Головуючий суду 1 інстанції - Темнікова
Доповідач - Галан Н.М.
Справа № 436/1540/13-ц
Провадження № 22ц/782/5370/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого: Галан Н.М.

суддів: Лісіциної А.І.,
Назарової М.В.,

при секретарі: Ковальчук С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 14 листопада 2013
року за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
про визнання недійсним кредитного та
іпотечного договорів

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням суду, яке оскаржується,
ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні
позовних вимог за безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач
просить скасувати рішення суду,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі, мотивуючи тим, що судом
порушено норми матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, з'явившихся до суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та обговоривши доводи
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч.1.ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Ст.213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення
суду,ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

В силу ст.525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Судом встановлено, що 16 листопада
2007 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ
„Альфа-Банк" було укладено кредитний
договір за № 800002662, відповідно до якого
позивачу було надано відповідачем для
придбання будинку та земельної ділянки
кредитні кошти в іноземній валюті, а
саме в доларах США в сумі 67800 дол. 00
центів, з остаточним строком погашення
заборгованості по кредиту до 16.11.2022р.,
на умовах виплати банку 12,6 % річних за
користування кредитом.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
надані сторонами докази, вірно
встановив правовідносини, які виникли
між сторонами.

Доводи апелянта про порушення
відповідачем діючого законодавства
при видачі валютного кредиту, судова
колегія вважає безпідставними

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533
ЦК України використання іноземної
валюти, в тому числі при здійсненні
розрахунків, на території України за
зобов'язанням допускається у випадках,
в порядку на умовах встановлених
законом. Законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України „Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк зобов'язується надати грошові
кошти (кредит) позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.2 Закону України
„Про банки і банківську діяльність"
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті.

Статті 47 і 49 цього Закону
визначають операції банків із
розміщенням залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.

Відповідно до ст.5 Декрету
Кабінету Міністрів України „Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" операції з
валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій Національного
банку України. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральної ліцензії) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до п.2 ст.5
вищезазначеного Декрету КМУ.

Вимога щодо необхідності
отримання індивідуальної ліцензії на
здійснення операцій з валютними
цінностями встановлено п. в) ч. 4 ст. 5
Декрету Кабінету Міністрів України
„Про систему валютного регулювання і
валютного контролю", якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак, на сьогодні
такі терміни і суми кредитів в
іноземній валюті законодавцем не
визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого
у Міністерстві Юстиції України 9
листопада 2004 року за № 1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України
„Про систему валютного регулювання і
валютного контролю" є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої у
встановленому порядку.

З матеріалів справи вбачається,
що згідно з банківською ліцензією за №
61, виданою Закритому Акціонерному
Товариству „Альфа-Банк" Національним
банком України 23 березня 1993р.,
зазначений банк має право здійснювати
банківські операції в іноземній
валюті.

Крім того, відповідно до змісту ч.1
ст.638 ЦК України недосягнення сторонами
в належній формі згоди з усіх істотних
умов договору свідчить про те, що
договір не є укладеним, а згідно з ч.1
ст.215 ЦК України недійсним може бути
визнано лише укладений договір.

Посилання позивача на помилку при
укладанні кредитного договору, про
покладання на нього, як позичальника,
ризику знецінення національної валюти,
порушення його прав як споживача, як на
підставу визнання договору недійсним є
помилковим, оскільки відповідно до п.3
ст.3 та ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договорів та
визначенні умов з урахуванням вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, вимог розумності та
справедливості, а п. 3.8 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року №168
та зареєстрованих у Міністерстві
Юстиції України 25 травня 2007 року за
№541/13808, встановлює, що у разі надання
кредиту в іноземній валюті банки
зобов'язані під час укладання
кредитного договору попередити
споживача, про валютні ризики під час
виконання зобов'язань за кредитним
договором. Така норма запроваджена на
виконання Закону України „Про захист
прав споживачів" та дотримана
відповідачем при укладеного між
сторонами кредитного договору, з якого
вбачається, що позичальник, укладаючи
цей Договір, усвідомлює можливість
виникнення курсових різниць (коливань)
валюти кредиту при отриманні кредитних
коштів та їх використанні за цільовим
призначенням згідно умов даного
Договору.

Інформація споживача про наявні
форми кредитування, податковий режим
сплати процентів та недоліки схем
кредитування відповідно до ч.2 ст.11
Закону України „Про захист прав
споживачів" повинна надаватися
споживачу до укладення договору, а
ненадання банком такої інформації
споживачу також не є підставою для
визнання його недійсним, оскільки за
змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент його вчинення стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3 та 6 ст.203 ЦК України.

На думку апелянта за тих же самих
підстав підлягає скасуванню і рішення
суду в частині визнання недійсним
договору іпотеки.

Однак, судова колегія не може
погодитись з даним доводом, оскільки
підстав, для визнання договору іпотеки
недійсним, апелянтом не наведено.

Відповідно ст..308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Таким чином, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції за доводами апеляційної
скарги немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303,304,307, 308
ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 14
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набуває чинності
негайно, але може бути оскаржена у
продовж 20 днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: