Справа № 166/1250/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Савчук М.А. Провадження №
22-ц/773/1567/14 Категорія: 81 Доповідач:
Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді
Завидовської-Марчук О. Г.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі Черняк О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за поданням
начальника Відділу державної
виконавчої служби Ратнівського
районного управління юстиції у
Волинській області відносно
громадянина України ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України до виконання боржником
зобов'язання за апеляційною скаргою
начальника Відділу державної
виконавчої служби Ратнівського
районного управління юстиції у
Волинській області на ухвалу
Ратнівського районного суду
Волинської області від 18 вересня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ратнівського районного суду
від 18 вересня 2014 року в задоволенні
подання начальника Відділу державної
виконавчої служби Ратнівського
районного управління юстиції (далі -
ВДВС Ратнівського РУЮ) у Волинській
області про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_1
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою
суду, заявник подав апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати цю ухвалу та
постановити нову про задоволення
подання, покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи,
порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржувана
ухвала - залишенню без змін з наступних
підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що на виконанні у Відділі
ДВС Ратнівського РУЮ у Волинській
області перебуває виконавче
повадження № 43424728 щодо примусового
виконання постанови Ягодинської
митниці від 16.04.2014 року про стягнення з
ОСОБА_1 штрафу в сумі 8 500 грн. за
порушення ним митних правил. 22.05. 2014
року начальником цього відділу ДВС
було відкрито виконавче провадження.
Постанова про стягнення штрафу
невиконана.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд
виходив з того, що заявник не довів
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням.

Такий висновок суду є правильним і
ґрунтується на повно і всебічно
з'ясованих обставинах справи.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права та свободи, не передбачені
в Конвенції, та в першому протоколі до
неї від 16.09.1963 кожен є вільним залишати
будь-яку країну, включно зі своєю
власною. На здійснення цих прав не може
бути встановлено жодних обмежень, крім
тих, що передбачені законом і є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах національної
чи громадської безпеки, для
підтримання публічного порядку,
запобігання злочину, для захисту
здоров'я чи моралі або з метою захисту
прав та свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Положеннями ст. 6 цього Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта, або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у випадку:

- якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано
цивільний позов до суду - до закінчення
провадження у справі (п. 8).

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець під час
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника-фізичної особи
за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

За змістом положень ч.2 ст.10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови "доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання".

Ухилення від виконання зобов'язань,
покладених судовим рішенням, позначає
з об'єктивної сторони такі діяння (дії
чи бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні зазначених
обов'язків.

Тобто, Законом передбачено юридичні
санкції у вигляді тимчасового
обмеження у праві виїзду не за
наявність факту невиконання
зобов'язань, а за ухилення від їх
виконання.

Однак, належних та допустимих доказів
на підтвердження факту ухилення
боржника від виконання своїх боргових
зобов'язань, доведення якого є
обов'язковою умовою для встановлення
щодо боржника тимчасового обмеження
права виїзду за межі України суду
першої інстанції не надано.

Наявність статусу боржника у
виконавчому провадженні та
непогашення боргу в добровільному
порядку не може свідчити саме про
ухилення боржника від виконання
зобов'язань.

Крім того, державним виконавцем не
надано доказів того, що ним вчинені всі
дії, передбачені Законом України «Про
виконавче провадження», спрямовані на
погашення боргу, як і не надано доказів,
що боржник вчиняє дії, які
унеможливлюють чи ускладнюють
виконання судового рішення, що боржник
безпідставно не з'являвся на виклики
державного виконавця і що такі виклики
йому вручалися. Наявність же в
матеріалах справи копій вимог
державного виконавця до державних
установ і банку (а.с.7-12) про надання
відомостей щодо майна боржника, саме по
собі не свідчить про вжиття державним
виконавцем всіх необхідних дій до
виконання рішення.

Отже, суд першої інстанції, давши вірну
оцінку обставинам справи, прийшов до
правильного висновку про відмову в
задоволенні подання.

Також, застосування такого обмеження
може мати місце лише у виключних
випадках і повинно використовуватися
лише як крайній захід після реалізації
усіх можливих та передбачених законом
засобів примусового виконання
судового рішення, оскільки стосується
гарантованого ст. 33 Конституції
України та ст. 313 ЦК України особистого
немайнового права особи вільно
залишати територію України та права на
свободу пересування, передчасне і
безпідставне обмеження яких є
неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду і не містять встановлених законом
підстав для скасування чи зміни
оскаржуваної ухвали, яка ухвалена з
додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу начальника Відділу
державної виконавчої служби
Ратнівського районного управління
юстиції у Волинській області
відхилити.

Ухвалу Ратнівського районного суду від
18 вересня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: