Справа №173/614/14-ц
Провадження №2/173/587/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2014 р. Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області

В складі: головуючої - судді Петрюк Т.М.

При секретарі - Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засідання в місті Верхньодніпровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог: ОСОБА_3, державний
нотаріус Вільногірської державної
нотаріальної контори Канюга Ольга
Василівна про визнання недійсною
частину заповіту та визнання права
власності в порядку спадкування на
житловий будинок з земельною ділянкою
та будівлями, розташованими на ній,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1, з
позовом про визнання недійсною
частини заповіту та визнання права
власності в порядку спадкування на
житловий будинок з земельною ділянкою
та будівлями, розташованими на ній до
відповідача ОСОБА_2, треті особи, що не
заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3,
державний нотаріус Вільногірської
державної нотаріальної контори Канюга
О.В., в якому просить визнати недійсним
заповіт ОСОБА_5, від 07.06.2006 року в
частині, в якій він скасовує раніше
складаний на ім»я ОСОБА_1, заповіт від
22.01.2003 року та встановлює право на
спадкування ОСОБА_2,на житловий будинок
АДРЕСА_1 Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області та про
визнання за ОСОБА_1, права власності в
порядку спадкування на житловий
будинок АДРЕСА_1 Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області
посилаючись на наступне: ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер його батько ОСОБА_5.

Після смерті батька відкрилась
спадщина, яка складається із житлового
будинку АДРЕСА_4 Дніпропетровської
області та квартири АДРЕСА_1.

Згідно заповіту від 22.01.2003 року
батько заповідав йому житловий
будинок АДРЕСА_1 Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області

Після смерті батька та відкриття
спадщини йому стало відомо, що 07.06.2006
року батько склав заповіт в якому
зазначається про передачу у спадщину
його рідній сестрі ОСОБА_2АДРЕСА_2 в
АДРЕСА_1 в м. Вільногірську та все
майно, де б воно не знаходилось.

При цьому нотаріусом йому було
роз»яснино, що заповіт батька від
07.06.2006 року скасовує попередній
заповіт, тому ОСОБА_2, має право
успадкувати і квартиру АДРЕСА_1 в м.
Вільногірську і будинок АДРЕСА_2
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області. А його
батько даним заповітом повністю
позбавив спадщини.

Водночас в спірному заповіті
розпорядження про позбавлення його
спадщини відсутнє, що суперечить п. 8
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року № 7.

Крім того на момент посвідчення
заповіту від 07.06.2006 року його батько не
міг в повній мірі усвідомлювати
значення своїх дій внаслідок
безпорадного стану, зумовленого
похилим віком - майже 80 років.

Посвідчуючи заповіт від 07.06.2006 року
його батько вважав, що заповідає
ОСОБА_2АДРЕСА_1 Вільногірську та все
майно, що знаходиться у квартирі. Якщо
батько дійсно заповідав ОСОБА_2, все
майно де б воно не знаходилось та з
чого б не складалось, то навіщо в
заповіті зазначати окремо ще й
квартиру, яка і так входить до складу
спадщини.

Крім того за усною домовленістю з
його батьком з 2003 року у спірному
будинку безперервно проживає разом зі
своїми дітьми його дочка ОСОБА_3, яка
доводиться онукою заповідачу. Про
даний факт було відомо всім члена
їхньої родини, разом з тим ОСОБА_2, ця
домовленість стала всупереч ї
корисливих інтересів.

Після смерті батька ОСОБА_2, почала
здійснювати тиск на його доньку
ОСОБА_3, а 18.02.2014 року відповідачка не
дочекавшись завершення процедури
отримання права власності на його
будинок у присутності декількох
чоловіків у воєнізованій формі
взагалі здійснила спробу виселити
його доньку зі спірного будинку з її
малолітніми дітьми.

Про невдоволення ОСОБА_2, його
батькові було відомо, тому батько не
міг свідомо заповісти зазначений
будинок ОСОБА_2, так як цим він не лише
залишив би його без спадщини, але й
позбавив би житла свою рідну онуку
ОСОБА_3

Зміст заповіту від 07.06.2006 року
містить суперечливі положення. Крім
того після складання цього заповіту
батько неодноразово у колі родичів
підтверджував свою волю, викладену у
заповіті від 22.01.2003 року про передачу
йому у спадок жилого будинку АДРЕСА_2,
що також свідчить про те, що
посвідчуючи спірний заповіт від 07.06.2006
року батько не усвідомлював змісту
всіх правових наслідків цього
правочину.

Тому просить визнати заповіт,
посвідчений 07.06.2006 року ОСОБА_5,.
частково недійсним, так як за метою він
суперечить п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
№ 7 та не містить вольового
розпорядження про позбавлення його
спадкування будинку, розташованого в
с. Посуньки. Свою волю батько виражав у
попередньому заповіті, згідно якого
заповідав йому даний будинок. А також
батько давав свою згоду на подальшу
його участь у витратах на проведення
капітального ремонту даного будинку та
на проживання в ньому його доньки.
Звичаї ділового обороту свідчать про
те, що батько, який має доньку та сина, а
також має на праві власності будинок
та квартиру розподілить їх між дітьми
по житлу кожному щоб уникнути спорів
після своєї смерті. А подальша
поведінка його батька свідчить про те.
що батько після складання
оспорюваного заповіту при свідках
підтверджував свою волю, викладену в
попередньому заповіті від 22.01.2003 року ,
що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача ОСОБА_6, позовні
вимоги підтримали, давши пояснення
фактично установлені матеріалами
справи.

Представник позивача ОСОБА_7, в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала та пояснила, що вона часто
бувала у дідуся ОСОБА_5, телефонувала
йому майже кожного дня. Знала про його
хвороби, та коли у дідуся
загострювались хвороби повідомляла
про це тітку, викликала лікарів.
Питання щодо розподілу спадщини її
дідом було вирішено давно, навіть
незадовго перед смертю він говорив, що
будинок в селі успадкує її батько, а
квартиру в місті її тітка.

Представник позивача ОСОБА_8, в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав та пояснив, що він є жителем
с. Посуньки, добре знав померлого, та
був вхожим в його сім»ю. Знає, що між
померлим та його сином ОСОБА_1,. були
добрі відносини, син завжди допомагав
батьку, робив ремонт будинку, що
знаходився в с. Посуньки, за його
участі булли збудовані господарські
будови у даній садибі. Також ОСОБА_5,.
неодноразово говорив йому при
зустрічах, що він розпорядиться
спадщиною, як сказала його покійна
дружина, все майно, яке знаходиться в
селі, він заповість своєму синові, а
квартиру в місті - доньці. Вважає, що
відповідачка, яка є корисливою людиною,
ввівши батька в оману, змусила його
розпорядитись спадщиною на її користь
тим самим позбавивши позивача
спадщини.

Представник позивача ОСОБА_9, в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав та пояснив, що він знав
ОСОБА_5, та його сім»ю з 1982 року,
одружений з його сестрою. Часто бував у
даній родині та знає, що позивач
допомагав батьку утримувати садибу в
с. Посуньки. Робив там ремонти, будував
господарські споруди, здійснював
догляд за ще за бабкою та за матір»ю,
тому всім було відомо, що садибу в с.
Посунеьки успадкує саме позивач.

Відповідач ОСОБА_2,. та представник
відповідача проти задоволення
позовних вимог заперечували при цьому
відповідач пояснила, що батько помер в
2012 році, у нього були гіпертонічні
приступи, простатит, проте батько
майже не лікувався. Коли хвороби
загострювались - викликали швидку
допомогу, дільничого лікаря, які
надавали йому допомогу. Сталось так, що
в 2000 році вона залишилась без житла,
батько допоміг їй і вона весь час
допомагала своїм батькам. Потім в 2005
році в будинку в с. Посуньки
поселилась ОСОБА_3, батько за життя
скаржився на неї, та жалкував, що пустив
жити до себе. Складаючи заповіт від
07.06.2006 року батько говорив, що таким
чином він бажає допомогти своєму
онуку, а її сину. На час складання
заповіту батько хворим не був та
розумів значення своїх дій, а свою волю
обгрунтовува тим, що бажав допомогти
своєму онукові, а її сину, так як
позивачу він багато матеріально
допоміг за життя.

Представник відповідача пояснив,
що на його думку позовні вимоги
задоволенню не підлягають, так як вони
є суперечливими. Крім того позивач вже
неодноразово звертався з різними
позовними заявами до суду, тому
питання щодо дійсності заповітів,
тлумачення його змісту, визнання за
позивачем права власності на будинок
вже досліджувались в судових
засіданнях та позивачу було
відмовлено у задоволенні його
позовних вимог. А обставини,
встановлені рішенням суду
доказуванню не підлягають при
вирішенні інших справ відносно осіб,
щодо яких вони встановлені.

Третя особа, що не заявляє
самостійних вимог: ОСОБА_3, в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
при цьому пояснила, що вона проживає в
будинку в с. Посуньки з 2003 року. До того
винаймала квартиру. В квартирі в м.
Вільногірську проживає її тітка. Її
покійний дідусь дозволив їй з сім»єю
оселитись в будинку. Коли вони
заселились в будинок, будинок
перебував в жалюгідному стані, так як
дід ним не займався. Вона впорядкувала
будинок, підтримує його в належному
стані та оплачує комунальні послуги. У
діда останнім часом були хвороби,
викликані його похилим віком. він
скаржився на серце, мав катаракту на
очах, але серйозного лікування він не
потребував та не здійснював. Інколи до
нього викликали швидку допомогу або
приходила дільничий лікар.

Третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
державний нотаріус Вільногірської
державної нотаріальної контори Канюга
О.В., в судове засідання не з»явилась,
про час та місце розгляду справи
повідомлена належним чином.

Вислухавши осіб, що приймали участь у
розгляді справи, свідків, з"ясувавши
позовні вимоги, дослідивши матеріали
справи суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню за наступними підставами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер ОСОБА_5, який був батьком
позивача та відповідачки, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть.

За життя ОСОБА_5, було складено два
заповіти. Перший заповіт від 22.01.2003
року, згідно якого він заповідав своєму
синові ОСОБА_1 належний йому на праві
власності будинок АДРЕСА_2
Дніпропетровської області,
посвідчений приватним нотаріусом
Верхньодніпровського районного
нотаріального округу ОСОБА_10

Другий заповіт від 07.06.2006 року, згідно
якого ОСОБА_5, заповів відповідачці
ОСОБА_2, все майно, де б воно не
знаходилось, в тому числі квартиру
АДРЕСА_1 в м. Вільногірську,
посвідчений державним нотаріусом
Вільногірської державної нотаріальної
контори Канюга О.В.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї
смерті.

Відповідно до ч. 1.ч. 2 ст. 1237 ЦК України
- Заповідач має право охопити заповітом
права та обов»язки, які йому належать
на момент складання заповіту, а також
ті права та обов»язки, які йому
належатимуть в майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт
щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч. 2 ,ч. 3, ч. 4 ст. 1254 ЦК
України - заповідач має право у
будь-який час скласти новий заповіт.
Заповіт, який складений пізніше,
скасовує попередній заповіт повністю
або у тій частині, в якій він йому
суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує
попередній заповіт і не відновлює
заповіту, який заповідач склав перед
ним.

Якщо новий заповіт, складений
заповідачем, був визнаний недійсним,
чинність попереднього заповіту не
відновлюється, крім випадків,
встановлених ст. 225, ст. 231 цього
Кодексу.

Досліджуючи заповіти від 22.01.2003 року
та від 07.06.2006 року, складені
заповідачем ОСОБА_5. судом встановлено,
що першим заповітом від 22.01.2003 року
заповідач розпорядився лише частиною
належного йому майна, а саме будинком,
розташованим в с. Посуньки
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області, який він
заповів у спадок своєму синові -
позивачу за справою. Складаючи другий
заповіт заповідач розпорядився усім
своїм майном, яке він заповів своїй
донці - відповідачці за справою.

Відповідно, склавши новий заповіт
ОСОБА_5, відмінив свій попередній
заповіт та розпорядився усім своїм
майном на користь доньки. Таке право
заповідача ОСОБА_5,. передбачене ст.ст.
1234. 1254 ЦК України.

Прохаючи визнати заповіт від 07.06.2006
року частково недійсним позивач
посилається на те, що його батько, не в
повній мірі усвідомлював значення
своїх дій, так як в результаті
похилого віку перебував у
безпорадному стані.

А також за тими підставами, що у
заповіті від 07.06.2006 року воля
заповідача не відповідає його
волевиявленню, так як складаючи даний
заповіт ОСОБА_5, вважав, що він за даним
заповітом квартиру заповів донці, а
будинок синові, що повинно
визначатись із тлумачення змісту
цього заповіту, так як в ньому окремо
зазначається, що він заповідає донці в
тому числі квартиру і відсутнє
застереження того, що він свого сина
повністю позбавляє спадщини.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази, судом не виявлено
підстав для визнання заповіту ОСОБА_5,.
частково недійсним, за підставами,
зазначеними позивачем в позовній
заяві, виходячи з наступного.

Так, заповіт відповідно до ст. ст. 202,
1233 ЦК України є одностороннім
правочином.

Ст. 203 ЦК України визначені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочинів. Серед яких
визначено, що особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності та
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Підстав для визнання оспорюваного
заповіту частково недійсним виходячи
з того, що ОСОБА_5,. складаючи заповіт
07.06.2006 року не в повній мірі
усвідомлював свої дії в силу похилого
віку і відповідно безпорадного стану
суд не вбачає. Так як ОСОБА_5, на час
складання цього заповіту не був
визнаний недієздатним або частково
дієздатним. Відповідно до
повідомлення Вільногірського
міського центру первинної
медико-санітарної допомоги
встановлено, що ОСОБА_5, на обліку у
лікаря-психіатра не перебуває. З
пояснень сторін, представників
позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
свідка ОСОБА_11,. судом встановлено, що
покійний ОСОБА_5, на обліку у
лікаря-психіатра та лікаря - нарколога
не перебував, розладів психіки,
нервових розладів не мав. Мав хвороби,
викликані похилим віком такі як:
гіпертонічна хвороба, хвороба серця,
зору, шкіряні захворювання. Ці
пояснення надали суду близькі родичі
померлого: його діти. онуки, та особи,
які перебували у близьких дружніх
стосунках із заповідачем, а названі
ними хвороби, якими хворів позивач не
є такими, що впливають на психіку
особи. та правильність розуміння нею
своїх дій .

Так, свідок ОСОБА_11,. в судовому
засіданні пояснював, що він
спілкувався із ОСОБА_5, в жовтні 2011
року, обговорювали вони різні питання,
в тому числі і розпорядження
спадковим майном, при цьому ОСОБА_5,
добре все розумів, його судження
повністю відповідали здоровому глузду.
Будь-яких сумнівів щодо правильності
розумінні ним обгороврюваних
обставин не виникало. Поведінка була
звичайною.

Таким чином у суду не виникає
сумнівів щодо наявності дієздатності
у ОСОБА_5,. на час складання та
посвідчення оспорюваного заповіту. Так
як відомості про те, що в даний час він
хворів психічними розладами, перебував
у стані сильного хвилювання, чи
іншому стані, який викликав би сумнів
у правильності усвідомлення ним своїх
дій, вчинків або їх наслідків
відсутні. В самому заповіті вказано,
що дієздатність ОСОБА_5 перевірена.

Посилання позивача та його
представників, що заповідач ОСОБА_5,. в
силу похилого віку перебував
безпорадному стані, тому не міг в
повній мірі усвідомлювати значення
своїх дій, суд вважає безпідставним.
Так як, з показань вищевказаних осіб:
сторін, представників сторін, свідків
вбачається, що до дня смерті ОСОБА_5,
проживав сам у квартирі в м.
Вільногірську, сам себе обслуговував,
ходив до магазину. Спілкування з
родичами здійснювалось по телефону,
періодичними відвідинами, викликами
швидкої допомоги, та лікаря у випадку
загострення хвороб, тому зробити
висновок, що ОСОБА_5,. був у
безпорадному стані на час складання
заповіту. враховуючи той факт, що
після посвідчення оспорюваного
заповіту пройшло шість років не можна.

Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
30.05.2008 року Про судову практику у
справах про спадкування» - Безпорадним
слід розуміти стан особи, зумовлений
похилим віком, тяжкою хворобою або
каліцтвом, коли вона не може самостійно
забезпечити умови свого життя,
потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

З наведеного роз»яснення
безпорядного стану особи випливає
висновок про фізичну неміч особи, але
не про вади у її психічному стані, та
здатності розуміти (усвідомлювати)
значення своїх дій. Відповідно, якщо
особа навіть перебуває у безпорадному
стані це не означає, що вона не
усвідомлює чи частково усвідомлює
свої дії.

Другою підставою за якою позивач
просить визнати оспорюваний заповіт
частково недійсним позивач вважає,
невідповідність внутрішньої волі
заповідача його волевиявленню.

Дослідивши надані сторонами
докази, суд також не вбачає підстав
визнати оспорюваний заповіт частково
недійсним за цією обставино, виходячи
з наступного.

Прохаючи визнати заповіт частково
недійсним за невідповідністю волі
волевиявленню відповідача позивач
посилається не невідповідність
даного правочину за змістом, метою,
попередніми переговорами, звичаями
ділового обороту, та подальшої
поведінки та роз»ясює кожну із цих
складових.

Так невідповідність волевиявлення
за метою обґрунтовує тим, що заповіт
суперечить п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
«Про судову практику у справах про
спадкування», так як в заповіті
відсутнє посилання заповідача про
позбавлення позивача спадщини. Проте
п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування»
містить положення про особливості
спадкування незакінченого
будівництвом спадкового майна, а не
позбавлення права на спадкування.
Відсутність прямої вказівки щодо
позбавлення позивача права на
спадкування не означає не
відповідність волі заповідача його
волевиявлення, так як заповідач
визначив свою волю в даному заповіті
іншим чином, а саме: заповів все своє
майно іншій особі.

Невідповідність змісту заповіту
позивача обґрунтовує змістом
попередніх переговорів, а саме
наявністю заповіту від 22.01.2003 року,
проте заповіт є одностороннім
правочином, і попередніх чи будь-яких
інших переговорів за ним взагалі не
може бути. Зміна змісту заповіту є
правом заповідача, тому складання
заповіту від 07.06.2006 року, який за
змістом не відповідає заповіту від
22.01.2003 року як раз вказує на зміну
волі відповідача, яка знайшла своє
волевиявлення у змісті нового
заповіту.

Той факт, що заповідач дозволяв
позивачу проводити ремонт садиби в с.
Посуньки та дозволив проживати там
його донці, не є виразом волі ОСОБА_5,
на випадок його смерті, а вказує на
нормальні відносини, які склались в
родині між батьками дітьми та онуками.

Не можна невідповідністю волі
волевиявленню заповідача вважати і те,
що зазвичай спадкове майно
розподіляється батьками між дітьми,
як спадкоємцями порівно. Так як в
даному випадку зазвичай не
складається заповіт, а спадкування
здійснюється за законом. А заповіт є
формою вираження волі заповідача, яка
в більшості випадків відходить від
правил спадкування за законом, звичаїв
ділового обороту, так як заповідач
має право заповідати своє майно
будь-кому, незалежно від наявності
родинних відносин, розміру спадкових
часток та надає право позбавити
спадщини без зазначення причин
будь-якого із числа спадкоємців за
законом.

Подальшу поведінку заповідача як
таку, що не відповідає волевиявленню
викладеному в оспорюванні заповіті
позивач обґрунтовує тим, що його
батько навіть незадовго до смерті
говорив, що будинок в с. Посуньки буде
належати позивачу, а квартира в м.
Вільногірську буде належати
відповідачці. На підтвердження цього
в судовому засіданні допитаний свідок
ОСОБА_11, який пояснив, що в жовтні 2011
року він зустрічався з покійним
ОСОБА_5, був у нього в квартирі в м.
Вільногірську, ночував там. Вони з
ОСОБА_5,. говорили за життя, згадували
минулі роки. Говорили про те, що їм вже
по багато років та потрібно думати про
те, що буде як їх не стане. При цьому
ОСОБА_5, сказав що він на випадок своєї
смерті розпорядився своїм майном,
склавши заповіт, таким чином як вони
думали з його покійною дружиною. А
саме, майно, яке в селі зостанеться
сину, а квартира в місті - донці.

Проте, допитана в судовому
засіданні свідок ОСОБА_14,. в судовому
засіданні пояснила, що вона була
подругою з ОСОБА_2,. вони разом вчились
у технікумі. Вона часто ще в
студентські роки бувала в гостях у
ОСОБА_2, у її батьків, які добре до неї
відносились, допомагали, так як часи
були скрутними. Потім виїхала на
проживання до іншого регіону. Але
весною 2008 року повернулась, так як
потрібно було доглядати сестру. Вона
часто бачилась з покійним ОСОБА_5, який
в розмовах з нею говорив і про те, що
він бажає розподілити спадщину по
справедливості. І так як сину він за
життя допомагав у всьому, тому
спадщину бажає залишити донці.

Проте суд не враховує показань ні
одного. ні іншого свідка, як доказ
підтвердження справжньої волі ОСОБА_5,
так як вони допитувались з боку
протилежних сторін за справою і в
своїх показаннях явно вказують на
позицію саме тієї сторони, з боку якої
допитувались.

Але вважаючи, що волевиявлення
заповідача ОСОБА_5, викладене в
заповіті від 07.06.2006 року відповідало
його волі суд виходить з того, що з
часу складання цього заповіту і до
смерті заповідача пройшло 6-ть років.
ОСОБА_5,. знав про посвідчений ним
заповіт від 07.06.2006 року. Мав копію цього
заповіту. Тому у нього було досить
багато часу для того, щоб змінити даний
заповіт, якщо він не відповідав його
волевиявленню, звернутись до нотаріуса
чи спеціаліста в галузі права для
того, щоб розтлумачили йому його
зміст, якщо у нього існували якісь
сумніви щодо правильності викладення
його дійсної волі в заповіті. Але цього
не робив, з чого суд робить висновок про
те, що зміст заповіту відав волі
заповідача і він не вчиняв ніяких дій
щодо його зміни або скасування. В той
час як з моменту складання заповіту
від 22.01.2003 року до складання заповіту
07.06.2006 року пройшло лише два з
половиною роки і заповідач змінив
свою волю, визначену в ньому, склавши
новий заповіт та заповівши все своє
майно відповідачці по справі. До цього
суд приходить ще й з тих причин, що з
пояснень сторін, представників сторін
та свідків судом встановлено, що
заповідач ОСОБА_5, з часу складання
останнього заповіту і до смерті, жив
один, сам себе обслуговував, тому у
разі зміни своєї волі стосовно
спадкового майна в будь який час мав
змогу звернутись до нотаріуса для
посвідчення нового заповіту, не
проінформувавши про це ні своїх дітей,
ні будь-кого іншого. А так як ні
позивач, ні відповідачка не проживали
разом з заповідачем, то відповідно
вони не могли чинити на нього тиск
щодо розпорядження спадковим майном.

Питання щодо тлумачення змісту
оспорюваного заповіту вже вирішені
рішенням Вільногірського міського
суду від 19.03.2013 року, яке набрало
чинності. Тому досліджувати знову
дане питання підстави не має.

Виходячи з вищевикладеного суд
вважає за потрібне у задоволенні
позовних вимог про визнання недійсним
заповіту ОСОБА_5 від 07.06.2006 року в
частині, в якій він скасовує раніше
складаний на ім»я ОСОБА_1 заповіт від
22.01.2003 року та встановлює право на
спадкування ОСОБА_2 на житловий будинок
АДРЕСА_1 Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області -
відмовити.

Позивач також просить визнати за
ним право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області,
проте не зазначає за якими підставами.
Лише посилається на ст. 392 ЦК України
про визнання права власності. Проте із
таким позовом може звернутись
власник майна, право власності на яке
не визнається або оспорюється іншою
особою.

Як встановлено в судовому
засіданні позивач має право
власності лише на ? частину
зазначеного будинку в порядку
спадкування обов»зкової долі в
спадщині, яка ніким не оспорюється.
Тому підстави про визнання за ним
права власності на весь будинок
АДРЕСА_1 Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області відсутні.

Якщо позивач мав на увазі визнати
за ним право власності на будинок
АДРЕСА_1 Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області на
підставі визнання частково недійсним
заповіту від 07.06.2006 року, то за даними
підставами задовольнити позовні
вимоги в цій частині підстав також
немає, так як позивачу відмовляється
у задоволенні позовних вимог про
визнання заповіту від 07.06.2014 року
недійсним. Крім того відповідно до п.п.
3, 4 ст. 1254 КПК України визнання заповіту
недійсним не відновлює чинність
раніше складеного заповіту. Тому в
цьому випадку спадкування
вищевказаного будинку здійснювалось
би за законом на загальних підставах
між спадкоємцями першої черги, якими є
сторони по справі.

Так як суд відмовляє позивачу в
задоволенні позовних вимог відповідно
до ст. 88 ЦПК України понесені
позивачем витрати по розгляду справи
в загальній сумі 609 грн. 20 коп.,
поверненню не підлягають та
покладаються на позивача.

Керуючись ст. 10, 60, 88, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним заповіту ОСОБА_5
від 07.06.2006 року в частині, в якій він
скасовує раніше складаний на ім»я
ОСОБА_1 заповіт від 22.01.2003 року та
встановлює право на спадкування ОСОБА_2
на житловий будинок АДРЕСА_1
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області та про
визнання за ОСОБА_1 права власності в
порядку спадкування на житловий
будинок АДРЕСА_1 Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області,
позивачу ОСОБА_1 - відмовити

Понесені позивачем ОСОБА_1 судові
витрати по сплаті судового збору 609
грн. 20 коп. покласти на позивача ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з моменту його
проголошення, шляхом подачі
апеляційної скарги через
Верхньодніпровський районний суд.
Особи, які брали участь у судовому
засіданні, але не були присутні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання цього
рішення.

Рішення набирає чинності після
закінчення строку на його апеляційне
оскарження, якщо апеляційна скарга
подана не була. У випадку подання
апеляційної скарги рішення суду
набирає чинності після розгляду
справи судом апеляційної інстанції,
якщо рішення не було скасоване або
змінене.

Суддя
Петрюк Т.М.