АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Височанської Н.К.,
Владичана А.І.

секретаря Лисак О.А.

за участю: позивачки ОСОБА_1,
представників управління освіти,
молоді

та спорту Сокирянської РДА -
Гавдюка Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління освіти, молоді та
спорту Сокирянської районної
державної адміністрації Чернівецької
області про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 14листопада 2013
року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовною заявою до
управління освіти, молоді та спорту
Сокирянської районної державної
адміністрації Чернівецької області
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

Вказувала на те, що 26 грудня 2012 року
була призначена в.о. директора
Білоусівського навчально-виховного
комплексу Сокирянського району.
Наказом начальника управління освіти,
молоді та спорту Сокирянської районної
державної адміністрації № 89 від 1
березня 2013 року її було звільнено з
роботи на підставі п.3 ч.1ст.40 КЗпП
України за систематичне невиконання
обов'язків, покладених на неї трудовим
договором.

Вважаючи, що звільнення з роботи
проведено з грубим порушенням
трудового законодавства, просила суд
поновити її на посаді в.о. директора
Білоусівського навчально-виховного
комплексу, стягнути з відповідача на
її користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду в
розмірі 10 000 грн.

------------------------------------------------------------------------
-------------------------------

22ц - 94/14
головуючий у 1-й інстанції Унгурян
С.В.

категорія 51/52
суддя-доповідач Міцней В.Ф.

Рішенням Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 14 листопада
2013 року відмовлено в задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Вказує на те, що в наказі про її
звільнення з роботи не зазначено, у
чому виявилося порушення нею
трудового законодавства, з посадовими
обов'язками директора Білоусівського
навчально-виховного комплексу вона не
була ознайомлена, відповідачем
порушено порядок застосування
дисциплінарних стягнень.

На думку апелянта, суд повинен був
з'ясувати, чи відповідають вимогам
закону накази про накладення на неї
дисциплінарних стягнень, які
передували наказу про звільнення.

Також вважає, що її звільнення
проведено з порушенням вимог ст.43 КЗпП.

В судовому засіданні ОСОБА_1
підтримала вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідача
апеляційну скаргу не визнав, вважає, що
рішення суду є законним, обгрунтованим
і підстав для його скасування немає.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а рішення суду - скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК передбачено, що при
ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносини, зумовлених
встановленими обставинами; правової
норми, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи,
наказом начальника управління освіти,
молоді та спорту Сокирянської районної
державної адміністрації № 629-к від 26
грудня 2012 року ОСОБА_1 призначено в.о.
директора Білоусівського
навчально-виховного комплексу
Сокирянського району.

Наказом начальника управління № 89 від 1
березня 2013 року позивачку було
звільнено з роботи на підставі п.3
ч.1ст.40 КЗпП України за систематичне
невиконання обов'язків, покладених на
неї трудовим договором.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП
України трудовий договір укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадках систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 22 постанови від 6 листопада
1992 р. № 9 „Про практику розгляду судами
трудових спорів", у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
необхідно з'ясувати, в чому конкретно
виявилося порушення, яке стало
приводом до звільнення; чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом передбачених статтями 1471,
148, 149 КЗпП правил і порядку
застосування дисциплінарних стягнень.

Тому при звільненні працівника з
підстав, передбачених цією нормою
закону, власник або уповноважений ним
орган повинен навести конкретні факти
допущеного ним невиконання обов'язків,
зазначити, коли саме вони мали місце,
які проступки вчинив працівник після
застосування до нього стягнення та
коли.

Проте в наказі № № 89 від 1 березня 2013
року не зазначено, у чому конкретно
виявилося порушення, яке стало
приводом до звільнення позивачки, та
коли мали місце таке порушення.

Суд першої інстанції, вважаючи
звільнення позивачки з роботи
законним, послався на акт комісії
відповідача від 21 січня 2013 року, в якому
зазначено, що комісією виявлено факт
непроведення в Білоусівському
навчально-виховному комплексі у грудні
2012 року уроків музики (18 годин), які
відмічені в журналі як проведені
позивачкою.

Однак відповідач не спростував доводів
позивачки про те, що вона провела такі
уроки у грудні 2012 року.

Окрім того. відповідно до ст.148 КЗпП
України дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення.

Зазначене у вказаному акті порушення
було виявлено відповідачем 21 січня 2013
року, однак стягнення у виді звільнення
застосовано до позивачки 1 березня 2013
року, тобто після спливу встановленого
законом строку.

Не може бути приводом для звільнення
позивачки і недоліки, зазначені в акті
відповідача від 25 лютого2013 року, на які
суд послався, оскільки з цьому акті не
зазначено на кого покладено виконання
обов'язків щодо ведення класних
журналів, шкільної документації,
протоколів педрад, книги наказів та
іншої документації.

Судовою колегією встановлено, що
відповідач не ознайомив позивачку з
посадовими обов'язками директора
Білоусівського навчально-виховного
комплексу при призначенні її на цю
посаду.

З матеріалів справи вбачається, що
посадова інструкція в.о. директора
Білоусівського НВК затверджена
наказом відповідача у лютому 2013 року.

Пленум Верховного Суду України в п. 23
вищевказаної постанови роз'яснив, що за
передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами
працівник може бути звільнений лише за
проступок на роботі, вчинений після
застосування до нього дисциплінарного
або громадського стягнення за
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Крім того, при оспоренні позивачем до
суду наказу про звільнення за п.3 ст.40
КЗпП України, суд зобов'язаний
перевірити всі накази про накладення
дисциплінарного стягнення, які ввійшли
в систему для звільнення, незалежно від
того, чи оскаржувався кожен наказ
окремо в установлений законом строк.

Суд першої інстанції зазначив у
рішенні, що накази відповідача № 18-к
від 9 січня 2013 року та № 34-к від 18 січня
2013 року про накладення на позивачку
дисциплінарних стягнень ввійшли в
систему для звільнення, однак не
перевірив ці накази, хоча позивачка
оспорювала їх в судовому засіданні при
оспорюванні самого звільнення.

Так, наказом № 18-к від 9 січня 2013 року
позивачку притягнуто до
дисциплінарної відповідальності за
порушення трудової дисципліни, а саме
за оголошення 29 грудня 2012 року
„санітарним днем" для дошкільних груп
Білоусівського НВК без погодження з
відділом освіти, а також за відмову
давати пояснення з цього приводу.

Однак відповідач не спростував доводів
позивачки про те, що встановлення нею
без погодження з управлінням освіти
„санітарного дня" 29 грудня 2012 року для
дошкільних груп у зв'язку з відсутністю
дітей не є порушенням трудової
дисципліни і таке погодження нічим не
передбачено.

Наказом № 34-к від 18 січня 2013 року
позивачці оголошено догану за
порушення ст.38 КЗпП при звільненні
працівника з роботи.

Проте в цьому наказі не зазначено, в
чому полягало таке порушення, коли воно
мале місце і чи визнано звільнення
працівника незаконним.

Окрім того, відповідач при
застосуванні такого крайнього заходу,
як звільнення, не врахував положення ч.3
ст.149 КЗпП, згідно з яким при обранні
виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що звільнення позивачки з
роботи проведено без законних підстав,
тому вона підлягає поновленню на
попередній посаді зі стягненням на її
користь з відповідача середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що
при винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Згідно довідки управління освіти,
молоді та спорту Сокирянської районної
державної адміністрації заробіток
ОСОБА_1 за два місяці роботи перед
звільненням, тобто за січень і лютий 2013
року, становить 10087 грн 08 коп (а.с.49).

Середньоденний заробіток позивачки
становить 246 грн 03 коп (10087,08 : 41 =246,03), а
вимушений прогул з 2 березня 2013 року по
29 січня 2014 року - 228 робочих днів.

Отже сума середнього заробітку за час
вимушеного прогулу становить 56094 грн 84
коп (228 х 246,03 = 56094,84).

Відповідно до довідок Сокирянського
вищого професійного училища від 23
січня 2014 року ОСОБА_1 з 25 березня 2013
року і по даний час працює вихователем
цього училища та за період з 25 березня
по 31 грудня 2013 року вона отримала
заробітну плату в розмірі 18589 грн 36 коп.

Середній заробіток позивачки на посаді
вихователя за період з 1 по 29 січня 2014
року становить 1862 грн 53 коп (2063,60 + 2151,60) :
43 х 19 = 1862,53).

Таким чином, з урахуванням отриманого
позивачкою заробітку за місцем нової
роботи з відповідача на користь
позивачки підлягає стягненню середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 35642 грн 95 коп (56094,84 - (18589,36 + 1862,53) =
35642,95).

За змістом ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи характер та обсяг
заподіяних позивачці моральних
страждань незаконним звільненням з
роботи, вимоги розумності та
справедливості, колегія суддів вважає,
що з відповідача слід стягнути на
користь позивачки моральну шкоду в
розмірі 1000 грн.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції у відповідності до п.4 ч.1 ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову частково.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314 ЦПК
України , колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 14листопада 2013
року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до управління освіти,
молоді та спорту Сокирянської районної
державної адміністрації Чернівецької
області про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди
задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді в.о.
директора Білоусівського
навчально-виховного комплексу
Сокирянського району Чернівецької
області.

Стягнути з управління освіти, молоді та
спорту Сокирянської районної
державної адміністрації Чернівецької
області на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 35642 грн 95 коп та моральну шкоду
в розмірі 1000 грн.

Стягнути з управління освіти, молоді та
спорту Сокирянської районної
державної адміністрації Чернівецької
області в дохід держави на рахунок
0002, , одержувач: УДК у м. Чернівцях,
банк одержувача: ГУ ДКСУ у
Чернівецькій області, МФО 856135, , код класифікації доходів
бюджету 22030001 судовий збір в розмірі 356
грн 43 коп.

Рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_1 на посаді в.о. директора
Білоусівського навчально-виховного
комплексу Сокирянського району
Чернівецької області звернути до
негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/