Справа № 202/8810/14-Ц
Провадження № 2/202/4843/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 жовтня 2014 року
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Мороз В.П.

при секретарі - Гармаш К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» про
визнання кредитного договору
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» про
визнання кредитного договору
недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог у
позовній заяві позивач, посилався на
те, що 17.07.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП
Банк» було укладено кредитний договір
№ ML-301/415/2007, відповідно до умов якого
ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 30 000,00
доларів США на строк до 17.07.2032 року, зі
сплатою процентів за користування
кредитом, однак умови зазначеного
кредитного договору викладені в п.3
частини № 1 та п.1.4.1 частини № 2 є
несправедливими в розумінні Закону
України «Про захист прав споживачів», у
зв'язку з чим зазначений договір має
бути визнаний недійсним.

Позивач вважає, що вказаний договори
було укладено з порушенням норм
діючого законодавства України та він є
недійсним, тому просив суд визнати
кредитний договір ML-301/415/2007 від 17 липня
2007 року недійсним.

В судове засідання позивач та його
представник з'явилися, позов
підтримали, на його задоволенні
наполягали, посилаючись на обставини,
викладені в позові.

Представник відповідача у судове
засідання з'явився. Позовні вимоги не
визнав в повному обсязі, просив суд
відмовити в його задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та надані
докази, вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав

Судом встановлено, що 17.07.2007 року між
ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено
кредитний договір № ML-301/415/2007,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
отримав кредит у розмірі 30 000,00 доларів
США на строк до 17.07.2032 року, зі сплатою
процентів за користування кредитом.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
встановлений принцип диспозитивності
цивільного судочинства, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Предметом кредитного договору є
грошові кошти в національній або
іноземній валюті. Згідно зі статтею 525
ЦК України одностороння відмова від
зобов'язання не допускається, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору і
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України, яка
відповідно частини 2 статті 1054 ЦК
України розповсюджується на відносини
за кредитним договором, передбачено,
що якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Статтею 55 Закону України «Про банки та
банківську діяльність» встановлено, що
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України,
нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договором) між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитодавця і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства, статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 року № 168.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти, до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Згідно зі ст. 1055
ЦК України кредитний договір
укладається у письмовій формі, згідно
до ст. 1056-1 ЦК України визначається
розмір процентів та порядок їх сплати
за договором залежно від кредитного
ризику, наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Не можуть бути прийняті судом до уваги
доводи ОСОБА_1 про незаконність
визначення грошового зобов'язання у
іноземній валюті, виходячи з
наступного. Так, відповідно до статті 99
Конституції України встановлено, що
грошовою одиницею України є гривня,
разом з тим, вказана стаття не обмежує
використання в Україні грошових
одиниць іноземних держав.

Частиною 2 статті 192 Цивільного кодексу
України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватись в
Україні у випадках і в порядку,
встановленому законом. В даному
випадку, основним законодавчим актом,
який регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Відповідно до статті 5 Декрету операції
з валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій
Національного Банку України.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України
визначено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові
у розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Відповідно до
положень статей 47, 49 Закону України
«Про Банки і банківську діяльність»
банківські установи мають право
здійснювати кредитні операції, у тому
числі розміщувати залучені кошти від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик, на підставі банківської
ліцензії. Стаття 2 цього Закону
визначає банківський кредит як
будь-яке зобов'язання банку надати
певну суму грошей, будь-яку гарантію,
будь-яке зобов'язання придбати право
вимоги боргу, будь-яке продовження
строку погашення боргу, яке надано в
обмін на зобов'язання боржника щодо
повернення заборгованої суми, а також
на зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми. При цьому,
відповідно до цієї ж статті кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство України
визначає правомочність банків на
підставі відповідних ліцензій
надавати кредити та бути суб'єктом
кредитних зобов'язань, в тому числі і в
іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ
генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам на здійснення
валютних операцій, які не потребують
індивідуальної ліцензії. У разі
включення цих валютних операцій до
генеральної ліцензії необхідність в
отриманні індивідуальних ліцензій
відпадає. При цьому слід також
зазначити, що згідно з ч. 6 ст. 5 Декрету
КМУ визначення порядку одержання
ліцензій покладено на Національний
банк України. Отже всі зазначені
питання регулює саме Національний банк
України.

Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»
кредитними операціями є операції
банків із розміщення залучених коштів
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик. Згідно зі ст. 2 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» такими коштами є гроші у
національній або іноземній валюті. Але
оскільки надання кредиту в іноземній
валюті є валютною операцією, то окрім
банківської ліцензії банк повинен
отримати ще й генеральну ліцензію.
Відповідно до п. 5.3 Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, затвердженого постановою
Правління НБУ № 275 від 17.07.2001р.,
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
КМУ "Про систему валютного регулювання
і валютного контролю" є письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями. Таким чином,
надання кредитів в іноземній валюті
банком потребує отримання ним
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями. З цього витікає,
що діючим законодавством України не
передбачено отримання індивідуальної
ліцензії на вказану валютну операцію, а
тому банк не може її взагалі отримати.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
НБУ № 483 від 14.10.2004р., використання
іноземної валюти як засобу платежу без
ліцензії дозволяється, якщо
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк. Разом з цим
викладено умову, що ця норма стосується
лише тих операцій уповноваженого
банку, на здійснення яких Національний
банк України видав йому банківську
ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операції з валютними
цінностями. Отже, якщо кредит в
іноземній валюті надається банком,
який має банківську ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, які
вже автоматично містять в собі право
банка на надання таких кредитів та
використання іноземної валюти при
розрахунках, то отримання ще й
відповідних індивідуальних ліцензій
ні банком, ні його клієнтом неможливо
взагалі, тому що не передбачено діючим
законодавством України.

Крім того, слід зазначити, що
законодавством встановлено дві
необхідні умови для отримання
індивідуальних ліцензій: 1) вони
видаються резидентам і нерезидентам,
до кола яких ст. 1 Декрету КМУ відносить
не уповноважені банки, а фізичних та
юридичних осіб; 2) вони видаються на
здійснення разової операції, а надання
та повернення кредиту, сплата
процентів не є разовою операцією.

Також одержання індивідуальних
ліцензій резидентами (до кола яких не
відносяться уповноважені банки)
кредитів в іноземній валюті між собою
потрібне тільки у випадках, якщо
терміни і сума таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі. Але Національний
банк України, який регулює
ліцензування валютних операцій шляхом
видання нормативних актів, не
встановив законодавчо порядок їх
надання в таких випадках. Тому
неможливо перевищити ці не встановлені
законодавством межі.

Таким чином, надання банком кредиту в
іноземній валюті, отримання
розрахунків за ним в іноземній валюті
повністю відповідає нормам діючого
законодавства України.

Таким чином, суд не вбачає підстав для
визнання кредитного договору №
ML-301/415/2007, укладеного між сторонами,
недійсним з підстав порушення
відповідачем норм чинного
законодавства.

Виходячи із вищевикладеного, та
оцінюючи докази в їх сукупності, суд не
вбачає законних підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1, та
вимушений в задоволені позову
відмовити повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 15, 16, 203, 204, 627, 628 ЦК України, ст.ст.
10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд
-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити в
повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі
протягом 10 днів апеляційної скарги.

Суддя
В.П.Мороз