У Х В А Л А

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Коротуна В.М.,Ступак О.В.,Попович
О.В.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Андріївський», третя
особа - Відділ Держземагенства України
у Хорольському районі Полтавської
області, про визнання договору оренди
земельної ділянки недійсним, за
касаційною скаргою Відділу
Держземагенства у Хорольському районі
Полтавської області на рішення
Хорольського районного суду
Полтавської області від 17 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 23 липня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки, укладеного 5 грудня
2008 року з Сільськогосподарським
виробничим кооперативом
«Андріївський» (далі - СВК
«Андріївський»), оскільки цей договір
був підписаний не ним, а іншою особою, а
також у порушення вимог статті 15 Закону
України «Про оренду землі» не містить:
умов передачі в заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки; інформації про
об'єкт оренди (місце розташування
земельної ділянки); плану або схеми
земельної ділянки, яка передається в
оренду; кадастрового плану земельної
ділянки та акта визначення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Рішенням Хорольського районного суду
Полтавської області від 17 червня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 23 липня 2013 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди
земельної ділянки загальною площею
3,9 га, розташованої на території
Андріївської сільської ради
Хорольського району Полтавської
області, який було укладено 5 грудня 2008
року між ОСОБА_6 та СВК «Андріївський».

Не погодившись з вищенаведеними
судовими рішеннями, відділ Державного
агентства земельних ресурсів України у
Хорольському районі Полтавської
області оскаржив їх у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 листопада 2013
року касаційну скаргу було відхилено,
оскаржувані судові рішення залишено
без змін.

Постановою Верховного Суду України від
3 вересня 2014 року ухвалу суду
касаційної інстанції від 13 листопада
2013 року було скасовано, справу
направлено на новий касаційний
розгляд.

Звертаючись до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, відділ
Державного агентства земельних
ресурсів України у Хорольському районі
Полтавської області порушував питання
про скасування оскаржуваних судових
рішень та ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві
власності належить земельна ділянка
для сільськогосподарського
використання площею 3,9 га, яка
розташована на території Андріївської
сільської ради Хорольського району
Полтавської області.

5 грудня 2008 року між ОСОБА_6 та СВК
«Андріївський» було укладено договір
оренди цієї земельної ділянки, який
було зареєстровано 12 липня 2011 року у
відділі Державного агентства
земельних ресурсів України у
Хорольському районі Полтавської
області.

Визнаючи договір оренди земельної
ділянки недійсним, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що на
момент реєстрації він не містив усіх
істотних умов, передбачених статтею 15
Закону України «Про оренду землі»,
зокрема, умов про передачу в заставу і
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Однак із таким висновком суду повністю
погодитися не можна, оскільки він не
відповідає закону та не ґрунтується на
доказах, наявних у матеріалах справи.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6
статті 203 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Згідно з абзацом 12 частини 1 статті 15
Закону України «Про оренду землі» у
редакції, чинній на момент укладення
договору, істотною умовою договору
оренди землі є умова передачі в заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
статтею 15 Закону України «Про оренду
землі», а також порушення вимог статей
4-6, 11, 17, 19 Закону є підставою для відмови
в державній реєстрації договору
оренди, а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону
(частина 2 статті 15 Закону України «Про
оренду землі»).

Разом із цим згідно з пунктом 14 розділу
«Перехідні положення» ЗК України у
редакції, чинній на момент укладення
договору, до набрання чинності
законами України про державний
земельний кадастр та про ринок земель
забороняється внесення права на
земельну частку (пай) до статутних
фондів господарських товариств.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону
України «Про заставу» предметом
застави може бути майно, яке відповідно
до законодавства України може бути
відчужено заставодавцем та на яке може
бути звернено стягнення.

За підпунктом «б» пункту 15 розділу
«Перехідні положення» ЗК України у
редакції, чинній на момент укладення
договору, до набрання чинності
законами України про державний
земельний кадастр та про ринок земель
не допускається купівля-продаж або
іншим способом відчуження земельних
ділянок і зміна цільового призначення
(використання) земельних ділянок, які
перебувають у власності громадян та
юридичних осіб для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
земельних ділянок, виділених в натурі
(на місцевості) власникам земельних
часток (паїв) для ведення особистого
селянського господарства, а також
земельних часток (паїв), крім передачі
їх у спадщину, обміну земельної ділянки
на іншу земельну ділянку відповідно до
закону та вилучення (викупу) земельних
ділянок для суспільних потреб.

Зі змісту наведених норм вбачається, що
відсутність у договорі оренди землі,
укладеному 5 грудня 2008 року, істотної
умови передачі в заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, не може бути
підставою для визнання спірного
договору недійсним.

Крім цього суд не звернув уваги на те,
що відповідно до вимог статті 3 ЦПК
України, статті 15 ЦК України в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, у зв'язку з
чим не встановив, чи дійсно права
позивача при укладенні договору оренди
земельної ділянки були порушені через
відсутність в ньому умови щодо
передачі в заставу і внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Зважаючи на це, висновок суду щодо
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним є помилковим.

Апеляційний суд у порушення вимог,
встановлених статтями 303, 315 ЦПК
України, належним чином не перевірив
рішення суду першої інстанції на
предмет його законності та
обґрунтованості.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили всіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відтак судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
визначених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Відділу
Держземагенства у Хорольському районі
Полтавської області задовольнити
частково.

Рішення Хорольського районного суду
Полтавської області від 17 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 23 липня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик