У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до кредитної спілки «Тринадцята
зарплатня», ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_7, про визнання договору
купівлі-продажу житлового приміщення
(квартири) удаваним, визнання свідоцтва
на право власності недійсним та
визнання іпотечного договору
припиненим, за касаційною скаргою
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
Володарського районного суду
Київської області від 5 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 23 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 11 квітня 2008 року
між ОСОБА_5. та кредитною спілкою
«Тринадцята зарплатня» укладено
кредитний договір на суму 500 000 грн зі
сплатою 72% річних строком на три місяці.
На забезпечення виконання умов
кредитного договору у той же день між
ОСОБА_4 та відповідачем укладено
договір поруки, а між ОСОБА_5. та
кредитною спілкою - договір іпотеки,
предметом якого є будинок АДРЕСА_2. У
зв'язку з невиконанням позичальником
умов кредитного договору, поручитель
передав ОСОБА_6 за договором
купівлі-продажу власну квартиру
АДРЕСА_1 в рахунок погашення кредиту,
процентів та пені. Позивачі зазначали,
що при укладанні договору
купівлі-продажу квартири, між ОСОБА_4 та
кредитною спілкою підписано додаток до
кредитного договору про його
розірвання та була домовленість про
вчинення відповідних дій щодо
припинення іпотечного договору від 11
квітня 2008 року. Посилаючись на
те, що договір купівлі-продажу є
удаваним, оскільки він був укладений з
метою погашення кредитної
заборгованості, позивачі просили
визнати удаваним договір
купівлі-продажу квартири, укладений 3
вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з
підстав, передбачених ст. 235 ЦК України;
визнати недійсним свідоцтво на право
власності на зазначену квартиру,
зареєстроване на ім'я ОСОБА_6; визнати
договір іпотеки від 11 квітня 2008 року,
укладений між ОСОБА_5. та кредитною
спілкою «Тринадцята зарплатня»
припиненим.

Рішенням Володарського районного суду
Київської області від 5 травня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 23 липня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5
просять скасувати зазначені судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.
335 ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився й
суд апеляційної інстанції, на підставі
поданих сторонами доказів, які
належним чином оцінені, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
позивачі не надали належних та
допустимих доказів на підтвердження
позовних вимог.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилаються
заявники в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами
попередніх інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів першої та
апеляційної інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Володарського районного суду
Київської області від 5 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 23 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко