АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 21 травня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
коштів,

встановила:

у червні 2013р. позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з відповідача
346 578грн.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 28 вересня 2010р.
надав відповідачу у борг 30 000 доларів
США, які останній зобов'язався
повернути до 31 грудня 2010р., що
підтверджено письмовою розпискою
відповідача, проте свої зобов'язання за
договором не виконав.

Крім того, позивач стверджував,
що 2 грудня 2011р. надав відповідачу у
борг 5 000 євро, які останній зобов'язався
повернути до 1 березня 2012р. та сплатити
1000 євро відсотків, проте борг не
повернув.

Позивач вважав, що відповідач
неправомірно не повертає отримані у
борг кошти, тому вони підлягають
стягненню у примусовому порядку з
врахуванням відсотків за користування
коштами у сумі 30 000 доларів США у
розмірі облікової ставки Нацбанку
України, що становить 7% річних.

Рішенням суду від 21 травня 2014р.
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 303 480грн. та
судовий збір у сумі 3034грн. 80коп.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи, не
врахування тієї обставини, що у
погашення боргу у розмірі 30 000доларів
США позивачу було передано 34/100 частин
нежитлових приміщень АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного з ОСОБА_3, вартістю 248 746грн.,
а борг у сумі 6000 євро був повернутий
частинами протягом 5 місяців

Рішення суду в частині відмови у
стягненні процентів за договором
позики від 28 вересня 2010р. не
оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст.
303 ЦПК України не є предметом
апеляційної перевірки.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта, який
підтримав апеляційну скаргу, пояснення
представника позивача, який просив
залишити рішення суду без змін,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/8690/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Яценко Н.О.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.вона підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що 28
вересня 2010р. між сторонами укладено
договір позики, відповідно до якого
відповідач отримав від позивача

- 2 -

30 000 доларів США строком до 30 грудня 2010р.

2 грудня 2011р. сторони уклали
другий договір позики, відповідно до
якого відповідач отримав від позивача 5
000 євро та зобов'язався повернути 1
березня 2012р. 6 000 євро.

Укладення договорів
підтверджено відповідними розписками
ОСОБА_1

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що позичальник не виконав своїх
зобов'язань за договорами позики.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи, наданим сторонами доказам та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позико-давцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за своїми правовими ознаками
договір позики є реальною,
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику.

Отримання грошових коштів за
вищезазначеними договорами
підтверджено розписками відповідача і
ним не спростовувалося.

Оскільки грошові кошти ОСОБА_1 не
повернув, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правомірно стягнув їх
з позичальника відповідно до вимог
ст.ст. 530 та 1049 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що у рахунок
повернення боргу позивачу у власність
передано 34/100 частин нежитлових
приміщень АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3,
вартістю 248 746грн., не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду.

Відповідно до ст. 600 ЦК України
зобов'язання припиняється за згодою
сторін внаслідок передання боржником
кредиторові відступного (грошей,
іншого майна тощо). Розмір, строки й
порядок передання відступного
встановлюються сторонами.

У підтвердження свого твердження
відповідачем надано суду договір
купівлі-продажу від 2 грудня 2011р.,
укладений між ОСОБА_3, інтереси якої
представляв ОСОБА_6,

- 3
-

та ОСОБА_2, відповідно до якого останній
придбав 34/100 частин групи нежитлових
приміщень АДРЕСА_1 за 248 746грн. 48коп.

Також судом у якості свідка був
допитаний ОСОБА_6, який пояснював, що не
отримував кошти від ОСОБА_2 за вказаним
договором.

Проте, суду не було надано доказів, що
вказані приміщення були передані
позивачу у рахунок погашення боргу за
договором позики від 28 вересня 2010р., не
містить таких умов і договір
купівлі-продажу, де, зокрема зазначено,
що сторони ознайомлені нотаріусом з
вимогами чинного законодавства щодо
змісту та правових наслідків
правочину, що укладається, у п. 3
договору вказано, що суму грошей
продавець (в особі представника за
довіреністю) отримав від покупця
повністю до посвідчення даного
договору, а у п. 9 сторони підтвердили,
що даний договір не приховує іншого
правочину.

Вказаний договір та викладені у ньому
умови погоджені сторонами договору, що
підтверджено посвідченням договору
нотаріусом.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку, що
вказаний договір не може бути належним
доказом припинення зобов'язання
боржника за договором позики від 28
вересня 2010р. відповідно до положень ст.
600 ЦК України.

Крім того, за вищезазначеним договором
майно було передано ОСОБА_2 не
боржником, а сторонньою особою, що
також суперечить положенням ст. 600 ЦК
України.

Посилання апелянта на те, що
позивач не сплачував кошти за
вищезазначеним договором
купівлі-продажу, що підтверджується
поясненнями свідка ОСОБА_6, не може
свідчити про припинення його
зобов'язання за договором позики, так
як відповідач не був стороною за
договором купівлі-продажу.

Твердження апелянта про те, що він
повернув грошові кошти за договором
позики від 2 грудня 2011р., не
підтверджені належними доказами.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
визначено, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

За змістом ст. 1047 ЦК України отримання
грошових коштів за договором позики
повинно підтверджуватися у письмовому
вигляді, зокрема, розпискою про
отримання грошей, тому повернення
грошових коштів також повинно бути
підтверджено у письмовому вигляді,
зокрема, розпискою про отримання
грошей позикодавцем, або поверненням
позичальнику позикодавцем його
розписки у підтвердження припинення
зобов'язань за договором позики.

Проте, таких письмових доказів
відповідачем суду надано не було, а
позивачем пред'явленні суду оригінали
розписок позичальника про отримання
грошей, що підтверджує доводи позивача
про невиконання відповідачем
зобов'язань за договорами позики.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правомірного висновку про стягнення
з відповідача грошових коштів,
отриманих за договорами позики.

Разом з тим, суд першої інстанції
дійшов неправильного правового
висновку про правомірність
установлення сторонами у договорі від 2
грудня 2011р. плати за користування
позикою в твердій грошовій сумі,
оскільки законом у статтях 536, 1048 ЦК
України визначено, що плата за
користування чужими грішми
встановлюється й нараховується у
вигляді процентів на основну суму
боргу.

За таких обставин передбачене в статті
1048 ЦК України право сторін на
встановлення плати за користування
позикою з урахуванням норм статті 6,
частини першої статті 627 ЦК України
слід розуміти як право сторін на
визначення саме розміру процентів та
порядку їх сплати, а не обрання ними
іншого способу оплати, у тому числі й
установлення оплати в твердій грошовій
сумі безвідносно до суми боргу
(правовий висновок Верховного Суду
України у справі 6-79цс14).

Враховуючи викладене, рішення суду в
частині стягнення з відповідача боргу
за договором позики від 2 грудня 2011р.
підлягає зміні, і стягненню підлягає
тільки сума боргу у

-
4 -

розмірі 5000 євро, що еквівалентно 53
150грн. (за курсом 1 грн. - 10,63 євро).

Таким чином, з відповідача підлягає
стягненню борг у сумі 30 000 доларів США,
що еквівалентно 239 700грн., та 5000 євро, що
еквівалентно 53 150грн., а всього 292 850грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
зменшенню підлягає і судовий збір, який
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 21 травня 2014р. змінити,
зменшивши суму боргу, яка підлягає
стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до
292 850грн., судовий збір до 2 928грн. 50коп.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішеннянабирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: