П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року м. КиївСудові палати у
цивільних та господарських справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г., суддів:Барбари
В.П., Берднік І.С., Григор'євої Л.І.,
Гуменюка В.І., Гуля В.С., Ємця А.А.,
Лященко Н.П., Колесника П.І., Потильчака
О.І.,Романюка Я.М.,Сеніна Ю.Л.,Шицького
І.Б., -розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Харківської міської ради до ОСОБА_14,
ОСОБА_15, Управління Державного
комітету України із земельних ресурсів
у м. Харкові, треті особи: Головне
управління Державного комітету
України із земельних ресурсів у
Харківській області, ОСОБА_16, про
визнання недійсними державних актів на
право приватної власності на землю й
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, приведення земельної ділянки
в придатний для використання стан,
повернення земельної ділянки
територіальній громаді та за
зустрічним позовом ОСОБА_14 до
Харківської міської ради, треті особи:
Головне управління Державного
комітету України із земельних ресурсів
у Харківській області, ОСОБА_16, про
визнання рішень Харківської міської
ради такими, що не відповідають чинному
законодавству, за заявою ОСОБА_14 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 3 липня 2013 року,

в с т а н о в и л и:

У серпні 2011 року заступник прокурора м.
Харкова в інтересах Харківської
міської ради звернувся до суду з
позовом, в якому просив визнати
недійсними: державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0, 1179 га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_15,
виданий 7 листопада 2001 року за № 4240;
договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 29 листопада 2001 року,
укладений ОСОБА_15 і ОСОБА_14;
державний акт на право приватної
власності на зазначену земельну
ділянку, виданий 10 грудня 2001 року за №
4127 на ім'я ОСОБА_14, а також зобов'язати
ОСОБА_14 повернути зазначену земельну
ділянку у власність територіальної
громади м. Харкова.

18 січня 2012 року Харківська міська рада
самостійно звернулась до суду з
позовом, в якому просила визнати
недійсними: державний акт на право
власності на земельну ділянку площею 0,
1179 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, виданий 7 листопада 2001 року за
№ 4240 на ім'я ОСОБА_15; договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
29 листопада 2001 року, укладений ОСОБА_15
і ОСОБА_14; державний акт на право
приватної власності на зазначену
земельну ділянку, виданий 10 грудня 2001
року за № 4127 на ім'я ОСОБА_14; рішення
виконавчого комітету Дзержинської
районної ради народних депутатів м.
Харкова від 20 березня 1997 року № 54/6 про
надання дозволу ОСОБА_14 на будівництво
гаража на земельній ділянці, що надана
для садівництва та розташована за
адресою: АДРЕСА_2; державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку, що розташована за адресою:
АДРЕСА_2 виданий 5 грудня 1996 року №
776 на ім'я ОСОБА_14; свідоцтво про право
власності на гараж від 22 лютого 1999 року
№ 8, видане виконавчим комітетом
Дзержинської районної ради м. Харкова.
Крім того, просила зобов'язати ОСОБА_14
повернути земельну, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, у власність
територіальної громади; звільнити
земельну ділянку площею 0, 1189 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2
демонтувати гараж та інше нерухоме
майно, що розміщене на зазначеній
земельній ділянці, і привести її до
попереднього стану.

25 січня 2012 року прокуратура м. Харкова
подала заяву про відмову від позову.

ОСОБА_14 звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому просив визнати рішення
Харківської міської ради від 6 липня 2011
року таким, що не відповідає чинному
законодавству.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 30 березня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Харкова від 18
березня 2013 року, позов Харківської
міської ради задоволено, у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_14 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 3 липня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_14 відхилено.

У заяві про перегляд судових рішень
ОСОБА_14 порушує питання про скасування
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 3 липня 2013 року
та направлення справи на новий
касаційний розгляд із підстав
неоднакового застосування норм
матеріального права, а саме: статті 41
Конституції України, статті 140
Земельного Кодексу України ( далі - ЗК
України) (тут і далі в редакції 2001 року),
статей 257, 267 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України).

В обґрунтування заяви ОСОБА_14 додав
постанову Вищого господарського суду
України від 22 листопада 2006 року, ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 травня 2014 року, від 12
березня 2014 року, від 12 лютого 2014 року,
від 11 вересня 2013 року, від 17 жовтня 2012
року та від 14 грудня 2011 року, в яких, на
думку заявника, по-іншому застосовані
зазначені правові норми.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 вересня 2014
року справу допущено до провадження
Верховного Суду України в порядку
глави 3 розділу V Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України).

Перевіривши матеріали справи та
наведені в заяві доводи, судові палати
у цивільних та господарських справах
Верховного Суду України вважають, що
заява підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення у справі виключно з
підстав і в порядку, встановлених цим
Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої
статті 355 ЦПК України підставою для
подання заяви про перегляд судових
рішень у цивільних справах є
неоднакове застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

За змістом статті 3604 ЦПК України суд
задовольняє заяву про перегляд справи
Верховним Судом України і скасовує
судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, якщо встановить,
що судове рішення є незаконним.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що рішенням виконавчого
комітету Харківської міської ради
народних депутатів від 13 квітня 1994 року
№ 167 "Про надання у користування
земельної ділянки по АДРЕСА_2
для садівництва" ОСОБА_14 надано в
постійне користування земельну
ділянку площею, орієнтовно, 1 000 кв. м за
рахунок вільної від забудови міської
землі, яка прилегла до його присадибної
ділянки за адресою: АДРЕСА_2 і
розташована в охоронній зоні ліній
електропередач ВЛ-110 кВ
"Іванівка-Сокольники".

На підставі вказаного рішення 23 липня
1994 року ОСОБА_14 видано державний акт на
право постійного користування
зазначеною земельною ділянкою площею
0,1189 га для ведення садівництва,
зареєстрований у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
постійного користування землею за №
01.

Рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 13 квітня 1994 року № 167 "Про
надання у користування земельної
ділянки по АДРЕСА_2 для садівництва"
ОСОБА_15 надано в постійне користування
земельну ділянку площею, орієнтовно, 1
000 кв. м за рахунок вільної від забудови
міської землі, яка прилегла до
північного схилу Саржиного яру й
розташована в охоронній зоні ліній
електропередач ВЛ-110 кВ
"Іванівка-Сокольники".

На підставі вказаного рішення 27 квітня
1995 року ОСОБА_17 видано державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою площею 0,1200 га для
ведення садівництва, що розташована на
АДРЕСА_2, зареєстрований у Книзі
записів реєстрації державних актів на
право постійного користування землею
за № 02.

Рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 9 жовтня 1996 року № 1004 "Про
передачу гр. ОСОБА_14 у приватну
власність земельної ділянки по АДРЕСА_2
для ведення садівництва" ОСОБА_14
передано в приватну власність земельну
ділянку площею 1 000 кв. м, що розташована
на АДРЕСА_2 для ведення садівництва.

На підставі зазначеного рішення 5
грудня 1996 року ОСОБА_14 видано державний
акт на право приватної власності на
землю загальною площею 0,1189 га за
адресою: АДРЕСА_2 для ведення
садівництва, зареєстрований в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право постійного користування землею
за № 776.

Рішенням виконавчого комітету
Дзержинської районної ради народних
депутатів м. Харкова від 20 березня 1997
року № 54/6 ОСОБА_14 дозволено
будівництво гаража розміром 7х6 м на
земельній ділянці, що надана для
садівництва та розташована за адресою:
АДРЕСА_2 згідно з проектом, узгодженим
із районним архітектором.

На підставі рішення виконавчого
комітету Дзержинської районної ради
м. Харкова від 26 січня 1999 року № 17/7 22
лютого 1999 року ОСОБА_14 видано свідоцтво
№ 8 на право власності на гараж літ. "А"
площею 41,4 кв. м, що розташований на
приватній садовій ділянці за адресою:
АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 24 жовтня 2001 року № 1925 "Про
передачу громадянину України ОСОБА_15 у
приватну власність земельної ділянки
по АДРЕСА_1 для ведення садівництва"
надано ОСОБА_15 у приватну власність
земельну ділянку площею 1179, 2 кв.м за
адресою: АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення 7 листопада
2001 року ОСОБА_15 видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0, 1179 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

29 листопада 2001 року ОСОБА_14 і ОСОБА_15
уклали договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0, 1179 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного договору 10
грудня 2001 року ОСОБА_14 видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0, 1179 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Прокуратурою м. Харкова та Головним
управлінням Державного комітету
України із земельних ресурсів у
Харківській області проведено
перевірку дотримання вимог земельного
законодавства щодо порушень
земельного законодавства Харківською
міською радою під час надання у
користування та у власність земельних
ділянок, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

За результатами перевірки
прокуратурою м. Харкова на підставі
статті 20 Закону України "Про
прокуратуру" 1 липня 2011 року внесено
протести, на підставі яких рішенням
Харківської міської ради від 6 липня 2011
року № 324/11 "Про розгляд протестів
прокурора м. Харкова" протести
прокурора задоволено й скасовано такі
рішення:

- рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради від 24 жовтня
2001 року № 1925 "Про передачу громадянину
України ОСОБА_15 у приватну власність
земельної ділянки по АДРЕСА_1 для
ведення садівництва";

- рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради від 13 квітня
1994 року № 167 "Про надання у користування
земельної ділянки по АДРЕСА_2
для садівництва";

- рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради від 9 жовтня
1996 року № 1004 "Про передачу гр. ОСОБА_14 у
приватну власність земельної ділянки
по АДРЕСА_2 для ведення садівництва".

Задовольняючи позов Харківської
міської ради, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
касаційної інстанції, виходив із того,
що під час передачі ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у
постійне користування, а потім й у
власність земельних ділянок для
ведення садівництва були порушені
вимоги чинного на той час земельного
законодавства, а саме: орган, який
ухвалив рішення про передачу земельних
ділянок у користування, не мав
відповідних для цього повноважень; не
була виготовлена технічна
документація для передачі земельних
ділянок у користування; землі
знаходились в охоронній зоні
високовольтної лінії; на час укладення
договору купівлі-продажу
законодавством було заборонено
відчуження земельних ділянок; земельна
ділянка в межах міста
використовувалась не за цільовим
призначенням, що є підставою для
визнання зазначених рішень державних
органів, державних актів на право
власності на земельні ділянки та
договору купівлі-продажу недійсними.

Вирішуючи питання про застосування
позовної давності, суд виходив із того,
що Харківська міська рада пред'явила
позов, не пропустивши цей строк,
обраховуючи його від дня, коли вона
довідалася з протесту прокурора про
порушення свого права.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_14, суди виходили з його
необґрунтованості, пославшись на те, що
цей позов по суті є запереченням на
позов Харківської міської ради.

Ухвалюючи рішення, яке переглядається,
суди керувались нормами статей 3, 6,
7, 10, 19, 35, 67 ЗК України 1990 року, частини
другої статті 17 ЗК України (у редакції
станом на 29 листопада 2001 року), статей 48,
71 ЦК Української РСР 1963 року, статті 261
ЦК України 2004 року, які на час
виникнення спірних правовідносин
регулювали питання щодо: строків
позовної давності; повноважень органів
влади у сфері земельних відносин,
порядку надання громадянам у
користування та у власність земельних
ділянок, підстав визнання договорів
недійсними й не застосовували норму
статті 140 ЗК України 2001 року, яка
передбачає загальні підстави
припинення права власності на землю.

Разом із тим у наданих ОСОБА_14 для
порівняння судових рішеннях, а саме:

- в ухвалі від 28 травня 2014 року,
скасовуючи рішення апеляційного суду
та залишаючи без змін рішення суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позову про визнання
недійсними державних актів на право
власності на землю, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ виходив
із недоведеності факту порушення
земельного законодавства, зокрема норм
статті 118 ЗК України при наданні
відповідачам у власність земельних
ділянок та відсутності підстав для
визнання недійсними виданих їм
державних актів на право власності на
земельні ділянки й зазначив, що
скасування головою обласної державної
адміністрації розпорядження голови
районної державної адміністрації про
затвердження проекту землеустрою не
відноситься до передбачених статтею 140
ЗК України підстав припинення права
власності на землю;

- в ухвалі від 12 березня 2014 року,
скасовуючи рішення апеляційного суду
із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції про відмову в позові
про визнання недійсним державного акта
на право власності на землю, касаційний
суд зазначив, що оскільки земельна
ділянка набута відповідачем
правомірно на підставі судового
рішення, а передбачені статтею 140 ЗК
України підстави для припинення права
власності відсутні, то відсутні й
підстави для визнання недійсними
державних актів на право власності на
землю;

- в ухвалі від 12 лютого 2014 року,
залишаючи без змін рішення
апеляційного суду про відмову в
задоволенні позову про визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ виходив
із того, що підстави припинення права
власності на землю, передбачені у
статті 140 ЗК України, яка не передбачає
такої підстави, як скасування органом
місцевого самоврядування своїх
попередніх рішень про надання
земельної ділянки, та зазначив, що
відповідно до статті 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила;

- в ухвалі від 11 вересня 2013 року,
залишаючи без змін рішення
апеляційного суду у справі про поділ
спільного майна подружжя, суд
касаційної інстанції на підставі
статей 261, 267 ЦК України дійшов висновку
про пропуск позивачем позовної
давності, про який заявлено стороною у
спорі і зазначив, що відповідно до
статті 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила;

- ухвалюючи 17 жовтня 2012 року рішення про
відмову в позові у справі про визнання
недійсними розпоряджень, державних
актів на право власності на землю та
договорів купівлі-продажу земельних
ділянок, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ виходив із факту
правомірності розпорядження Київською
обласною державною адміністрацією
земельними ділянками площею до 1 га зі
зміною їх цільового призначення та
видачею на них державних актів. Крім
того, суд зазначив, що "самі по собі
допущені органами публічної влади
порушення при наданні особам земельних
ділянок не можуть бути безумовною
підставою для визнання недійсними
розпоряджень про передачу цих
земельних ділянок та їх повернення
державі в порушення права власності
набувачів";

- в ухвалі від 14 грудня 2011 року,
залишаючи без змін судове рішення про
відмову в задоволенні позову про
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
суд касаційної інстанції виходив із
того, що стаття 140 ЗК України містить
вичерпний перелік підстав припинення
права власності на землю, до якого не
відносяться випадки скасування
рішення органу виконавчої влади,
згідно з яким надавалась земельна
ділянка й видавався державний акт на
право власності на земельну ділянку;

- у постанові від 22 листопада 2006 року у
справі про припинення права власності
на земельну ділянку Вищий
господарський суд України відповідно
до положень статей 13, 41 Конституції
України, статті 321 ЦК України щодо
непорушності права власності дійшов
висновку про те, що припинення права
власності на земельну ділянку може
мати місце лише за наявності підстав,
передбачених законом, а саме: статтею 378
ЦК України й статтею 140 ЗК України, у
той час як законність рішень органів
виконавчої влади щодо надання
земельних ділянок та правомірність
видачі державного акта на право
власності на землю не були предметом
цього спору.

Отже, у наданих для порівняння судових
рішеннях від 28 травня 2014 року, від 12
березня 2014 року, 12 лютого 2014 року, від 17
жовтня 2012 року, від 14 грудня 2011 року,
на відміну від судового рішення, яке
переглядається, суд касаційної
інстанції дійшов висновку про те, що
підстави припинення права власності на
земельну ділянку, передбачені у статті
140 ЗК України, є виключними, відтак
порушення земельного законодавства з
боку органу публічної влади під час
надання земельної ділянки у власність
або ж під час укладення договору щодо
майна не може бути підставою для
позбавлення особи - набувача цього
майна, якщо ця особа жодних порушень не
вчиняла, у тому числі й у разі
скасування як незаконного рішення
органу влади про надання земельної
ділянки.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме
статті 140 ЗК України 2001 року, статей 257,
261, 267 ЦК України, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні
зазначених норм матеріального права,
судові палати у цивільних та
господарських справах Верховного Суду
України виходять із такого.

Підстави та порядок примусового
припинення права власності на земельну
ділянку з 1 січня 2002 року визначені в
главі 22 ЗК України 2001 року. Ці норми
передбачають підстави припинення прав
(права власності та права користування)
на земельні ділянки як у добровільному,
так і примусовому порядку, з
об'єктивних і суб'єктивних причин, а
також за наявності та за відсутності
вини власників і землекористувачів.

Перелік підстав припинення права
власності на земельну ділянку
визначений у статті 140 ЗК України 2001
року і є вичерпним: а) добровільна
відмова власника від права на земельну
ділянку; б) смерть власника земельної
ділянки за відсутності спадкоємця; в)
відчуження земельної ділянки за
рішенням власника; г) звернення
стягнення на земельну ділянку на
вимогу кредитора; ґ) відчуження
земельної ділянки з мотивів суспільної
необхідності та для суспільних потреб;
д) конфіскація за рішенням суду; е)
невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом.

Орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування має право
прийняти рішення про припинення права
власності на земельну ділянку чи право
користування нею лише в порядку, з
підстав і за умов, передбачених
статтями 140-149 ЗК України 2001 року.

Аналіз статті 140 ЗК України 2001 року дає
підстави для висновку про те, що
зазначена норма підлягає застосуванню
тільки до тих правовідносин, коли право
власності на земельну ділянку набуто
особою правомірно - із передбачених
законом підстав та у передбаченому
законом порядку.

Такий висновок узгоджується з іншими
правовими нормами.

Так, згідно з частино другою статті 78 ЗК
України 2001 року право власності на
землю набувається та реалізується на
підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них.

Правові підстави набуття права
власності та права користування
земельною ділянкою до 1 січня 2002 року
визначалися статтями 6, 7 ЗК України 1990
року, які обґрунтовано застосовані
судами до правовідносин сторін, що
виникли в період з 1994 року до 2001 року.

Так, згідно з частино п'ятою статті 7 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час прийняття рішення про надання
ОСОБА_14 у користування земельної
ділянки) у постійне користування земля
надається Радами народних депутатів із
земель, що перебувають у державній
власності, зокрема, громадянам України
для ведення селянського (фермерського)
господарства, особистого підсобного
господарства.

Відповідно до частини третьої статті 6
ЗК України (у редакції, що була чинною
на дату прийняття рішення про надання у
власність земельних ділянок) передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться місцевими Радами народних
депутатів відповідно до їх компетенції
за плату або безплатно.

Відповідно до статті 49 Закону України
"Про власність", який був чинний на час
отримання ОСОБА_14 у власність
земельних ділянок, володіння майном
вважається правомірним, якщо інше не
буде встановлено судом, арбітражним
судом, третейським судом.

Аналогічні положення містяться й у
частині другій статті 328 ЦК України,
відповідно до якої право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Порядок набуття права користування чи
права власності на землю регулювався
главою 2 ЗК України 1990 року.

Так, статтями 17-19 ЗК України 1990 року
визначався певний порядок та підстави
надання громадянам у користування або
власність земельних ділянок із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів державної влади в
межах їх повноважень.

Таким чином, особливість набуття права
на земельні ділянки полягає в
наявності чітко визначеної в
законодавстві процедури, за якою в
суб'єктів виникають повноваження щодо
володіння, користування й
розпорядження земельною ділянкою.

Таке набуття права на земельні ділянки
передбачає обов'язкове прийняття
уповноваженим органом держави (органом
влади чи органом місцевого
самоврядування) відповідного рішення,
яке є обов'язковою юридичною підставою
для подальшого укладення договору на
відчуження земельної ділянки та
юридичного оформлення на неї
відповідних прав.

Органи, до повноважень яких були
віднесені питання в галузі регулювання
земельних відносин, та обсяг їх
компетенції, у тому числі щодо надання
земельної ділянки в користування або у
власність у період 1994 - 2001 років
визначалися статтями 9 - 12 ЗК України 1990
року.

Оскільки відповідно до частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язанні діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, то наслідком прийняття
зазначеними органами, їх посадовими
особами рішень із порушенням
установленої законом процедури або
всупереч нормі закону, або з
перевищенням своїх повноважень є
визнання таких рішень недійсними
(стаття 112 ЗК України 1990 року, стаття 152
ЗК України 2001 року, пункт 7 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2001 року № 7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ")

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України 2001 року захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Оскільки державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видаються на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
то у спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

Таким чином, у разі встановлення судом
неправомірного отримання особою
земельної ділянки або отримання її з
непередбачених законом підстав особа
не набуває права власності на неї, а
тому ненабуте право власності не може
бути припинено відповідно до статті 140
ЗК України 2001року.

Аналогічна правова позиція щодо
застосування статті 140 ЗК України 2001
року висловлена в постанові Верховного
Суду України від 19 червня 2013 року №
6-57цс13, яка відповідно до частини
першої статті 3607 ЦПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Отже, відповідно до статей 16 ЦК України,
152 ЗК України 2001 року способами захисту
цивільних прав, у тому числі у сфері
земельних правовідносин, є як
примусове припинення прав на земельну
ділянку (статті 140, 143-146 ЗК України 2001
року), так і визнання недійсними угод
(стаття 152 ЗК України 2001 року, стаття 215
ЦК України) із застосуванням
реституції або віндикації у разі
витребування земельної ділянки (статті
387, 388 ЦК України), а також визнання
недійсним акта органу виконавчої влади
чи місцевого самоврядування та
державного акта на право власності на
земельну ділянку, виданих на підставі
незаконних рішень.

Таким чином, передбачені статтями 140-149
ЗК України 2001 року та статтею 152 ЗК
України 2001 року, статтями 215, 216, 387, 388 ЦК
України способи захисту прав є різними
за своєю суттю й характером, а тому їх
обов'язкове одночасне застосування
законом не передбачено.

Отже, посилання в заяві на те, що
незастосування судом до спірних
правовідносин положень статті 140 ЗК
України 2001 року є підставою для
перегляду судового рішення, не можна
визнати обґрунтованим, оскільки
статтею 140 ЗК України 2001 року
встановлено перелік підстав
припинення права власності на земельну
ділянку для випадків, коли право
власності набуто в установленому
законом порядку. Разом із тим у справі,
яка переглядається, судом установлено,
що ОСОБА_14 отримав у власність земельну
ділянку на підставі незаконних
розпоряджень державного органу, що
стало підставою для визнання судом
рішень цих державних органів про
надання земельних ділянок у
користування і у власність та виданих
на їх підставі державних актів на право
власності на земельні ділянки й
укладеного на їх підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки
недійсними.

За таких обставин суд обґрунтовано не
застосував до спірних правовідносин
норму статті 140 ЗК України 2001 року, яка
не підлягала застосуванню, а керувався
нормами статті 152 ЗК України 2001 року та
статті 48 ЦК України.

Доводи ОСОБА_14 про невідповідність
матеріалам справи і вимогам закону
висновків суду щодо недійсності рішень
органів місцевого самоврядування про
надання у користування і у приватну
власність спірних земельних ділянок та
щодо недійсності угоди про відчуження
земельної ділянки не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки зазначені
висновки не є відповідно до статті 355
ЦПК України предметом перегляду у
справі.

Разом з тим, перевіряючи доводи заяви в
частині застосування судами норм
статей 257, 261, 267 ЦК України щодо позовної
давності, то судові палати у цивільних
й господарських справах Верховного
Суду України виходять з такого.

Як встановлено судом, ухвалення
оскаржуваних у даній справі рішень
органів місцевого самоврядування у
сфері земельних відносин та укладення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки мало місце у період з 13 квітня
1994 року до 29 листопада 2001 року.

Чинними на той час нормами, які
регулювали питання позовної давності -
статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року)
передбачалося встановлення загального
строку для судового захисту прав особи
у три роки, обов'язкове застосування
судом позовної давності, перебіг якої
починається з дня виникнення права на
позов і сплив якої є підставою для
відмови в позові.

Позовна давність за статтею 256 ЦК
України - це строк у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Йдеться про те, що протягом
часу дії позовної давності особа може
розраховувати на примусовий захист
свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України (2003
року) правила Цивільного кодексу
України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У
протилежному випадку до правовідносин
повинні застосовуватися норми ЦК (1963
року).

Суд зазначених положень не врахував.

Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963
року), так і стаття 261 ЦК України (2003
року) визначають, що початком перебігу
строку є день, коли особа довідалась
або повинна була могла) довідатися про
порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту
виникнення права на позов важливим є як
об'єктивні (сам факт порушення права),
так і суб'єктивні (особа дізналася або
повинна була дізнатися про це
порушення) моменти.

Дійшовши висновку про дотримання
Харківською міською радою строку
звернення до суду (січень 2012 року), суд
зазначив, що початок перебігу позовної
давності починається з моменту, коли
рада дізналася про порушення свого
права, а саме - з дня отримання
протестів прокурора від 1 липня 2011 року
про усунення порушень земельного
законодавства.

Зазначене свідчить про неправильність
застосування судом частини першої
статті 261 ЦК України, оскільки за
змістом цієї норми для визначення
початку перебігу позовної давності має
значення не тільки безпосередня
обізнаність особи про порушення її
прав, а і об'єктивна можливість цієї
особи знати про обставини порушення її
прав.

При цьому норма частини першої статті
261 ЦК України містить презумпцію
обізнаності особи про стан своїх
суб'єктивних прав, відтак обов'язок
доведення терміну, з якого особі стало
(могло стати) відомо про порушення
права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа,
набуває та здійснює свої права і
обов'язки через свої органи, то його
обізнаність про порушення його прав
або можливість такої обізнаності слід
розглядати через призму обізнаності
його органів та інших осіб, до
повноважень яких належав контроль у
сфері земельних відносин.

Оскільки застосовуючи статтю 261 ЦК
України суд зазначені правила не
врахував, не можна погодитись з його
висновком про дотримання позивачем
позовної давності та відсутності
підстав для застосування наслідків її
пропуску (стаття 267 ЦК України).

Неправильне застосування судом норм
статей 261, 267 ЦК України призвело до
ухвалення незаконного рішення у
зв'язку із чим це рішення підлягає
скасуванню відповідно до статті 3604 ЦПК
України.

Керуючись пунктом 1 частини першої
статті 355, частиною першою статті 3602 ,
пунктом 1 частини першої статті 3603 ,
частиною першою статті 3604 ЦПК України
судові палати у цивільних і
господарських справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л и:

Заяву ОСОБА_14 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 3 липня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
касаційний розгляд.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК
України.

Головуючий А.Г. ЯремаСудді: В.П.
Барбара І.С. Берднік Л.І. Григор'єва
В.І. Гуменюк В.С. Гуль А.А. Ємець П.І.
Колесник Н.П. Лященко О.І.
Потильчак Я.М. Романюк Ю.Л. Сенін І.Б.
Шицький