У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Задонецької сільської ради
Зміївського району Харківської
області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
реєстраційна служба Зміївського
районного управління юстиції
Харківської області, про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом та зобов'язання вчинити дії
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 22 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 16 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько,
ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась
спадщина, яка складається з особистих
речей померлого, грошових вкладів на
рахунок ВАТ «Ощадбанк» та житлового
будинку з надвірними будівлями та
спорудами, що розташований по АДРЕСА_1.
Зазначала, що вона є єдиним спадкоємцем
за законом після померлого та прийняла
спадщину шляхом спільного проживання
зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_2 та
отримала грошові вклади. Зазначала, що
на час відкриття спадщини у вигляді
зазначеного вище будинку у ньому були
зареєстровані її чоловік ОСОБА_7 та син
ОСОБА_8, а у 1998 році у
будинку з незаконних підстав був
зареєстрований ОСОБА_4, після чого така
реєстрація скасована. Рішенням
Зміївського районного суду
Харківської області від 25 червня 2009
року за ОСОБА_4 було визнано право
власності на будинок АДРЕСА_1. Рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 23 квітня 2013 року рішення суду
скасовано. Тобто, відсутні підстави
виникнення та реєстрації за ОСОБА_4
права власності на будинок, але 19
червня 2013 року реєстраційним відділом
Зміївського районного управління
юстиції Харківської області їй було
відмовлено у внесенні змін щодо
реєстрації прав власності на нерухоме
майно.

Позивачка просила визнати право
власності в порядку спадкування за
законом на підставі фактичного
прийняття спадщини після померлого
батька на житловий будинок АДРЕСА_1 та
зобов'язати реєстраційний відділ
Зміївського районного управління
юстиції внести зміни до єдиного
реєстру прав на нерухоме майно та
анулювати реєстрацію прав власності
ОСОБА_4 на зазначений будинок.

Рішенням Зміївського районного суду
Харківської області від 22 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 16 жовтня 2013 року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яки позовні вимоги
задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачкою не доведено наявність
обставин, які б свідчили про прийняття
нею спадщини після смерті батька,
ОСОБА_6, у вигляді житлового будинку.
Отримання спадкових грошових вкладів
не є доказом фактичного прийняття
спадщини.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що
батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, були
ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Після реєстрації шлюбу 18 лютого 1978 року
ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Козіївка
Краснокутського району Харківської
області помер ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
НОМЕР_1.

Мати позивачки - ОСОБА_9, померла
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Тобто, ОСОБА_3 є спадкоємцем першої
черги після смерті померлого ОСОБА_6 за
законом.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що батьку ОСОБА_3,
ОСОБА_6, на підставі договору
купівлі-продажу від 7 травня 1991 року
належав на праві власності житловий
будинок житловою площею 28,80 кв. м,
розташований по АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що на
час відкриття спадщини у вигляді
зазначеного вище будинку у ньому були
зареєстровані її чоловік ОСОБА_7 та син
ОСОБА_8, а у 1998 році у будинку з
незаконних підстав був зареєстрований
ОСОБА_4, після чого така реєстрація
скасована. Рішенням Зміївського
районного суду Харківської області від
25 червня 2009 року за ОСОБА_4 було визнано
право власності на будинок АДРЕСА_1.
Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 23 квітня 2013
року рішення суду скасовано. Тобто,
відсутні підстави виникнення та
реєстрації за ОСОБА_4 права
власності на будинок.

Крім того, 18 серпня 2011 року Київський
районний суд м. Харкова за наслідками
розгляду поданого 19 квітня 2011 року
позову ОСОБА_3 до ВАТ
«Ощадбанк» постановив рішення про
задоволенні позову ОСОБА_3 та визнав за
нею право в порядку спадкування за
законом право власності на грошові
вклади її батька, ОСОБА_6

Тобто, зазначеним рішенням
встановлено, що ОСОБА_3 фактично
вступила в управління спадковим майном
у вигляді грошових вкладів.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Не допускається прийняття
спадщини під умовою або із
застереженням. Прийнята спадщина
визнається належною спадкоємцеві з
моменту відкриття спадщини.

За змістом ст. 549 цього Кодексу
прийняття частини спадкового майна
свідчить про прийняття спадщини в
цілому.

Тобто, прийняття спадщини - це дія
спадкоємця, яка свідчить про його згоду
вступити в спадкові права.

Згідно п. 113 наказу Міністерства
юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994
року «Про затвердження Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України» (чинна на час
відкриття спадщини), свідоцтво про
право на спадщину видається
спадкоємцям, що прийняли спадщину,
тобто таким, які фактично вступили в
управління або володіння спадковим
майном чи подали заяву в державну
нотаріальну контору про прийняття
спадщини. Доказом вступу в управління
чи володіння спадковим майном можуть
бути: довідка житлово-експлуатаційної
організації, правління
житлово-будівельного кооперативу,
виконавчого комітету місцевої ради
народних депутатів чи відповідної
місцевої державної адміністрації про
те, що спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом із
ним.

Доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном може бути
наявність у спадкоємців ощадної
книжки.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
суди не вказали, чому фактичне
прийняття спадщини ОСОБА_3 не доведено
належними доказами.

Отже, суди прийшли до суперечливого
висновку про те, що ОСОБА_3 не вчинила
дій щодо прийняття спадщини після
смерті її батька, ОСОБА_6, у вигляді
житлового будинку, вважаючи при цьому
беззаперечним фактичне прийняття
спадщини ОСОБА_3 у вигляді грошових
вкладів.

Зокрема, рішенням апеляційного суду
Харківської області від 23 квітня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_4
до територіальної громади в особі
Задонецької сільської ради
Зміївського району Харківської
області про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
дійсним та встановлення права
власності на прибудову, яке набрало
законної сили, встановлено обставини,
що мають істотне значення для даної
справи, а саме що ОСОБА_3 є дочкою
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, яка
фактично прийняла спадщину, оскільки
проживала разом із батьком на день його
смерті, про що свідчить довідка
Козіївської сільської ради
Краснокутського району Харківської
області. Іншим судовим рішенням
Київського районного суду м. Харкова
від 18 серпня 2011 року, яке також є чинним,
за ОСОБА_3 в порядку спадкування за
законом право власності визнано на
грошові вклади згідно ощадних книжок
на рахунках, що відкриті на ім'я ОСОБА_6

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_3
прийняла спадщину у вигляді грошових
вкладів, суди дійшли передчасного
висновку, що вона не вчинила дій щодо
прийняття спадщини у вигляді житлового
будинку.

Суди зазначене уваги не звернули та
усупереч зазначеним нормам
законодавства прийшли до передчасного
висновку про відсутність в діях
позивачки фактичного прийняття
спадщини в контексті ст. ст. 548, 549 ЦК
УРСР.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення відповідно до
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 22 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 16 жовтня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко