Справа №
Провадження № 2/522/1261/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року

Приморський районний суд міста Одеси у
складі:

головуючого судді Абухін Р.Д.

при секретарях Гонтар І.О., Гудзь О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,- «про визнання
договору дарування недійсним та
витребування майна»,-

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1,- «про визнання права
власності», -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського
районного суду м. Одеси з позовною
заявою до ОСОБА_2, про визнання
недійсним договору дарування
земельної ділянки, загальною площею 0,
1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 28 жовтня 2010 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3
зареєстрованому у реєстрі за № 11140 та
про зобов'язання ОСОБА_2 в порядку
реституції повернути ОСОБА_1 земельну
ділянку, загальною площею 0,1000 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що він погодився на вчинення
оскарженого договору в зв'язку з тим, що
ОСОБА_2 зобов'язалась після укладення
договору дарування передати ОСОБА_1 у
дар іншу земельну ділянку, але свої
зобов'язання ОСОБА_2 так і не виконала -
ОСОБА_1 не отримав у дар земельну
ділянку. З цих обставин ОСОБА_1 вважає,
що так як договір дарування було
укладено з ціллю отримання ним у
власність іншої земельної ділянки,
чого не відбулося, то відповідно, такий
договір не відповідає статті 203 ЦК
України, так як у ОСОБА_1 не було
вільного волевиявлення на укладення
договору дарування, що на думку ОСОБА_1
свідчить про те, що договір дарування
не спрямований на реальне настання
наслідків, що обумовлені ним.

Представник ОСОБА_1 про час та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином, але у
судове засідання не з'явився. Проте від
представника ОСОБА_1 надійшло
клопотання, у якому представник ОСОБА_1
підтримав позов та просив суд
розглянути справу без його участі та
участі ОСОБА_1

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною
позовною заявою, по якій просила суд
визнати за ОСОБА_2 право власності на
земельну ділянку, загальною площею 0,1000
га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, у
якій ОСОБА_2 вказувала на
безпідставність і необґрунтованість
позову ОСОБА_1 та просила суд
задовольнити зустрічний позов -
визнати за ОСОБА_2 право власності на
земельну ділянку, загальною площею 0,1000
га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Свій позов ОСОБА_2 обгрунтовує тим, що
оскаржуваний ОСОБА_1 договір дарування
було укладено за його вільним
волевиявленням, договір було
нотаріально посвідчено і при його
вчинені ОСОБА_1 було роз'яснено
наслідки такого правочину. Зобов'язань
про передачу іншої земельної ділянки
ОСОБА_2 не було, а також позивачем за
первісним позовом не надано доказів на
підтвердження того, що існувала така
домовленість.

Представник ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, про час та місце проведення
судового засідання був повідомлений
належним чином, але від представника
ОСОБА_2 поступило клопотання, у якому
ОСОБА_2 підтримала свою зустрічну
позовну заяву та просила суд
розглянути цивільну справу без її
участі та без участі представника.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин повноту їх з'ясування і
доведеність, проаналізувавши діюче
законодавство України, суд доходить до
висновку про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_1 та задоволення
зустрічного позову ОСОБА_2 за таких
обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, 28
жовтня 2010 року ОСОБА_1 подарував, а
ОСОБА_2 прийняла в дар земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цей
договір дарування земельної ділянки
було посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3
зареєстрованому у реєстрі за № 11140.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

При визнанні правочину недійсним мають
місце наслідки, встановлені статтею 216
ЦК України.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Однак, на підтвердження своїх доводів
ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу,
який би свідчив, що при укладенні
оскарженого договору дарування
земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року,
сторони домовились і ОСОБА_2 прийняла
на себе зобов'язання після укладення
договору дарування подарувати ОСОБА_1
іншу земельну ділянку, а судом таких
обставин не встановлено.

Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Судом також встановлено, що оскаржений
ОСОБА_1 договір дарування земельної
ділянки від 28 жовтня 2010 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 зареєстрований у реєстрі
за № 11140 було укладено за вільним воле
виявленням ОСОБА_1, договір було
підписано та виконано всі його умови, в
зв'язку з чим суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору дарування земельної ділянки
від 28 жовтня 2010 року, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
зареєстрований у реєстрі за № 11140 не
підлягають задоволенню.

Стосовно вимог заявлених ОСОБА_2 у
зустрічному позові суд зазначає
наступне.

Частиною другою статті 328 ЦК України
встановлено, що право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно ст. 334 ЦК України, право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Частиною 3
названої статті встановлено, що право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає з моменту такого посвідчення.

На момент укладення договору дарування
земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року,
право власності дарувальника - ОСОБА_1
було підтверджено відповідними
правовстановлюючими документами. Сам
договір дарування земельної ділянки
від 28 жовтня 2010 року був посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований у реєстрі за № 11140, був
укладено за вільним воле виявленням
ОСОБА_1 та був підписаний і виконаний.

Отже, ОСОБА_2 належним чином,
відповідно до вимог діючого на той
момент законодавства України набула
право власності на нерухоме майно, а
саме на земельну ділянку, загальною
площею 0,1000 га, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1. При цьому, судом встановлено,
що договір дарування земельної ділянки
від 28 жовтня 2010 року був посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований у реєстрі за № 11140, на
момент його вчинення повністю
відповідав вимогам чинного
законодавства України, а дарувальник
мав право на вчинення такого правочину.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та ст. 321 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
може вимагати усунення будь-яких
порушень його права власності, хоч би
ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння майном.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 не
визнає право власності ОСОБА_2 на
земельну ділянку, загальною площею 0,1000
га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, про
що свідчить позовна заява ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору дарування,
в зв'язку з чим суд задовольняє
зустрічний позов ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись 208,
209, 212, 213, 214, 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,-
«про визнання права власності», -
задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
земельну ділянку, загальною площею 0,1000
га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,-
«про визнання договору дарування
недійсним та витребування
майна»,-відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня проголошення
рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Р.Д. Абухін