляді упущеної вигоди у розмірі 16 094
грн.

Рішенням Свалявського районного суду
Закарпатської області від 10 листопада
2013 року позов прокурора задоволено
частково. Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити
самовільно зайняту частину земельної
ділянки розміром 0,0204 га в урочищі
«Довге поле» Стройненської сільської
ради Свалявського району, якою
користується ОСОБА_3, та не чинити йому
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 8 047
грн. В іншій частині позову відмовлено.
Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 04 вересня 2013
року рішення районного суду скасовано.
У задоволенні позову прокурора
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що у
власності ОСОБА_4 перебуває земельна
ділянка площею 0,516 га, при цьому він без
відповідної правової підстави
використовує земельну ділянку площею
0,0204 га, що передана у встановленому
законом порядку у користування ОСОБА_3,
чим завдає йому матеріальної шкоди у
вигляді упущеної вигоди.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_3 не є належним користувачем
земельної ділянки, яка межує із
земельною ділянкою відповідача,
оскільки він не надав доказів
відведення йому спірної земельної
ділянки, а тому прокурор звернувся із
даним позовом передчасно.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що рішенням
Стройненської сільської ради від 17
березня 1995 року ОСОБА_3 у користування
для ведення особистого підсобного
господарства надана земельна ділянка в
урочищі «Довге поле», розташована на
території Стройненської сільської
ради, площею 0,07 га.

Пред'являючи позов, прокурор посилався
на те, що частину земельної ділянки, що
передана у користування ОСОБА_3, без
належної правової підстави
використовує ОСОБА_4

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав на
землю. Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень» права
на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на
земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК
України 1990 року. Проте дію ст. 23
зупинено відносно власників земельних
ділянок, визначених Декретом Кабінету
Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992
року «Про приватизацію земельних
ділянок» (далі - Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету,
а саме: ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, посвідчується
відповідною радою народних депутатів,
про що робиться запис у
земельно-кадастрових документах, з
наступною видачею державного акта на
право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок
посвідчення права приватної власності
громадян на земельні ділянки та
документи, що посвідчують право на
земельну ділянку. Таким документом
може бути відповідний запис у
земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК
України 2001 року громадяни, що одержали
у власність земельні ділянки у
розмірах, що були передбачені раніше
діючим законодавством, зберігають
права на ці ділянки.

Згідно з п. 7 Положення про порядок
ведення державного земельного
кадастру, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 15 від 12
січня 1993 року, чинного на момент
винесення Виконавчим комітетом
Ревненської сільської ради народних
депутатів рішення №23/7 від 02 грудня 1997
року «Про переведення земельної
ділянки у приватну власність для
ведення особистого підсобно
господарства», до земельно-кадастрової
документації належать кадастрові
карти та плани (графічні і цифрові),
схеми, графіки, текстові та інші
матеріали, які містять відомості про
межі адміністративно-територіальних
утворень, межі земельних ділянок
власників землі і землекористувачів, у
тому числі орендарів, правовий режим
земель, що перебувають у державній,
колективній і приватній власності, їх
кількість, якість, народногосподарську
цінність та продуктивність по
власниках землі і землекористувачах,
населених пунктах, територіях
сільських, селищних, міських, районних
рад народних депутатів, областях,
Республіці Крим та Україні в цілому.
Земельно-кадастрова документація
включає книги реєстрації державних
актів на право колективної, приватної
власності на землю, право постійного
користування землею, договорів на
тимчасове користування землею, у тому
числі на умовах оренди.

Земельно-кадастрова документація
ведеться згідно з інструкцією ведення
державного земельного кадастру,
затверджуваною Держкомземом.

Наведеного суду апеляційної інстанції
не врахував, не спростував висновку
районного суду про належність передачі
спірної земельної ділянки у
користування ОСОБА_3, а, відтак, дійшов
необґрунтованого висновку про
неправомірність звернення прокурора
до суду в його інтересах, як належного
землекористувача.

При цьому висновок суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
матеріальної шкоди є передчасним,
оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, потрібна наявність одночасно
усіх елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки; шкоди; причинного зв'язку
між протиправною поведінкою
заподіювача та шкодою; вини.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Отже, з урахуванням указаної норми та
виходячи з обставин даної справи
обов'язковою умовою для стягнення
матеріальної шкоди з відповідача є
доведення його вини у самовільному
зайнятті земельної ділянки, переданої
у користування позивачу,
протиправність його дій та причинного
зв'язку саме дій відповідача з
матеріальною шкодою, завданою ОСОБА_3

Частково задовольняючи позов, районний
суд належним чином не обгрунтував
свого висновку про наявність підстав
для відшкодування матеріальної шкоди
та не перевірив розрахунку цієї шкоди.
Зазначивши, що вказана сума є упущеною
вигодою, суд не вказав з чого виходив
при її визначенні та який саме і від
чого міг би отримати дохід позивач (абз.
2 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи у частині стягнення
матеріальної шкоди, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 04 вересня 2013
року скасувати.

Рішення Свалявського районного суду
Закарпатської області від 10 листопада
2013 року в частині зобов'язання ОСОБА_4
звільнити самовільно зайняту частину
земельної ділянки розміром 0,0204 га в
урочищі «Довге поле» Стройненської
сільської ради Свалявського району,
якою користується ОСОБА_3, та не чинити
перешкоди у користуванні цією
земельною ділянкою залишити в силі.

Рішення Свалявського районного суду
Закарпатської області від 10 листопада
2013 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди
скасувати, справу у цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Умнова