Справа №173/3000/13-ц
Провадження №2/173/125/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області під
головуванням судді Шевченко О.Ю. при
секретарі судового засідання
Демяненко С.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету
Верхньодніпровської міської ради,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права власності на частку будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
виконавчого комітету
Верхньодніпровської міської ради про
визнання права власності на частину
будинку. В обґрунтування позовної
заяви зазначено, що на підставі
свідоцтва про право власності від 15
червня 1984 року, виданого державним
нотаріусом Верхньодніпровського
району їй належить частина житлового
будинку по АДРЕСА_1. Інша частина
будинку на підставі договору про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
належала на підставі права власності
ОСОБА_5. 7 жовтня 1994 року між нею та
ОСОБА_5 було укладено договір про
порядок користування житловим
будинком з господарськими спорудами по
АДРЕСА_1. 15 квітня 2005 року ОСОБА_5 склав
заповіт. Будівництво будинку було
завершено. Позивач також зазначає, що
весь цей час проживала в будинку,
ремонтувала його, сплачувала
комунальні платежі. Звернулася до
державної реєстраційної служи
Верхньодніпровського районного
управління юстиції з метою реєстрації
права власності на 29/50 частини будинку
проте отримала відмову. У зв'язку з чим
позивач просила суд визнати за нею
право власності на 29/50 частин будинку
по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач
позов підтримала та просила суд
задовольнити позовні вимоги. Суду
пояснила, що в 1994 році було укладено
договір про порядок користування
житловим будинком по АДРЕСА_1 між нею та
її колишнім чоловіком, ОСОБА_5. Їй було
виділено 3/5 частки, а ОСОБА_5 - 2/5 частки.
На сьогоднішній день згідно з
технічним паспортом її частина складає
29/50 частину, а тому вона просила суд
визнати за нею право власності саме на
цю частину. Позивач також пояснила, що
її колишній чоловік склав заповіт на
свою дружину та синів. Після смерті
ОСОБА_5 всі спадкоємці прийняли
спадщину, проте свідоцтво ніхто не
отримав.

На підставі ухвали суду до участі
у справі було залучено ОСОБА_4, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 як співвідповідачів та
Верхньодніпровське районне управління
юстиції Дніпропетровської області та
комунальне підприємство
«Верхньодніпровське БТІ» як третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору.

Відповідач, ОСОБА_4, в судове
засідання не з'явилася, про час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, причини неявки суду не
повідомила, заяву про розгляд справи
без її участі не надала.

Відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в
судовому засіданні позов визнали,
проти задоволення позовних вимог не
заперечували. Суду пояснили, що не
зареєстрували своє право власності на
частки будинку, оскільки ОСОБА_4 тримає
у себе оригінал заповіту.

Третя особа, Верхньодніпровське
районне управління юстиції
Дніпропетровської області, в судове
засідання не з'явилася, про час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, подала заяву про розгляд справи
без їх участі.

Представник третьої особи,
комунального підприємства
«Верхньодніпровське БТІ» в судове
засідання з'явилася, суду повідомила,
що згідно з матеріалами інвентарної
справи право власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1 ні за ким не
зареєстровано. Будинок було добудовано
і в 1984 році було прийнято рішення про
прийняття будинку в експлуатацію,
проте з невідомих причин свідоцтво про
право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не
отримали.

Суд, вислухавши пояснення осіб,
які брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи та оцінивши докази в
їх сукупності, приходить до наступних
висновків.

Судом встановлені такі обставини
та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 22 серпня 1970 року до 15
серпня 1994 року перебувала у шлюбі з
ОСОБА_5. За час шлюбу на підставі
рішення Верхньодніпровської міської
ради № 289 від 17 грудня 1981 року ОСОБА_5
було надано у безстрокове користування
земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 600
кв.м. для будівництва індивідуального
жилого будинку (а.с.59).

15 червня 1984 року ОСОБА_1 державним
нотаріусом Верхньодніпровської
державної нотаріальної контори було
видано свідоцтво про право власності
на ? частину незавершеного
будівництвом житлового будинку по
АДРЕСА_1 (а.с.58).

1 квітня 1986 року виконавчим
комітетом Верхньодніпровської ради
народних депутатів було затверджено
акт завершення будівництва та
прийняття в експлуатацію будинку
АДРЕСА_1 (а.с.62). В квітні 1986 року
Верхньодніпровською міською радою
було прийнято рішення № 80 про
прийняття в експлуатацію будинку по
АДРЕСА_1, побудованого ОСОБА_5 та ОСОБА_1
та зобов'язано їх зареєструвати право
власності в Верхньодніпровськом БТІ
(а.с.61).

Відповідно до п. 14 Додатку № 1
Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
від 31 січня 1966 року нотаріально
посвідчений договір про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального жилого будинку та
затверджений виконкомом місцевої Ради
акт про прийняття будинку в
експлуатацію є правовстановлюючими
документами, на підставі яких
проводиться реєстрація будинків.

Згідно з п. 4 Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР від 31
січня 1966 року реєстрації підлягають
всі будинки і домоволодіння в межах
міст і селищ міського типу УРСР, що
належать місцевим Радам депутатів
трудящих, державним, кооперативним і
громадським установам, підприємствам
і організаціям, а також ті будинки і
домоволодіння, які належать
громадянам на праві особистої
власності. Будинки, що підлягають
реєстрації, повинні бути закінчені
будівництвом і прийняті в
експлуатацію за актом, затвердженим
виконкомом місцевої Ради депутатів
трудящих. Відповідно до п. 10
Постанови Пленуму Верховного Суду СРСР
від 31 липня 1981 р. №4 „Про судову
практику розгляду спорів, пов'язаних з
правом особистої власності на жилий
будинок", право власності на жилий
будинок, який збудований громадянином
на відведеної в встановленому порядку
земельній ділянці та прийнятий в
експлуатацію, виникає з моменту
реєстрації будинку в виконавчому
комітеті місцевої Ради. Реєстрацію
будинку проводять відповідні
інвентарбюро.

Згідно з матеріалами інвентраної
справи, оригінал якої було досліджено в
судовому засіданні, право власносіт не
реєструвалося.

Відповідно до ст.22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю.

Окільки судом встановлено, що
будинок по АДРЕСА_1 побудовано
подружжям, він є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Кодексу про
шлюб та сім'ю України в разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. Обставин, які б
були підставою для відступлення від
начала рівності часток подружжя судом
не встановлено.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на договір, укладений 7 жовтня
1994 року між нею та ОСОБА_5 про порядок
користування будинком по АДРЕСА_1, як
підставу для визначення її частки як
29/50, оскільки цей договір встановлює
лише порядок користування спільним
майном подружжя. В тому числі договором
передбачено порядок користування
деякими приміщеннями, які залишаються
в загальному користуванні. Окрім того,
суд звертає увагу, що на час укладення
договору користування право власності
на будинок ні за ким з подружжя не було
зареєстровано. З урахування чого, суд
приходить до висновку, що за життя
ОСОБА_5 згоди про спосіб поділу
спільного майна між подружжям
досягнуто не було. Отже, за життя
ОСОБА_5, кожному з подружжя належало по ?
частині будинку.

Судом також встановлено, що в 1994 році
позивач зверталася до
Верхньодніпровського районного суду з
позовом про розподіл даного житлового
будинку, проте остаточне рішення не
було прийнято та за заявою позивача
провадження за позовом було закрито
(а.с.67-68).

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає, що відсутні підстави для
визнання права власності на 29/50 частин
будинку за ОСОБА_1, а тому позов
підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат у відповідності до ст. 88
Цивільного процесуального кодексу
України, суд приймає до уваги, що
позивачем було сплачено судовий збір
за подання позовної заяви, а тому він
підлягає стягненню солідарно з
відповідачів.

Враховуючи вищевикладене,
керуючись ст.ст.22, 28 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, ст.ст. 10,11,60,88, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Верхньодніпровської міської ради,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права власності на частку будинку -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ін.н. НОМЕР_1),
ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ?
частину житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути солідарно з відповідачів:
виконавчого комітету
Верхньодніпровської міської ради,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 судові витрати в сумі 229 грн. 40
коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко