Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в
інтересах ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 22 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому просив стягнути
з ОСОБА_4 на свою користь
заборгованість за договором позики від
26 серпня 2009 року № 02 у сумі 75 192,54 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те,
що 26 серпня 2009 року між ним та ОСОБА_7
був укладений договір позики за № 02,
відповідно до якого остання взяла у
борг 15 000 грн з терміном повернення до 26
серпня 2012 року та сплатою 2 % на місяць
строком до 6 місяців, 5 % - від 6 до
12 місяців, 10 % - від 12 місяців і більше,
які повинні бути сплачені не пізніше
строку повернення суми позики.

У визначений договором строк отриману
позику ОСОБА_7 не повернула, а згодом
йому стало відомо, що вона померла,
спадщину після її смерті прийняла
донька ОСОБА_4

Оскільки відповідно до ст. ст. 608, 1216, 1218,
1219 ЦК України до відповідачки перейшов
обов'язок щодо сплати суми боргу за
договором позики, який залишився
невиконаним її померлою матір'ю на день
смерті, просив стягнути з неї
заборгованість у розмірі 75 192,54 грн, яка
складається з основної заборгованості
за період з 26 серпня 2009 року до 20 серпня
2013 року - 58 050 грн, індексу
інфляції та трьох процентів річних.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 подала
зустрічний позов до ОСОБА_6, у якому
просила визнати договір позики від 26
серпня 2009 року № 02 недійсним,
посилаючись на те, що вона проживала по
АДРЕСА_1 разом зі своїми батьками -
ОСОБА_8 та ОСОБА_7

З травня 2009 року мати тяжко захворіла й
батьки на лікування витратили всі свої
заощадження та брали у борг у сусідів.
На той період вона була
неповнолітньою і батьки не ставили її
до відома та не радилися з нею щодо
майнових питань родини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 - мати.

Вважає, що даний договір позики її мати
підписала під впливом тяжкої для неї
обставини - хвороби і на вкрай
невигідних умовах.

Просила задовольнити позов на підставі
ст. 233 ЦПК України.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 04
березня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 26
серпня 2009 року № 02, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 22 квітня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики у розмірі 75
192,54 грн, з яких: 15 000 грн - основна
заборгованість, 58 050 грн - відсотки за
договором позики, 219,15 грн - сума
інфляції, 1923,39 грн - 3 % річних.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_5, ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення місцевого суду
від 04 березня 2014 року, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права і неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що відповідно до договору
позики від 26 серпня 2009 року № 02 мати
відповідача ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_3
грошові кошти в сумі 15 000 грн та
зобов'язалася повернути їх у строк до 26
серпня 2012 року.

У підтвердження отримання суми позики
ОСОБА_7 видала ОСОБА_6 розписку від 26
серпня 2009 року.

В обумовлений строк, до 26 серпня 2012
року, ОСОБА_7 позику не повернула, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла внаслідок
злоякісного новоутворення лівої
молочної залози.

Також установлено, що після смерті
позичальника ОСОБА_7 спадщину у вигляді
земельної ділянки площею 9,1481 га у межах
згідно з планом, що розташована на
території Миколаївської сільської
ради Бердянського району Запорізької
області, з призначенням для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, вартістю 244 419,75 грн,
прийняла відповідач ОСОБА_4, отримавши
31 травня 2013 року свідоцтво про право на
спадщину за законом.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову ОСОБА_6, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_6 знав про
смерть позичальника, вимоги до
спадкоємця пред'явив з пропуском
строку, передбаченого ч. 2 ст. 1281 ЦК
України, до нотаріальної контори з
заявою про визнання його вимог як
кредитора до спадкоємців не звертався.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4,
суд, застосувавши норми ст. 233 ЦК
України, виходив з того, що саме тяжка
хвороба перебувала у причинному
зв'язку з тим, що ОСОБА_7, не маючи іншого
вибору, змушена була укласти угоду
позики на вкрай невигідних для неї
умовах, а ОСОБА_9 цими обставинами
скористався.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив
із положень ч. 2 ст. 1282 ЦК України,
згідно з якою вимоги кредитора
зобов'язані задовольнити спадкоємці.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом першої інстанції, що
після смерті позичальника ОСОБА_7
спадщину у вигляді земельної ділянки
площею 9,1481 га у межах згідно з планом,
що розташована за адресою: Запорізька
область, Бердянський район,
Миколаївська сільська рада, з
призначенням - для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
вартістю 244 419,75 грн, прийняла її донька
ОСОБА_4, отримавши 31 травня 2013 року
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

Також установлено, що ОСОБА_6 вперше
вимогу-претензію направив до ОСОБА_4 15
травня 2013 року, яку остання отримала
16 травня 2013 року.

За таких обставин суд першої інстанцій,
виходячи з норм ч. 2 ст. 1281 ЦК України,
дійшов обгрунтованого висновку, що
ОСОБА_3 пропустив строк пред'явлення
вимоги до спадкоємця та правильно
вважав, що він міг дізнатись про смерть
боржника, оскільки був орендарем
земельної ділянки, яка належала
померлій, і за оренду якої сплачував
останній орендну плату.

Також суд першої обґрунтовано дійшов
висновку про те, що саме тяжка хвороба
перебувала у причинному зв'язку з тим,
що ОСОБА_7, не маючи іншого вибору,
змушена була укласти угоду позики на
вкрай невигідних для неї умовах.

Зокрема, з матеріалів справи
вбачається, що 25 серпня 2009 року ОСОБА_7
було поставлено клінічний діагноз -
злоякісне новоутворення молочної
залози аденокарцинома. На лікування до
Донецького обласного протипухлинного
центру ОСОБА_7 прибула та була
госпіталізована 31 серпня 2009
року. Наступного дня 01 вересня 2009 року,
їй проведено операцію, хіміотерапію, а
10 вересня 2009 року вона була виписана.

Гроші, згідно з договором позики,
ОСОБА_7 отримала 26 серпня 2009 року, тобто
за п'ять днів до операції на вкрай
невигідних умовах, оскільки у період з
26 серпня 2010 року до 20 серпня 2013 року
ОСОБА_3 нарахував проценти в розмірі 120 %
річних за користування ними.

Відповідно до ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

За змістом ст. 233 ЦК України правочин
може бути визнаний судом недійсним
якщо його вчинено особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах.

Тобто для визнання угоди недійсною з
передбачених цією статтею підстав
одночасно має бути встановлено
існування впливу на волевиявлення
особи тяжкої для неї обставини і вкрай
невигідні умови договору.

Встановлені вище судом першої
інстанції обставини підтверджуються
матеріалами справи та не спростовані
сторонами під час апеляційного
розгляду.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
правильно застосував норми
матеріального права у спірних
правовідносинах та обґрунтовано
дійшов висновку про наявність підстав
для визнання договору позики
недійсним.

Суд апеляційної інстанції
вищевказаних обставин та норм чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, не врахував,
безпідставно скасував законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 11 своєї постанови «Про
судове рішення у цивільній справі», у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Між тим, з оскаржуваного судового
рішення вбачається, що апеляційний суд
свої висновки щодо дотримання ОСОБА_3
6-місячного строку на
пред'явлення вимог до спадкоємця,
встановленого ст. 1281 ЦК України,
зробив лише на припущеннях.

Крім того, вирішуючи спір в частині
вимог зустрічного позову ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору позики,
апеляційний суд безпідставно відмовив
у його задоволенні лише з тих
міркувань, що вона не є учасником цього
правочину.

Стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
відсотки за користування позикою, 3%
річних та індекс інфляції, апеляційний
суд не врахував, що спадкоємці несуть
зобов'язання погасити нараховані
відсотки і неустойку тільки в тому
випадку, якщо вони вчинені
позичальником за життя. Інші
нараховані зобов'язання фактично не
пов'язані з особою позичальника і не
можуть присуджуватися до сплати
спадкоємцями.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи,
рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах
ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 22 квітня 2014 року скасувати.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 04
березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко