У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К.,

Мазур Л.М.,
Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про встановлення факту
сумісного проживання та поділ сумісно
набутого майна за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Ленінського
районного суду м. Севастополя від 06
лютого 2013 року та рішення апеляційного
суду м. Севастополя від 15 квітня 2013
року,

встановила:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
встановлення факту сумісного
проживання та поділ сумісно набутого
майна.

Позов мотивовано тим, що з листопада 1996
року до 16 вересня 2010 року вона та ОСОБА_4
проживали однією сім'єю, спочатку - без
реєстрації шлюбу, а з 23 квітня 1999 року -
у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син,
ОСОБА_5, батьківство якого визнане
ОСОБА_4 31 березня 1998 року.

Зазначала, що за час спільного
проживання на підставі договору
купівлі-продажу від 22 квітня 1999 року
вони придбали квартиру АДРЕСА_1.

Покупцем у даному договорі було
зазначено лише ОСОБА_4

Вказувала, що відповідно до договору
дарування від 19 серпня 2002 року
відповідач подарував 1/3 частину
вказаної квартири сину ОСОБА_5

16 вересня 2010 року їхній шлюб розірвано.

Вважаючи, що вона й відповідач придбали
зазначену квартиру за спільні кошти
під час спільного проживання, тому
спірна квартира є спільною власністю, і
оскільки між ними не досягнуто згоди
щодо добровільного поділу майна у
вигляді 2/3 частин спірної квартири,
позивачка просила встановити факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу її та ОСОБА_4 у період
з 1996 року до 23 квітня

1999 року, визнати спільною сумісною
власністю 2/3 частини спірної квартири,
передати відповідачу в особисту
приватну власність 1/3 її, іншу 1/3 -
передати їй.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Севастополя від 06 лютого 2013
року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю з 24 липня
1997 року. У задоволенні позову в іншій
частині відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 15 квітня 2013 року
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову
про поділ сумісно набутого майна
скасовано, у цій частині ухвалено нове
рішення про задоволення позову.

Визнано 2/3 частки квартири АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Поділено 2/3 частки квартири АДРЕСА_1,
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнавши за ними
по 1/3 частці права власності на
зазначену квартиру. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 липня 2013 року
вказане рішення апеляційного суду
залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року скасовано ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 липня 2013 року, справу
направлено на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд
прийшов до висновку, що спірне майно
було придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї - сторін у справі, оскільки
доводи позивачки про те, що спірна
квартира була придбана частково за
кошти, надані їй у борг,
підтверджуються розпискою від 20 квітня
1999 року, а тому згідно із ч.1 ст. 17
Закону України «Про власність» 2/3
частини спірної квартири є їхньою
спільною сумісною власністю.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин), спори
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону
України «Про власність», відповідних
норм ЦК Української РСР та з
урахуванням п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС
України в цих випадках не
застосовуються.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
власність», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963
року визначено, що сумісною власністю
є спільна власність без визначення
часток.

Судами встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 22 квітня
1999 року ОСОБА_4 придбав квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.8).

23 квітня 1999 року сторони у справі
уклали шлюб (а.с.12).

Згідно з розпискою від 20 квітня 1999 року
позивачці надано в борг кошти в сумі 3 000
доларів США (а.с.27).

За змістом п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
розглядаючи позови, пов'язані з
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є не лише майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону України «Про власність», ст. 22
КпШС України), а й майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
або майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про
власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК
України на вказане увагу не звернув, не
визначився з характером спірних
правовідносин, змістом правових вимог
і матеріальним законом, що їх регулює,
не врахував, що під час вирішення спору
щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід
установити не лише обставини щодо
факту спільного проживання сторін у
справі, а й ті обставини, що спірне
майно було придбане сторонами
внаслідок спільної праці. Сам факт
перебування у фактичних шлюбних
відносинах без установлення ведення
спільного господарства, побуту та
бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права та
не застосовані норми матеріального
закону, які підлягали застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч.2 ст.338 ЦПК України
ухвалене у справі рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 15 квітня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О. В. Умнова