АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4204/14
Головуючий 1 інст. - Жмуд Н.М.
Справа № 629/765/13-ц
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

при секретарях -
Старіковій К.В., Рязановій С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 31 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "ПриватБанк", треті
особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсною додаткової угоди до договору
про іпотечний кредит, -

ВСТАНОВИЛА:

14 квітня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "ПриватБанк", в якій з урахуванням
уточненого позову зазначає, що 03.04.2008
року вона уклала договір про іпотечний
кредит № НАС0GI із ЗАТ "ПриватБанк".
Предметом договору являється надання
їй грошових коштів у сумі 303000 грн. зі
сплатою за користування кредитом у
розмірі 15,00% річних, зі строком
погашення не пізніше 03.12.2016 року.

В забезпечення виконання умов договору
про іпотечний кредит ЗАТ "ПриватБанк"
03.04.2008 р. уклала договір поруки із її
чоловіком - ОСОБА_2, та договір іпотеки з
ОСОБА_3 Додаткова угода до договору про
іпотечний кредит від 24.09.2008 року була
підписана між нею та ЗАТ "ПриватБанк".
Відповідно до цієї угоди Договір
викладено у новій редакції і кредит,
який вона отримала ще 03.04.2008 році, був
перерахований у долари США. У серпні 2008
року вона отримала письмове
повідомлення від відповідача з якого
дізналась, що відповідач вимагає
підвищити відсоткову ставку за
Договором з 15% до 25,08% річних. Так як вона
категорично не погоджувалась на зміну
умов договору в частині підвищення
відсоткової ставки за кредитом,
письмово повідомила про це
відповідача. Просить суд критично
поставитись до позиції відповідача, що
нібито на час зміни в односторонньому
порядку умов договору банк керувався
положеннями ст. 651 ЦК України, яка
надавала право банку змінювати умови
договору. Відповідно до ст.1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
зобов'язується надати грошові кошти
позичальникові на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Статтею 1056-1 ЦК
України встановлено, що розмір
процентів та порядок їх оплати за
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів. Установлений договором
розмір процентів не може бути
збільшений банком в односторонньому
порядку. Вважає, що відповідно до ч. 3
ст.5 ЦК України, зазначену норму слід
застосувати до правовідносин, що
виникли між нею та відповідачем
відповідно до укладеного ними договору
про іпотечний кредит № НАС0GI.

Враховуючи те, що вона не погодилась із
пропозицією банку щодо підвищення
процентної ставки за договором про
іпотечний кредит, останній не мав право
підвищувати її в односторонньому
порядку. Відтак, такі дії банку слід
визнати неправомірними.

Підтвердженням неправомірних дій
відповідача є лист №20.1.3.2/6-115334 від
31.07.2008 року.

При підписанні Додаткової угоди
позивачем та відповідачем не було
підписано Додатки №1 та №2 до
Додаткової угоди ("Графік погашення
кредиту"). Відповідно до п.8.9 Додаткової
угоди Додаток №1 є її невід'ємною
частиною. Як вбачається із змісту
п.п.2.2.4, 8.1 та 8.9 Додаткової угоди саме в
Додатку №1 сторони повинні були
визначити порядок, суму та строки
погашення кредиту. Сам текст
Додаткової угоди данні про це не
містить, хоча в п.п.5.1 та 8.4. передбачена
відповідальність за несвоєчасне
погашення кредиту. У зв'язку із
відсутністю підписаного сторонами
графіка погашення заборгованості, вона
не знає, а відповідач не може їй
пояснити: яку суму кредиту вона має
погашати, у які строки, яку суму кредиту
вона вже погасила та яким чином банк
нараховує їй пеню відповідно до п.8.4
Додаткової угоди.

Пунктом 8.1 Додаткової угоди
передбачено, що вона має сплачувати
винагороду за резервування ресурсів.
Із змісту п.п.4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 8.1 Додаткової
угоди вбачається, що винагорода
нараховується на суму зарезервованих
коштів, зазначених у додатку №2. Однак,
зазначений додаток №2 нею не
підписувався, відтак, визначити розмір
винагороди за резервування ресурсів не
можливо. Незважаючи на це, банк
щомісяця стягував таку винагороду з
коштів, які вона йому сплачувала.

Враховуючи викладене, позивач вважає,
що відсутність підписаних обома
сторонами додатку №1 та додатку №2 до
Додаткової угоди дає підстави вважати
дану Додаткову угоду недійсною.

Частина 3 ст. 203 ЦК України
передбачає, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним та
відповідати його волі. Однак, Додаткова
угода від 24.09.2008 року була підписана нею
за примусом відповідача, під загрозою
підвищення процентної ставки по
Договору, на вкрай невигідних для неї
умовах.

У частині 5 ст. 203 ЦК України
зазначається, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, обумовлених ним.

Відповідно до ст.ст.1046, 1054 ЦК України
кредитний договір передбачає
отримання позичальником кредитних
коштів. Однак, фактично кошти за
Додатковою угодою вона не отримувала.

Відповідно до зазначеного вище, вона
вважає, що є підстави для визнання
судом Додаткової угоди від 24.09.2008 року
недійсною. Також зазначає, що при
розгляді спору слід врахувати, що у 2009
році відповідач вніс зміни до свого
Статуту, які були зареєстровані у
державному реєстрі, відповідно до яких
було змінено назву відповідача на
"Публічне акціонерне товариство
комерційний банк "ПриватБанк".

На підставі викладеного, позивач
просила суд визнати неправомірними дії
відповідача щодо підвищення
процентної ставки за договором про
іпотечний кредит від 03.04.2008 року №
НАС0GI та зобов'язати його
відізвати свій лист від 31.07.2008 року №
20.1.3.2/6-11534, визнати недійсною Додаткову
угоду до договору про іпотечний кредит
№ НАС0GI від 03.04.2008 року, укладену
між нею та відповідачем 24.09.2008 року.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
підтримала свої уточнені позовні
вимоги, просила їх задовольнити у
повному обсязі. Вказала на те, що
представник відповідача у судовому
засіданні пояснив, що оплата позивачем
кредиту здійснювалась відповідно до
підписаного нею графіка та підтвердив,
що додаток № 1 та додаток № 2 сторонами
не підписувався. Також зазначила, що
при підписанні додаткової угоди Банк
не передавав позивачу грошові кошти у
сумі 60402,82 доларів США, а був відкритий
поточний рахунок, але вона фізично не
могла покласти на цей рахунок 30080,82
гривні, оскільки вони були витрачені на
ремонт будинку. Також вважає, що
додаткова угода не могла бути укладена
без графіку платежів, а тому вважає
угоду незаконною. Також, іпотечний
кредит укладався строком до грудня 2016
року, а відповідно до графіку платежів
за основним договором дата зазначена -
03 жовтня 2016 року. Також додатковий
договір був підписаний ОСОБА_4, яка
відповідно до письмових пояснень
зазначила, що вказаний договір був їй
переданий до м. Харків інкасаторською
службою. А тому вважає, що укладений
24.09.2008 року додатковий договір, є
фіктивним та вважає його нікчемним,
оскільки укладений з порушенням
чинного законодавства України. На
підставі викладеного, наполягає на
задоволенні уточнених позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому
засіданні підтримав правову позицію
свого довірителя та зазначив, що дійсно
03.04.2008 року ОСОБА_1 уклала іпотечний
кредит з "ПриватБанк" на суму 303000
гривень, під 15 % річних строком на 8
років до кінця 2016 року. В забезпечення
вказаного договору, позивач ОСОБА_1
залучила в якості поручителів свого
чоловіка ОСОБА_2 та свою дочку ОСОБА_3
Вважає, що Банком були порушені права
його довірителя, оскільки спочатку
Банк повинен був укласти угоду з
Державною Іпотечною Установою про
рефінансування іпотечного кредиту
ОСОБА_1, а потім укладати договір про
надання коштів під знижені відсотки, а
саме під 15 %. До цього моменту повинно
було застосовуватися звичайні ставки
кредитування. А тому ОСОБА_1 не була
ознайомлена з реальними ставками
кредитного договору, а це свідчить про
те, що банк ввів її в оману. Також
зазначив, що його довіритель
отримувала гроші зазначені на ремонт
житлового будинку, і тому, якби позивач
знала, що відсотки такі високі, то вона
не брала б ці гроші. Позивач уклала
зазначену додаткову угоду, оскільки не
мала можливості повернути всі гроші,
які вона отримала від банку, оскільки
вони були витрачені на ремонт. А тому
вважає, що дана угода була для позивача
збиткова. Крім того, вважає, що Банк не
мав права укладати додаткову угоду в
іноземній валюті.

Представник відповідача Трубчанінова
А.О. в судовому засіданні проти позову
заперечувала та надала письмові
заперечення, в яких зазначила, що
особливістю договору про іпотечний
кредит № НАС0GI від 03.04.2008 року
укладеного ОСОБА_1 з "ПриватБанк" є
наявність умов про три сторони в особі
Державної Іпотечної Установи України.
Метою даної організації є створення
умов для надання громадянам України
дешевих, ніж в рамках ринкових умов,
кредитів на придбання чи поліпшення
якості за рахунок застосування
механізму рефінансування. Операція
рефінансування фактично є викупом ДІУ
у банку кредитів, виданих клієнтам на
умовах співпраці з ДІУ. При цьому
вартість ДІУ кредитів, що продаються,
для банку є більш низкою, ніж вартість
власних фінансових ресурсів, що і
дозволяє зробити кредит для клієнта
дешевим. ДІУ повинна була викупити
кредит ОСОБА_1, але ж зазначений кредит
викуплений не був і договір про
співпрацю з Приватбанком фактично
виконаний не був. Таким чином, відмова
ДІУ в рефінансуванні іпотечних
кредитів, виданих Приватбанком у
порядку вимог стандартів ДІУ, призвело
до виникнення збитків з боку
Приватбанку тому, що такі кредити
оформлялися на пільгових умовах і
надалі банку не були компенсовані.
Згідно ст. 53 ЗУ "Про банки і банківську
діяльність" банку забороняється
встановлювати процентні ставки і
комісійні винагороди на рівні нижче за
собівартість банківських послуг, що і
склалося на той момент. У випадку з
ОСОБА_1 не відбулося відступлення прав
вимоги по договору про іпотечний
кредит, а відсоткова ставки по
іпотечних кредитних договорах вже була
установлена на рівні 25 % річних, банк
цілком правомірно застосував механізм
зміни відсоткової ставки з підстав
зазначених у п. 8.8 договору про
іпотечний кредит від 03.04.2008 року. Коли
ДІУ не змогла викупити кредит ОСОБА_1,
останній був направлений лист від
31.07.2008 року від "ПриватБанк" у якому було
зазначено про підвищення відсоткової
ставки, підстави для цього та механізм.
Після чого, 24.09.2008 року ОСОБА_1
звернулась до банку із заявою про зміну
валюти кредиту за договором, в якій
остання просила залишок
заборгованості за зазначеним
договором в розмірі 300802,82 гривень
конвертувати в валюту США, оскільки
процентні ставки за користування
валютними кредитами були значно
нижчими, ніж ставки по кредитам у
гривні. Після того як банком було
узгоджено зміну валюти між ОСОБА_1 та
Банком було укладено додаткову угоду
до договору про іпотечний кредит. У
позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вона
не підписувала "Графік погашення
кредиту", а тому вона не знає яку суму
кредиту і у які строки вона повинна
погашати. Данні твердження, на думку
представника позивача, є неправдивими
і не відповідають дійсності тому, що
під час підписання додаткової угоди до
договору про іпотечний кредит ОСОБА_1
була ознайомлена з "Графіком погашення
кредиту" та підписала його. Більш того,
слідчим СО Лозівського ДО ГУМВС
України в Харківській області майором
міліції Волковим В.В. була проведена
судово-почеркознавча експертиза, яка
визначила, що підпис від імені ОСОБА_1 в
графі "Позичальник" на зворотному боці
графіку погашення кредитної
заборгованості виконано ОСОБА_1 Крім
того представник відповідача азначила,
що банківською ліцензією № 22 виданою
Національним банком України, а також
дозволом, виданим НБУ, "ПриватБанк"
надане право здійснювати банківські
операції з валютними цінностями,
зокрема, ведення рахунків клієнтів в
іноземній валюті, залучати та
розміщувати іноземну валюту на
валютному ринку України.

Представник відповідача Катеринюк В.В.
у судовому засіданні заперечував проти
задоволення уточнених позовних вимог,
посилаючись при цьому на те, що дійсно
03.04.2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та
ОСОБА_1 було укладено договір про
іпотечний кредит, предметом якого був
надання кредитних коштів на суму 303000,00
гривень, які отримала ОСОБА_1 зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 15% на рік строком до 03 грудня 2016
року. Відповідно до п. 8.8.9. договору
передбачено, що у випадку якщо права
кредитора за цим договором не будуть
відступлені на користь будь-якої
третьої особи, кредитор має право на
власний розсуд в односторонньому
порядку змінити розмір відсоткової
ставки до розміру, звичайної
процентної ставки. Того часу, у липні
місяці на прохання Банку викупити
кредит позивача, Державна Іпотечна
Установа повідомила Листом про
відмову, про що Банк негайно письмово
повідомив ОСОБА_1 про збільшення
відсоткової ставки з 15% до 25,08% річних, а
також запропоновано позивачу
звернутися до Приватбанку зі своїми
пропозиціями або побажаннями для
встановлення точного розміру
відсоткової ставки. Як вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_1 добровільно
звернулася до Приватбанку, ніхто не
змушував її звертатися до установи із
пропозицією змінити умови кредиту. А
саме про зміну валюти кредитування.
Тобто до цього часу позивач виконувала
умови кредитного договору та за
власною заявою, просила залишок
заборгованості за договором в розмірі
300802,82 гривень конвертувати в валюту
США. Того ж часу була підписана
додаткова угода між ОСОБА_1 з одного
боку та ОСОБА_4 з іншого. На той час, в
період укладання додаткової угоди,
Харківський ГРУ мало право укладати
такі угоди, про що було надано
Положення про зазначену установу.
Також представник відповідача
зазначив, що посилання ОСОБА_1 на те, що
вона не підписувала додаткову угоду,
вважає безпідставними, оскільки
відповідно до висновків експерта за №
342 від 15.10.2012 року підпис від імені
ОСОБА_1 в графі "Позичальник" на
зворотному боці графіку погашення
кредитної заборгованості виконано
ОСОБА_1 Зазначив, що позивач своєчасно
та в повному обсязі сплачувала кошти
визначені умовами договору лише до
грудня 2009 року, а потім в зв'язку з
фінансовою кризою почала порушувати
умови договору. Представник
відповідача Катеринюк В.В. вказав і про
те, що посилання ОСОБА_1 на те, що вона
підписувала додаткову угоду під
емоційним впливом, також не знаходить
свого підтвердження, оскільки в своїй
уточненій позовній заяві, вона
зазначила, що знала про підвищення
відсоткової ставки та була згодна на
це, але на декілька процентів, а не
стільки скільки зазначено в додатковій
угоді. Вважає, що ПАТ КБ "ПриватБанк"
діяв законно, на підставі чинних
нормативно-правових актів, ніяких
порушень з боку установи відносно
ОСОБА_1 не було. Позивач вказувала, що
підписала додаткову угоду в зв'язку з
помилкою, але саме яка помилка була
допущена не зазначає, а тому вважає дії
позивача направленими на те, щоб
уникнути будь-яким чином виконання
зобов'язань, передбачених умовами
договору. Вважає, позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Третя особа - ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, надав суду письмову заяву
про те, що проти задоволення позовних
вимог не заперечує та просить
розглядати справу за його відсутності.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, надала суду письмову
заяву про те, що проти позову не
заперечує, просить розглянути справу
за її відсутності.

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 31 грудня
2014 року в задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
"ПриватБанк про визнання недійсною
додаткової угоди до договору про
іпотечний кредит - відмовлено в повному
обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позов, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
оскільки суд безпідставно за своєю
ініціативою не викликав свідків, не
провів експертизу та не дав правової
оцінки наявним у справі доказам. Поза
увагою суду першої інстанції
залишилося наявності введення в оману
позивача, здійснення примусу для
укладання додаткової угоди, помилки
позивача. Судом не надавалась оцінка
порушення прав позивача, як споживача.
Суд не встановив чи мало місце надання
іноземної валюти позичальнику.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг, та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню
не підлягає, виходячи з наступного:

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального
кодексу України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Статтями 10, ч. 1, 2 ст. 11, 57, 58, ч. 3, 4 ст. 60, ч. 1
ст. 64, 179 Цивільного процесуального
кодексу України, передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове
рішення у цивільній справі", рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має грунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 Цивільного
кодексу України, використання
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями допускається
у випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Частиною 1 статті 626 цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України, договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу
України, зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу
України, у разі зміни договору
зобов'язання сторін змінюються
відповідно до змінених умов щодо
предмета, місця, строків виконання
тощо.

Частинами 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу
України передбачено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 Цивільного кодексу
України, кредитний договір укладається
у письмовій формі. Кредитний договір,
укладений з недодержанням письмової
форми, є нікчемним.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляд цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", при
вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052,
1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про
захист прав споживачів". Зокрема,
кредитний договір обов'язково має
укладатись у письмовій формі (стаття 1055
ЦК); недодержання письмової форми тягне
його нікчемність та не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними". Суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний)
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених частиною першою статті 215
ЦК, та кредитний договір, який є
неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема, у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
його істотної умови або зміст яких
неможливо встановити виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

Рішенням суду першої інстанції
встановлені такі факти та відповідні
їм правовідносини.

03 квітня 2008 року позивач ОСОБА_1 уклала
договір про іпотечний кредит №
НАС0GІ з відповідачем, відповідно
до якого вона отримала грошові кошти у
сумі 303000 (триста три тисячі) грн. зі
сплатою за користування кредитом
відсотків у розмірі 15,00% річних, зі
строком погашення не пізніше 03 грудня
2016 р. (а.с. 10-11 т. 1).

В забезпечення виконання умов договору
про іпотечний кредит відповідач 03
квітня 2008 р. уклав договір поруки із
чоловіком позивача - ОСОБА_2 (а.с. 17-18 т. 1),
та договір іпотеки з ОСОБА_3 (а.с. 19-20 т. 1).

У серпні 2008 року ОСОБА_1 отримала від
відповідача лист від 31 липня 2008 р. №
20.1.3.2/6-11534, в якому останній повідомив
про свій намір підвищити відсоткову
ставку за договором про іпотечний
кредит з 15% до 25,08% річних (а.с. 13).

Позивач, не погоджуючись із
пропозицією відповідача на зміну умов
договору про іпотечний кредит від 03
квітня 2008 р. в частині підвищення
відсоткової ставки за кредитом,
письмово повідомила про це
відповідача. Ніяких угод щодо
підвищення відсоткової ставки за
договором про іпотечний кредит №
НАС0GІ від 03 квітня 2008 р. між
позивачем та відповідачем не
укладалось, відсоткова ставка
відповідачем за даним договором в
односторонньому порядку не
підвищувалась та залишалась незмінною
з моменту укладення договору, тобто з 03
квітня 2008 р.

24 вересня 2008 р. між сторонами була
підписана додаткова угода до договору
про іпотечний кредит № НАС0GІ від
03 квітня 2008 р., відповідно до якої
зазначений договір було викладено у
новій редакції, що передбачала
перерахування залишку кредитних
коштів, отриманих ОСОБА_1 03 квітня 2008 р.
у долари США (а.с.14-16 т. 1).

Пунктами 4.1-4.4, 8.1 додаткової угоди
передбачено щомісячне нарахування
відповідачем винагороди на суму
зарезервованих коштів, яка повинна
була визначатись у додатку № 2 до
додаткової угоди.

Під час розгляду справи, в якості
свідка, за клопотанням позивача було
допитано ОСОБА_6 Заявляючи клопотання
про її допит, позивач зазначала, що дана
особа, може надати свідчення з приводу
того, як саме відбувалося укладання
додаткової угоди до договору іпотеки,
оскільки вона була присутня у кабінеті
колишнього управляючого Лозівської
філії "Приватбанком" - ОСОБА_7, коли
остання запевняла позивача, що перехід
із національної валити кредитування на
іноземну, ніяким негативним чином не
вплине на майнові інтереси позивача. У
судовому засіданні свідок пояснила, що
позивача вона знає у зв'язку з тим, що
вона працювала у Лозівській філії
"ПриватБанку" і отримувала для
зарахування погашення виплат платежі
від позивача за договором іпотеки.
Особисто їй не відомо про відносини,
які мали місце між позивачем та
колишнім управляючим Лозівської філії
Приватбанку - ОСОБА_7, при укладанні
договору іпотеки та додаткової угоди.

Суд першої інстанції даючи оцінку
свідченням свідка вважав, що підстав
ставити їх під сумнів та не довіряти їм
не має, оскільки свідок принесла
присягу свідка та була попереджена про
кримінальну відповідальність за
відмову від давання показання та за
дачу завідомо неправдивих свідчень
(а.с.№18 т.2). Крім того, свідчення даного
свідка не були спростовані жодним
учасником процесу.

Судом першої інстанції зазначено, що
під час розгляду справи, для з'ясування
підстав обґрунтування позовних вимог
позивача, було з'ясовано питання щодо
підпису позивача на вищевказаному
Графіку, на що позивач вказала, що вона
особисто даний документ не
підписувала, а підписувала безліч
чистих аркушів паперу, які її прохали
підписати, при укладанні додаткової
Угоди. Про те, що це не її підпис, вона
зазначала у апеляційному суді, про те,
їй було відмовлено у клопотанні про
проведення почеркознавчої експертизи.
Однак, їй відомо про наявний висновок
експерта, де вказано, що цей підпис
виконано саме нею ОСОБА_1 про те, вона з
цим не згодна і дану експертизу вона не
оскаржувала і на даний час, у суді,
будь-яких клопотань з приводу даного,
вона не заявляє. Представник позивача -
ОСОБА_5 пояснив у суді, що дійсно в
рамках кримінального провадження, яке
було порушено за заявою ОСОБА_1,
відносно шахрайських дій з боку
працівників "Приватбанку", було
проведено почеркознавчу експертизу, і
вказано, що саме нею, ОСОБА_1 вчинено
даний підпис. У судовому засіданні
представник відповідача подав до суду
ксерокопію Висновку експерта №342 від 15
жовтня 2012 року (а.с.199-202 т.2), яку прохав
долучити до матеріалів справи як
обґрунтування на заперечення щодо
позовних вимог позивача. Судом було
досліджено даний Висновок, та
з'ясовано, що в рамках розгляду
кримінальної справи, було проведення
почеркознавчу експертизу відносно
вчинення підпису на графіку погашення
кредитної заборгованості за договором
іпотеки. За результатами проведеної
експертизи, вказано, що підпис вчинено
від імені ОСОБА_1, самою ОСОБА_1 (а.с. 202
т.2). На запитання до позивача, остання
зазначила, що будь-яких заяв та
клопотання по справі з приводу даної
експертизи, вона не має.

Даючи оцінку даному висновку, суд
першої інстанції вважав, що не має
правових підстав ставити його під
сумнів.

При цьому в рішенні суд зазначив, що
всім сторонам по справі, судом було
роз'яснено їх права та обов'язки по
даній справі.

Позивач вказала, що надані нею докази у
справі є достатніми для обґрунтування
її вимог, надання інших доказів вважала
непотрібним. Крім того ніяких
додаткових уточнень до позовної заяви
не надавала.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції заслухавши пояснення сторін,
свідка, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, давши оцінку доказам,
не знайшов підстав для задоволення
позовних вимог та прийшов до висновку
про відмову у їх задоволенні, у зв'язку
з відсутністю обставин та доказів,
якими позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 31 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді колегії: