Провадження №2/761/7936/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 грудня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва

В складі головуючого судді
Волокітіної Н.Б.

При секретарях Беширові
О.О., Чернюк А.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного концерну
«Укроборонпром», Державного
підприємства «Ніжинський ремонтний
завод інженерного озброєння» про
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про визнання незаконним наказу
про звільнення, поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
наказом Міністра оборони України від
11.11.2011 року позивача було призначено
виконуючим обов'язки директора ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння». Наказом
Генерального директора ДК
«Укроборонпром» від 06.06.2012 року
позивача з 07.06.2012 року було увільнено
від виконання обов'язків директора ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння» та визначено,
що позивач має приступити до виконання
безпосередньо обов'язків заступника
директора з маркетингу.

Нещодавно позивачу стало відомо з
колективного звернення членів
трудового колективу ДП «Ніжинський
ремонтний завод інженерного
озброєння» від 12.06.2014 року про те, що
наказом директора ДП «Ніжинський
ремонтний завод інженерного
озброєння» від 25.02.2013 року його
звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України.

Позивач вважає звільнення його з
посади заступника директора з
маркетингу незаконним, оскільки в
порушення вимог трудового
законодавства позивач з наказом про
звільнення не був ознайомлений та його
копії та трудової книжки не отримував.
Крім того, причина звільнення - за
прогул не відповідає дійсності,
оскільки 20.08.2012 року позивачем особисто
було подано виконуючому обов'язки
директора ДП «Ніжинський ремонтний
завод інженерного озброєння» ОСОБА_2
заяву про звільнення за власним
бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП
України. Таким чином, враховуючи подану
20.08.2012 року заяву на звільнення за
власним бажанням, позивач вважає, що
невихід на роботу не може вважатись
прогулом в розумінні п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Крім того, позивач вважає, що
прийняття рішення щодо прийому та
звільнення з посади працівників
Концерну входить до виключної
компетенції Генерального директора ДК
«Укроборонпром», а отже, наказ про
звільнення позивача було підписано
директором ДП «Ніжинський ремонтний
завод інженерного озброєння» з
перевищенням наданих йому статутом
повноважень.

З урахуванням викладеного позивач
просить визнати наказ директора ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння» від 25.02.2013 року
№ 29-К незаконним та скасувати його;
поновити позивача на посаді заступника
директора ДП «Ніжинський ремонтний
завод інженерного озброєння» з
маркетингу з 25.02.2013 року.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити.

Представники відповідача ДК
«Укроборонпром» в судовому засіданні
заперечували проти позову, пояснивши,
щоДК «Укроборонпром» є неналежним
відповідачем, оскільки згідно ст.. 7
Закону України «Про особливості
управління об'єктами державної
власності в оборонно-промисловому
комплексі» у процесі управління
об'єктами державної власності в
оборонно-промисловому комплексі
Концерн, зокрема призначає на посаду та
звільняє з посади керівників
підприємств-учасників Концерну,
укладає і розриває з ними контракти та
здійснює контроль за їх виконанням.
Відповідно до п.п. 32 п. 51 Статуту
Концерну Генеральний директор
Концерну призначає на посаду та
звільняє з посади керівників учасників
Концерну, укладає і розриває з ними
контракти та здійснює контроль за їх
виконанням.

Представники відповідача ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння» в судовому
засіданні заперечували проти позову,
пояснивши, що листом ДК
«Укроборонпром» від 22.02.2013 року
погоджено звільнення з посади
заступника директора з маркетингу
ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП
України за прогули. Листом від 25.02.2013
року позивача було повідомлено про
звільнення та необхідність отримання
трудової книжки. Згідно повідомлення
про вручення 02.03.2013 року позивачем
особисто було отримано вказаний лист.
01.04.2013 року позивач особисто з'явився на
підприємство, де йому інспектором з
кадрів було запропоновано
ознайомитись з наказом про звільнення
та отримати трудову книжку, однак
позивач відмовився від ознайомлення з
наказом та отримання трудової книжки,
про що було складено відповідний акт.
Також представники відповідача
зазначили, що позивач не повідомляв
керівництво заводу про те, що він бажає
звільнитися за власним бажанням і
такої заяви позивачем надано не було.

Вислухавши пояснення позивача та
представників сторін, дослідивши
докази, суд вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1
працював на посаді директора ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння».

Наказом Генерального директора ДК
«Укроборонпром» № 89-К від 06.06.2012 року
ОСОБА_1 було увільнено з 07.06.2012 року від
виконання обов'язків директора та
призначено на посаду заступника
директора з маркетингу (а.с. 8, 141).

Наказом в.о. директора ДП «Ніжинський
ремонтний завод інженерного
озброєння» № 29-К від 25.02.2013 року було
звільнено з посади заступника
директора заводу з маркетингу ОСОБА_1 з
25.02.2014 року згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП
України за прогули (а.с. 22).

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Факт відсутності позивача на роботі
підтверджується доказами, наявними в
матеріалах справи, зокрема актами про
відсутність позивача на роботі,
листами, які направлялися позивачу з
проханням повідомити причину
відсутності на роботі, зверненнями до
медичних установ з вимогою підтвердити
законність видачі листків
непрацездатності та висновком комісії
щодо поважності причини відсутності на
робочому місці працівника ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння» (а.с. 27-41, 46).

Статтею 47 КЗпП України передбачено,
що власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст.. 116
КЗпП України.

Відповідно до п.п. 4.2 п. 4 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої Наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України № 58 від 29.07.1993 року,
якщо працівник відсутній на роботі в
день звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

Керівництвом заводу 25.02.2013 року було
направлено на адресу позивача
повідомлення з'явитися за отриманням
трудової книжки та ознайомитися з
наказом про звільнення. Дане
повідомлення позивач отримав 02.03.2013
року, що підтверджується доказами, які
знаходяться на а.с. 21 та на зв. а.с 21.

01.04.2013 року в.о. директора ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння» ОСОБА_2,
юрисконсультом ОСОБА_3, інспектором з
кадрів ОСОБА_4 та інженером з
нормування Пунгарьовою Т.Ю. були
складені акти про відмову ОСОБА_1
ознайомитися з наказом по підприємству
від 25.02.2013 року № 29-К про його
звільнення та про відмову ОСОБА_1
забрати свою трудову книжку у зв'язку
із звільненням його з посади. (а.с. 23, 24).

З приводу обставин, викладених у
вищевказаних актах, були допитані в
якості свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
які підтвердили, що ОСОБА_1, прибувши на
завод 01.04.2013 року, відмовився від
ознайомлення з наказом про звільнення
та забрати трудову книжку.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Позивач в судовому засіданні
заперечував той факт, що він 01.04.2013 року
знаходився на території заводу, однак
доказів, які б спростовували пояснення
свідків позивач не надав.

Твердження позивача, що ним 20.08.2012
року було подано в.о. директора ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння» заяву про
звільнення за власним бажанням, суд не
приймає до уваги, оскільки позивачем не
надано жодного доказу щодо подання ним
заяви про його звільнення за власним
бажанням і таких доказів судом не було
здобуто під час розгляду справи.

Не заслуговують на увагу доводи
позивача, що прийняття рішення щодо
прийому та звільнення з посади
працівників Концерну входить до
виключної компетенції Генерального
директора ДК «Укроборонпром», а отже,
наказ про звільнення позивача було
підписано директором ДП «Ніжинський
ремонтний завод інженерного
озброєння» з перевищенням наданих йому
статутом повноважень, з огляду на
наступне.

Пунктом 7.7. Статуту ДП «Ніжинський
ремонтний завод інженерного
озброєння» (а.с. 82) передбачено, що
керівник підприємства у встановленому
порядку призначає та звільняє з посад
працівників Підприємства.

Відповідно до ст.. 8 вказаного Статуту
Концерн відповідно до покладених до
нього завдань погоджує призначення та
звільнення заступників керівника
Підприємства.

Судом встановлено, що листом
заступника Генерального директора ДК
«Укроборонпром» від 22.02.2013 року було
погоджено звільнення з посади
заступника директора з маркетингу ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння» ОСОБА_1
відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, звільняючи позивача
ОСОБА_1 з посади заступника директора з
маркетингу, директор ДП «Ніжинський
ремонтний завод інженерного
озброєння» діяв в межах наданих йому
повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися до суду з
позовом про поновлення на роботі в
місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Як вже зазначалося вище, 02.03.2013 року
позивачем було отримано лист з
повідомленням про його звільнення,
01.04.2013 року позивач відмовився від
ознайомлення з наказом про звільнення,
про що було складено акт.

При цьому позивач в судовому
засіданні повідомив про те, що про
звільнення його з роботи згідно п. 4 ст.
40 КЗпП України він дізнався 12.06.2014 року,
коли отримав колективне звернення
членів трудового колективу ДП
«Ніжинський ремонтний завод
інженерного озброєння», адресоване
депутату Верховної Ради України
Капліну С.М.

Згідно поштового штемпеля на
конверті, позовна заява про поновлення
на роботі була відправлена позивачем з
поштового відділення 25.09.2014 року.

Позивач та представник позивача не
надали жодних обґрунтованих пояснень з
приводу пропуску позивачем строку
звернення до суду з вимогою про
поновлення на роботі та не ставили
питання про його поновлення.

Відповідно до роз'яснень, викладених
у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється
на всі випадки звільнення незалежно
від підстав припинення трудового
договору.

Якщо місячний строк пропущено без
поважних причин, у позові може бути
відмовлено з цих підстав. Оскільки при
пропуску місячного строку у позові
може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи права і обов'язки
сторін.

Таким чином, суд оцінюючи зібрані по
справі докази в їх сукупності,
приходить до висновку, що позивачем не
надано жодних доказів на підтвердження
своїх позовних вимог, позовні вимоги є
такими, що не ґрунтуються на вимогах
закону, відповідачі, приймаючи рішення
про звільненя позивча з роботи діяли в
межах повноважень та у спосіб
визначений Законами України, а тому
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст..ст. 40, 47, 233 КЗпП України,
ст..ст.10, 11, 60, 88, 212, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного
концерну «Укроборонпром», Державного
підприємства «Ніжинський ремонтний
завод інженерного озброєння» про
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі
залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі протягом 10 днів апеляційної
скарги з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя