АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/774/1510/14
Головуючий у 1-ій інстанції
Категорія 32 суддя
суддя Повєткін В.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 р. Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна
В.В.

суддів: Рудь В.В.,
Козлова С.П.

при секретарі: Чергенець С.О.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля»

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 грудня 2013 року

за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я, -

В с т а н о в и в :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я, посилаючись на
те, що він знаходився в трудових
відносинах з відповідачем, під час яких
отримав професійні захворювання.
Згідно висновку МСЕК позивача визнано
інвалідом третьої групи безстроково та
встановлено 60 % втрати працездатності.
У зв'язку з втратою професійної
працездатності йому спричинена
моральна шкода. Просив суд стягнути на
його користь з відповідача
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 10000,00 грн. (а.с.1-2).

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 грудня 2013 року позовні
вимоги задоволено частково, з
відповідача на користь позивача
стягнуто моральну шкоду у сумі 6000,00 грн.
(а.с.38-39).

В апеляційній скарзі (а.с.44-47) ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» просило рішення
суду скасувати, як необґрунтоване і
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог, оскільки;

- позивачем не надано доказів щодо
спричинення йому моральної шкоди;

- документи надані позивачем не
можуть бути незаперечним доказом
заподіяння моральної шкоди;

- при укладенні трудового договору
позивача під розпис було
проінформовано про умові праці та їх
можливий вплив на його здоров'я;

- позивачем до позовної заяви додані
копії документів, які не завірені
належним чином, на що було звернуто
увагу суду клопотанням відповідача про
виклик до суду позивача та надання ним
оригіналів документів, в задоволенні
якого судом було відмовлено, що є
порушення вимог ч.2 ст.64 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції сторонами не оскаржене.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
скарга є необґрунтованою і не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції встановив, що
позивач знаходився у трудових
відносинах з відповідачем, під час яких
отримав професійне захворювання, за
висновком МСЕК позивачу встановлено 60 %
втрати професійної працездатності та
надано третю групу інвалідності.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно з висновком МСЕК від 09 вересня
2013 року позивачу встановлено первинно
60 % втрати професійної працездатності
та 3-групу інвалідності (а.с.12).

Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду
України, викладеними в п.13 Постанови
Пленуму Верховного суду № 4 від 31
березня 1995 року в редакції Постанови
Пленуму Верховного суду № 5 від 25
травня 2005 року, судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Немає підстав вимагати від позивача
медичного висновку про встановлення
факту спричинення моральної шкоди,
оскільки згідно ч.2 ст.23 ЦК України
визнано, що моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я.

Факт втрати позивачем професійної
працездатності внаслідок виконання
ним робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах з вини відповідача,
який не забезпечив безпечні умови
праці, встановлений матеріалами
справи.

Тому встановлення факту спричинення
моральної шкоди окремого медичного
висновку не потребує.

Навпаки ці обставини свідчать про
обгрунтованість вимог позивача щодо
виконання ним робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, які не усунуті
відповідачем.

Відповідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК України
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення; при визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Так само це питання вирішується судом
відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України.

Не можуть бути враховані доводи
відповідача щодо застосування строків
позовної давності, передбачені
законодавством про працю, оскільки
відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимоги про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

На правовідносини, які виникли між
сторонами внаслідок трудового
каліцтва позивача 12 липня 1991 року,
поширюється дія ЦК України в редакції
1963 року, відповідно до ст.83 якого
позовна давність не застосовується
щодо вимог про відшкодування моральної
шкоди, оскільки вони випливають з
порушення особистих немайнових
прав(п.16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року № 4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної(немайнової)
шкоди").

Встановивши обставини спричинення
позивачу моральної шкоди внаслідок
професійного захворювання та обсяг
його моральних страждань, суд першої
інстанції в повній мірі врахував
передбачені законом обставини і
правильно встановив належний до
відшкодування розмір моральної шкоди.

З огляду на це колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги про
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції є безпідставними.

Суд першої інстанції всебічно і повно
дослідив обставини справи, надав
належну оцінку доказам, які надані суду
сторонами, і по становив законне і
обґрунтоване рішення про відмову у
задоволенні позову.

Порушень матеріального і
процесуального права при ухваленні
судового рішення не допущено.

Тому підстав для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись
ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесу
ального кодексу України, апеляційний
суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» - відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала Апеляційного суду
Дніпропетровської області набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: