У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,
Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Зеленської сільської ради, ОСОБА_3 про
встановлення безстрокового
безоплатного земельного сервітуту; за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні присадибною ділянкою за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 6 травня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулись до суду з указаним позовом,
в якому просили встановити
безстроковий безоплатний земельний
сервітут на право проходу і проїзду
легковим, ватнажним та гужовим
транспортом по наявній дорозі шириною
3,5 м через земельну ділянку площею 0,25
га, яка перебуває у фактичному
користуванні ОСОБА_3 та розташована у
АДРЕСА_1 кадастровий номер 010030190.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
відповідач чинить перешкоди у
користуванні вказаною дорогою, якою
вони безперешкодно користувалися до 2010
року. Вказували, що ОСОБА_3
приватизувала присадибну ділянку
разом із спірною дорогою та оформила
державний акт на право приватної
власності серії ЯК № 971490 від 27 квітня
2010 року, який було скасовано рішенням
Верховинського районного суду від 29
березня 2013 року. Зазначали, що рішенням
сесії Зеленської сільської ради від 10
квітня 2013 року їм вирішено надати
під'їзну дорогу до господарств по
існуючій дорозі, яка бере початок біля
господарства ОСОБА_4 у АДРЕСА_1, а не по
дорозі через господарство ОСОБА_3 На
даний час ОСОБА_3 продовжує чинити
перешкоди у користуванні дорогою
шляхом спорудження тимчасових огорож,
розміщення сіна та погроз на їхню
адресу, з приводу чого вони
неодноразово звертались до сільської
ради та правоохоронних органів,
оскільки фактично залишились
позбавлені можливості потрапити до
своїх господарств.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з зустрічним позовом, якому
просила усунути перешкоди з боку
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні її
присадибною ділянкою, посилаючись на
те, що під'їзної дороги через її
присадибну ділянку до господарств
відповідачів ні фактично, ні
відповідно до генплану села ніколи не
існувало. Вказувала, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 мають у користуванні іншу
дорогу до своїх помешкань. Влаштування
дороги через її подвір'я є практично
неможливим через рельєф місцевості, а
також призводить до руйнації будівель.
Зазначала, що відпвоідачі постійно
чинять їй перешкоди у користуванні
належним майном, розбивають огорожу і
самовільно проїзджають гужовим та
автомобільним транспортом до своїх
господарств, на зауваження не реагують.

Рішенням Верховинського районного
суду Івано - Франківської області від 1
квітня 2014 року у задоволені первісного
позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити
перешкод ОСОБА_3 в користуванні
земельною ділянкою площею 0, 25 га, яка
розташована у АДРЕСА_1, на якій
розміщені належні їй на праві
власності житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
шляхом заборони проходу та проїзду
будь - яким видом транспорту по цій
земельній ділянці.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 6 травня
2013 року рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 скасовано, ухвалено в цій
частині нове рішення, яким у задоволені
зустрічного позову відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права,
просить рішення апеляційного суду
скасувати, рішення суду першої
інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційних
скаргах доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні первісного позову та
задовольняючи зустрічний позов,
виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не
довели свої позовні вимоги щодо
встановлення сервітуту, натомість вони
своїми діями перешкоджають ОСОБА_3
користуватись земельною ділянкою, на
якій розміщені житловий будинок та
господарські споруди, які належать їй
на праві власності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
відмовляючи у задоволенні позову в цій
частині, виходив із того, що у ОСОБА_3
відсутні будь - які правовстановлюючі
документи на земельну ділянку, крім
того, рішенням Верховинського
районного суду від 29 березня 2013 року
встановлено факт існування під'їздної
дороги через ділянку ОСОБА_3, який має
преюдиційне значення, а тому висновок
суду першої інстанції про задоволення
зустрічного позову є передчасним.

Проте погодитися з такими висновком
апеляційного суду не можна з наступних
підстав.

Суди, відмовляючи у задоволенні
первісного позову, дійшли вірного
висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
свої позовні вимоги не підтвердили
належними доказами.

Відповідно до ст. 98 ЗК України, право
земельного сервітуту - це право
власника земельної ділянки на обмежене
користування чужою земельною ділянкою.
Встановлення земельного сервітуту не
веде до позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.

На підставі ст. 403 ч.2 ЦК України, ст. 98 ЗК
України, сервітут може бути
встановлений на певний строк або без
визначення строку.

Згідно ч. 1 ст. 404 ЦК України, ст. 99 ЗК
України, право користування чужою
земельною ділянкою або іншим нерухомим
майном полягає у можливості проходу,
проїзду на транспортному засобі по
наявному шляху через чужу земельну
ділянку, тощо.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як убачається з матеріалів справи,
позивачі за первісним позовом своїх
вимог не довели.

Також судами установлено, що ОСОБА_3 на
праві власності належить житловий
будинок, з господарськими будівлями та
спорудами у АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 11
лютого 2013 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають можливість
використовувати для під'їзду до своїх
садиб сільську вулицю з північної
сторони, яка є придатною для
користування, а для проходу з південної
сторони мають можливість
користуватися пішохідною дорогою, яка
знаходиться на межі ділянок
"Рокіщук-Півнюк", а дорога через
присадибну ділянку ОСОБА_3 фактично
відсутня і облаштувати її неможливо, що
визначено висновком судової
земельно-технічної експертизи від 25
лютого 2014 року № 035/БТ-13.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без належних правових
підстав періодично здійснюють прохід
та проїзд через земельну ділянку
ОСОБА_3, на якій розміщені житловий
будинок та господарські будівлі, без її
дозволу, що підтверджується актами
обстеження комісій Зеленської
сільської ради від 27 квітня 2013 року, 9
серпня 2013 року, 12 березня 2014 року.

Частиною 3 ст. 415 ЦК України передбачено,
що особа, до якої перейшло право
власності на будівлі (споруди), набуває
право користування земельною ділянкою
на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й
попередній власник будівлі (споруди).

Таким чином, з переходом до ОСОБА_3
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 (а.с. 88), до неї перейшло право
користування земельною ділянкою на тих
же умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього власника.

Разом із тим, ч. 1 ст. 16 ЦК України
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способи захисту
цивільних прав та інтересів визначено
частиною 2 цієї статті.

Право ОСОБА_3 на звернення з даним
позовом передбачено ст. ст. 16, 391, 386 ЦК
України, згідно з якими власник має
право звернутися до суду з вимогою про
захист порушеного права будь-яким
способом, що є адекватним змісту
порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

Отже, висновки апеляційного суду про
те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про
зобов'язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити
перешкод у користуванні земельною для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, які належать їй
на праві власності є передчасними та не
ґрунтуються на законі.

Таким чином, суд першої інстанції,
задовольняючи зустрічний позов,
правильно визначив характер
правовідносин між сторонами,
застосував норми матеріального права,
що їх регулюють, надав оцінку усім
доказам, зібраним у справі та дійшов
вірного висновку про захист порушеного
права ОСОБА_3

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 6 травня
2013 року скасувати, рішення
Верховинського районного суду Івано -
Франківської області від 1 квітня 2014
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко