АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ОТП банк»,
третя особа: ОСОБА_2 про визнання
правочину неукладеним, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 07 листопада 2013 року, -

встановила:

10.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
вказаним позовом, в якому просив
визнати кредитний договір № МL-303/082/2007
від 23 серпня 2007 року, підписаний між
ним та Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк», неукладеним.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 07 листопада 2013 року в
задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача - ОСОБА_3 просить скасувати
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 07 листопада 2013 року та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що суд не
надав оцінки жодному доводу позивача,
не розглянув клопотання про
забезпечення та приєднання до
матеріалів справи доказів,
витребування оригіналу заяви на
видачу готівки №5 від 23 серпня 2007
року. Судове рішення ґрунтується на
недоведених обставинах, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими. Висновки суду не
відповідають обставинам справи.

В судовому засіданні представник
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» ( надалі - ПАТ «ОТП Банк»)
Зотов  О.В. просив апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений судом належним
чином.

Колегія суддів вважає можливим
розглянути справу у відсутність
позивача.

Клопотання представника апелянта
ОСОБА_3 про перенесення слухання
справи з наданням світлокопії
повістки про виклик до іншого суду,
яка викликає сумнів в її
достовірності, колегія суддів вважає
необґрунтованим, а неявку останнього -
як неявку без поважних причин.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення представника відповідача,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 627, 628 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. У договорах за участю
фізичної особи - споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про особу та
місцезнаходження кредитодавця;
кредитні умови, зокрема: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений;
форми його забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); строк, на
який кредит може бути одержаний;
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію;
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
відповідач в письмовій формі та в
повному обсязі перед укладенням
кредитного договору надав позивачу
всю необхідну інформацію,
передбачену ч.2 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», що
підтверджується підписом самого
позивача в анкеті-заяві на отримання
іпотечного кредиту від 23.04.2007 р.

Відповідає обставинам справи й
висновок суду першої інстанції про
те, що відповідач виконав свої
зобов'язання щодо надання позивачу
кредиту в сумі 79000 доларів США.
Перешкод для видачі позивачу кредиту
в іноземній валюті на час укладення
договору не було.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 23 серпня 2007 року
між Закритим акціонерним товариством
«ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № МL-303/082/2007 (а.с. 15-18).

Відповідно до п.1.1 ч.2 кредитного
договору № МL-303/082/2007 від 23.08.2007 р. банк
надає позичальнику кредит у розмірі
та валюті, визначеній у частині №1
цього договору, а позичальник приймає
кредит , зобов'язується належним чином
використати та повернути банк у суму
отриманого кредиту, а також сплатити
відповідну плату за користування
кредитом і виконати всі інші
зобов'язання, як повни зазначені у
цьому договорі. Для облікових цілей
банк відкриває позичальнику
позичковий рахунок, де обліковується
заборгованість позичальника за
кредитом.

Відповідно до п.2 вказаного договору,
банк надає позичальнику кредит шляхом
перерахування коштів на поточний
рахунок НОМЕР_1.

Відповідач виконав свої зобов'язання
щодо надання кредиту позивачу в сумі
79000 доларів США , що підтверджується
валютним меморіальним ордером №4 від
23.08.2007 року та заявою на видачу готівки
№5 від 23.08.2007 року.

Заява на видачу готівки від 23.08.2007 р.
№5 відповідає вимогам щодо форми і
змісту, встановленим додатком 8 до
Інструкції про касові операції в
банках України, затвердженої
Постановою Правління НБУ від 14 серпня
2003 р. №337 , а тому доводи апеляційної
скарги в тій частині, що наданий
банком бухгалтерський документ є
недійсним, нікчемним та фальшивим, є
необґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

На момент надання позивачу кредиту в
іноземній валюті відповідач мав
генеральну банківську ліцензію за
№191 від 02.03.1998 р. на право здійснення
банківських операцій, визначених ч.1 та
пунктами 5-11 частини другої статті 47
Закону України «Про банки і
банківську діяльність», серед яких
передбачено право здійснювати
операції з валютними цінностями, а
також дозвіл від 08.11.2006 р. за №191-1 з
додатком, в якому наведено перелік
операцій, які має право здійснювати
відповідач з валютними цінностями.

Оскільки фінансова установа була
наділена правом кредитування в
іноземній валюті, то з цього випливає і
її право на визначення зобов'язання в
іноземній валюті.

Враховуючи викладене, посилання в
апеляційній скарзі на невідповідність
умов договору встановленому
порядку повернення отриманих
кредитів, порядку здійснення касових
операцій з готівковою іноземною
валютою, порядку відображення
операцій з готівковою іноземною
валютою в бухгалтерському обліку
банку, положенням Генеральної
ліцензії банку, Декрету Кабінету
Міністрів України «Про валютне
регулювання та валютний контроль» є
безпідставними.

Вказаний договір містить всі істотні
умови, необхідні для його укладення, в
тому числі з приводу відсоткової
ставки.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що встановлена відсоткова ставка за
користування кредитними коштами в
розмірі 5,99% річних не відповідає
дійсності, оскільки за такої
відсоткової ставки місячний платіж
мав би складати 666,23 доларів США
спростовується тим, що п. 3 ч.1
кредитного договору за користування
кредитними коштами встановлена
плаваюча відсоткова ставка в розмірі
5,99 річних (незмінна частка) + FIDR (
інформація щодо цієї ставки
розміщується в приміщенні банку та
інформативних стендах).

Висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на всебічному, повному ,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
зібраних у встановленому законом
порядку.

Порушення судом норм процесуального
права в частині не розгляду
клопотання про витребування
оригіналів документів, а також заяви
про забезпечення доказів не призвело
до неправильного вирішення справи, з
огляду на обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги та
які підлягали встановленню.

При ухваленні судового рішення норми
матеріального права застосовано
правильно.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться в п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
вимога про визнання правочину
(договору) неукладеним не відповідає
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів, передбачених
законом, а тому суди мають відмовляти в
позові з такою вимогою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 07 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/2190/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Чередніченко Н.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.