У Х В А Л А

пр. № 2/759/5169/14

ун. № 759/14515/14-ц

11 листопада 2014 року
м. Київ

Суддя Святошинського районного
суду м. Києва Ключник А.С. розглянувши
заяву позивача ОСОБА_1 подану її
представником ОСОБА_2 про забезпечення
позову по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, про витребування майна із
чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, про витребування
майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 29.09.2014 року по
вищезгаданій позовній заяві відкрито
провадження і справа призначена до
судового розгляду.

Через канцелярію суду 10.11.2014 року
надійшла заява позивача ОСОБА_1 подана
її представником ОСОБА_2 про
забезпечення позову по справі шляхом
накладення арешту на транспортні
засоби: Mercedes Benz, модель S 550, 2008 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова
НОМЕР_2, та автомобіль Chevrolet, модель Express,
д.н.з. НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4.

Розглянувши згадану заяву, перевіривши
матеріали справи, суддя дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для її задоволення з огляду на
наступне.

В частині 1 ст.153 ЦПК України вказано про
те, що заява про забезпечення позову
розглядається судом, у провадженні
якого перебуває справа, в день її
надходження без повідомлення
відповідача та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Згідно пункту 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», питання про
забезпечення позову вирішує суддя
одноособово або суд у судовому
засіданні (залежно від стадії розгляду
справи) в день надходження заяви.

Як визначено у ст. 151 ЦПК України, суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
може вжити передбачені цим Кодексом
заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Як передбачає ч. 3 ст. 152 ЦПК України,
види забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Згідно п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України позов
забезпечується накладенням арешту на
майно або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Вирішуючи питання щодо доцільності
забезпечення позову у спосіб, про який
просить позивач, суд також враховує
правову позицію Верховного Суду
України.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
від 22.12.2006р., роз'яснено про те, що
вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги інтереси
не тільки позивача, а й інших осіб,
права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів.

Відповідно до цього ж п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 року №9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову», розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Суд, дослідивши матеріали справи
та доводи, викладені у заяві про
забезпечення позову, вважає за
необхідне відмовити в її задоволенні,
оскільки в матеріалах справи відсутні
будь-які докази, на підтвердження вимог
про необхідність забезпечити позов,
докази, що існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову, а також відсутні будь-які
докази кому на даний момент належить
майно на яке проситься накласти арешт.

Згідно рішення Конституційного
Суду України № 12-рп/2010 від 28.04.2010 року, у
справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного
тлумачення положень пункту 2 частини
першої статті 293 Цивільного
процесуального кодексу України (справа
про забезпечення апеляційного
оскарження ухвал суду), в аспекті
конституційного звернення положення
пункту 2 частини першої статті 293
Цивільного процесуального кодексу
України стосовно можливості
апеляційного оскарження ухвал суду
щодо забезпечення позову, а також щодо
скасування забезпечення позову у
взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8
частини третьої статті 129 Конституції
України необхідно розуміти як такі, що
передбачають право оскаржувати окремо
від рішення суду в апеляційному
порядку ухвали суду першої інстанції
як про забезпечення позову і щодо
скасування забезпечення позову, так і
ухвали про відмову в забезпеченні
позову і скасуванні забезпечення
позову.

Враховуючи викладене, керуючись
ст.ст. 151-153, 209, 210, 223, 293, 294 ЦПК України,
суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1
поданої її представником ОСОБА_2 про
забезпечення позову по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про
витребування майна із чужого
незаконного володіння - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги ухвала, якщо вона не скасована,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя
А.Ключник