Справа № 415/2576/13-ц
Провадження № 22ц/782/183/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі :

головуючого: Гаврилюка
В.К.

суддів: Коротенка Є.В.,
Максюта І.О.

при секретарі :
Скоробогатовій Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лисичанського міського
суду Луганської області від 24 грудня
2013 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2013 року позивач звернувся
із зазначеним позовом до суду,
посилаючись на те, що 19 травня 2011 року
відповідач продала йому автомобіль
марки АЗЛК 2141, 1987 року, реєстраційний
номер НОМЕР_1, за що він сплатив
відповідачці 12989, 25 грн. На
підтвердження угоди йому була видана
довіреність для можливості оформлення
автомобілю на нього. Далі з'ясувалось,
що зазначений автомобіль ще 29.11.2010 року
був арештований виконавчою службою, і
його повідомили, що він не має права на
зазначений автомобіль. В зв'язку з цим
він неодноразово звертався до органів
внутрішніх справ. Вважає, що укладений
між ним та відповідачем договір набув
ознак нікчемного правочину відповідно
до положень ст.ст. 215, 220 ЦК України, тому
відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
відповідачка зобов'язана повернути
йому отриману суму грошових коштів.
Просив стягнути з відповідачки суму
боргу в розмірі 13093,43 грн., з урахування
інфляції. Також просив стягнути з
відповідача моральну шкоду в розмірі
9000 грн., тому що йому були спричиненні
моральні страждання.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову про стягнення боргу
та моральної шкоди відмовлено у
повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати рішення суду, як незаконне та
необґрунтоване, постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, зазначає, що
судом неповно встановлені обставини,
що мають значення для справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, а тому просить ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення осіб, яки беруть участь у
справі, розглянувши справу у межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу слід
задовольнити частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України законним і обґрунтованим є
рішення, коли суд виконав всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені у судовому засіданні.

На підставі ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб. Згідно зі ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів. Крім того,
згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на основу своїх
вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи,
судом під час розгляду цієї справи дані
вимоги закону у повній мірі виконані не
були.

Ухвалюючи рішення суд дійшов
висновку, що позов не підлягає
задоволенню в повному обсязі, оскільки
позивач не надав доказів про існування
боргу, не надав боргової розписки,
спірний автомобіль не був знятий з
обліку реєстрації власником, договір
купівлі-продажу автомобілю повинен
бути вчинений у письмовій формі та
підлягає обов'язковій державній
реєстрації, чого зроблено не було.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції обставини по справі,
апеляційний суд вважає, що висновок
суду, викладений в рішенні стосовно
підстав повної відмови у задоволенні
позовних вимог є помилковим, а тому
рішення суду слід скасувати та
ухвалити по справі нове рішення з
наступних підстав.

Відповідно довіреності, посвідченою
08.11.2008 року приватним нотаріусом
Лисичанського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрованою в
реєстрі за № 3039, ОСОБА_3 уповноважив
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 бути його
представником в органах ДАІ та всіх
інших установах, підприємствах та
організаціях незалежно від форм
підпорядкування і форм власності з
питань, пов'язаних зі вчинення
правочинів щодо користування,
експлуатації та продажу, належного
йому на праві власності автомобіля
марки АЗЛК 2141, реєстраційний номер
НОМЕР_1. Довіреність була видана саме з
правом передоручення строком на три
роки (а.с.6).

Згідно з довіреністю, посвідченою
19.05.2011 року приватним нотаріусом
Лисичанського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрованою в
реєстрі за № 919, ОСОБА_2 діюча від імені
власника ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 та
його дружину ОСОБА_6 бути представником
в органах ДАІ та всіх інших установах,
підприємствах та організаціях
незалежно від форм підпорядкування і
форм власності з питань, пов'язаних зі
вчиненням правочинів щодо
розпорядження, належного ОСОБА_3 на
праві власності автомобіля марки АЗЛК
2141, реєстраційний номер НОМЕР_1.
Довіреність була видана без права
передоручення на строк дії основної
довіреності, тобто до 08.11.2011 року (а.с.5).

Відповідно до ст. 244 ЦК України на
підставі довіреності здійснюється
представництво. Довіреність є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.

Згідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах.

Згідно із ч. 1ст. 1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язана вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Відповідно до ст. 1003 ЦК України у
договорі доручення або у виданій на
підставі договору довіреності мають
бути чітко визначені юридичні дії, які
належать вчинити повіреному. Дії, які
належить вчинити повіреному, мають
бути правомірними, конкретними та
здійсненими.

Таким чином, оформлена між
відповідачем та позивачем і його
дружиною довіреність на користування
та розпорядження автомобіля свідчить
про те, що позивач і його дружина
отримали право представництво за цією
довіреністю на відчуження автомобіля
один одному або іншій особі. Згідно
пояснень позивача його дружина за
взаємною домовленістю мала
переоформити автомобіль на нього,
однак цього не сталося внаслідок
попереднього арешту автомобілю у 2010
році виконавчою службою, його розшуку
та вилучення у нього автомобілю, коли
він мав його переоформити.

Для набуття права власності на
транспортний засіб передбачено
спеціальний порядок, згідно якого
транспортний засіб підлягає
обов'язковій державній реєстрації, а у
разі нездійснення державної
реєстрації правочин не є вчиненим.

Так, відповідно до положень ст. 205, 207, п. 3
ч.1 ст. 208, ст. 210 ЦК України договір
купівлі-продажу транспортного засобу
має бути вчинений у письмовій формі та
підлягає обов'язковій державній
реєстрації.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Спірний автомобіль, як слідує з
матеріалів справи, не було знято з
обліку у підрозділі ДАІ, та він
залишався зареєстрованим за ОСОБА_3

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Згідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі,
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

На підставі саме зазначених норм
закону позивач просив задовольнити
його позов і не вказував про те, що
укладав з відповідачкою договір
позики, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач отримала гроші від позивача
в сумі 13000 грн., саме за продаж
автомобілю, що сама підтвердила своїми
поясненнями в якості свідка (а.с. 58),
будучи допитана у кримінальному
провадженні і не заперечувала, що
власником автомобілю є ОСОБА_3

Доводи сторони відповідача у судовому
засіданні про те, що вищевказані кошти
вона отримала від позивача за
користування автомобілем не можуть
бути прийняті тому, що будь-якого
письмового нотаріально посвідченого
правочину про надання автомобіля в
оренду за певну плату між сторонами
укладено не було, оскільки згідно ч.1,2
ст. 799 ЦК України договір найму (оренди)
транспортного засобу укладається у
письмовій формі, а за участю фізичної
особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Таким чином колегія суддів вважає, що
слід стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 отримані кошти 12989 гривень, які
заявлені у позові та отримані ОСОБА_2 за
нікчемним правочином. Доказів про те ,
що будь-які кошти отримав ОСОБА_3 від
ОСОБА_2 або безпосередньо від позивача
не надано.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки з позову та матеріалів
справи фактично не вбачається
будь-яких боргових зобов'язань, а
правовідносини склалися внаслідок
нікчемного правочину, тому відсутні
підстави нарахування індексу інфляції.

У відповідності до ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення
моральної шкоди позивач посилається,
на те що він постійно хвилювався через
неповернення йому грошових коштів, та
йому прийшлося докласти певних зусиль
з намаганням вплинути на відповідача.

Судом встановлено, що позивачем, не
надано належних доказів які б свідчили
про завдання йому моральної шкоди ,
тому суд приходить висновку про
відмову в позові в частині стягнення
моральної шкоди.

Згідно ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо
суд апеляційної чи касаційної
інстанції, не передаючі справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат. Таким чином, на користь
ОСОБА_7 з ОСОБА_2 підлягають стягненню
на відшкодування судових витрат 345
гривень сплаченого судового збору за
розгляд справи у суді першої та
апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене, ураховуючи,
що суд встановив обставини справи і
характер правовідносин сторін, але
висновки суду не відповідають
обставинам справи та нормам діючого
законодавства, тому відповідно до ст.
309 ЦПК України вказані обставини є
підставами для скасування рішення суду
та ухвалення нового рішення про
часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 24 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та
моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12989
гривень (дванадцять тисяч дев'ятсот
вісімдесят дев'ять) 25 копійок та на
відшкодування судових витрат - 345
гривень (триста сорок п'ять).

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді :