АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №635/2509/14-ц
Головуючий 1 інст. - Полєхін
Провадження № 22ц/790/7389/14
Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

при секретарі -
Рязановій С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» - Сергієнко
Наталії Володимирівни на рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 16 липня 2014 року
у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до ОСОБА_2 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

27 березня 2014 року позивач Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
звернулось до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 з позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки. В обґрунтування позовних
вимог позивач посилався на те, що 06
червня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_2 був укладений договір кредиту №
833/33-27/33/7-089. Згідно цього договору
кредиту Позивач надав Відповідачу у
тимчасове користування на умовах
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти у
сумі 43398,41 доларів США, зі сплатою 12,85
відсотків річних, а з 17 липня 2009 року на
рівні 15,64 відсотків з щомісячним
погашенням основної заборгованості по
242,29 доларів США, та кінцевим терміном
погашення основної заборгованості до
05.01.2022 року. Кредит був наданий на
поточні потреби і передано в іпотеку
майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, в якості
забезпечення Відповідачем виконання
своїх зобов'язань щодо погашення
кредиту, сплати процентів, можливих
штрафних санкцій, а також інших витрат
на здійснення забезпеченої іпотекою
вимоги в день укладення договору -
кредиту, було укладено іпотечний
договір № 833/34-27/33/7-128 від 06 червня 2007
року, посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі
за № 3289.

Відповідно до умов кредитного договору
(п.п. 1.1.1, 2.4.1), Відповідач взяла на себе
зобов'язання забезпечувати повернення
кредиту, відсотків за його
користування, а також сплати штрафних
санкцій у разі невиконання кредитних
зобов'язань у визначений термін.

Станом на 24 липня 2013 року відповідачем
більше ніж на п'ять днів були порушені
обов'язки встановлені п.3.3.2 - 3.3.11
договору кредиту, у зв'язку з чим вона
повинна була, відповідно до п.4.4,
достроково погасити кредит у повному
обсязі, сплатити відсотки за фактичний
час використання кредиту та нараховані
штрафні санкції (штраф, пеню). Цей
обов'язок відповідачем також не
виконаний. З посиланням на ст. 61 ЦК
України, позивач зазначив, що одним з
наслідків порушення зобов'язання є
сплата неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до п. 3.3.2 - 3.3.11 договору
кредиту відповідач повинен сплатити
відповідачу штраф у розмірі 10
відсотків від загальної кредиту, тобто
10% від 42400 доларів США.

Загальна сума штрафу за порушення п.
3.3.5, 3.3.8 - 2 випадки складає 67780,64 грн.

Таким чином станом на 24.07.2013 року
заборгованість відповідача перед
позивачем складає 531015,89 грн., а саме:
заборгованість за кредитом 308577,76 грн.
Заборгованість за відсотками 150845,12 грн.
Пеня 3812,37 грн. Штраф 67780,64 грн. Також
позивач зазначив, що Іпотечним
договором визначені умови та права
іпотекодержателя, які дають можливість
іпотекодержателю ставити питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та визначають шляхи звернення
стягнення: п.4.1. Іпотечного договору
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання Позичальником
основного зобов'язання,
іпотекодержатель має право
задовольнити свої забезпечені
іпотекою вимоги шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки; п.4.5.1
Іпотечного договору передбачено, що
звернення стягнення на предмет іпотеки
може бути здійснено на підставі
рішення суду; підпунктом 4.6.2. п. 4.6.
Іпотечного договору визначено, що у
разі звернення стягнення на предмет
іпотеки на підставі рішення суду,
реалізація предмету іпотеки
здійснюється у спосіб, зазначений у
відповідному рішенні суду, а саме:
шляхом продажу предмету іпотеки на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження.

Таким чином, виходячи з умов іпотечного
договору та враховуючи невиконання
відповідачем зобов'язань за договором
кредиту, позивач вважав, що він набув
права звернути стягнення на предмет
іпотеки за іпотечним договором для
задоволення своїх вимог за договором
кредиту.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі, просила позов
задовольнити.

Відповідач та її представник у
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечували, просили в
задоволенні позовних вимог відмовити,
посилаючись на Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 16 липня 2014 року
у задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» - Сергієнко Н.В. просить
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 16 липня 2014 року
скасувати та прийняте нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм процесуального та
матеріального права, оскільки дія
Закону «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» на встановлені правовідносини
не розповсюджується.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
представника Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» - Сергієнко
Н.В. задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про
іпотеку», Реалізація предмета іпотеки,
на який звертається стягнення за
рішенням суду або за виконавчим
написом нотаріуса, проводиться, якщо
інше не передбачено рішенням суду,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України "Про виконавче провадження", з
дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», протягом
дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку;

2) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити
(продати, передати) заборгованість або
борг, визначений у підпункті 1 цього
пункту, на користь (у власність) іншої
особи.

2. Протягом двох тижнів з дня набрання
чинності цим Законом:

1) Кабінет Міністрів України за
погодженням з Національним банком
України подає на розгляд Верховної
Ради України проект закону, який
врегульовує питання, зазначені у
пункті 3 цього Закону;

2) Національний банк України приводить
свої нормативні акти у відповідність
із нормами цього Закону та здійснює
належні заходи як кредитор останньої
інстанції для підтримки адекватного
рівня платоспроможності банків, які
підпадають під дію цього Закону як
кредитори.

3. Цей Закон набирає чинності з дня його
опублікування та втрачає чинність з
дня набрання чинності законом, який
врегульовує питання особливостей
погашення основної суми
заборгованості, вираженої в іноземній
валюті, порядок погашення (урахування)
курсової різниці, що виникає у
бухгалтерському та/або податковому
обліку кредиторів та позичальників, а
також порядок списання пені та штрафів,
які нараховуються (були нараховані) на
таку основну суму заборгованості.

4. Протягом дії цього Закону інші закони
України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм.

5. Цей Закон не поширюється на територію
України, визнану тимчасово окупованою
відповідно до Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України".

6. Дія цього Закону не поширюється на
осіб, які є суб'єктами Закону України
"Про засади запобігання і протидії
корупції".

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

Судом першої інстанції встановлено, що
06 червня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк»
та ОСОБА_2 був укладений договір
кредиту № 833/33-27/33/7-089. Згідно цього
договору кредиту Позивач надав
Відповідачу у тимчасове користування
на умовах строковості, платності та
цільового характеру використання
грошові кошти у сумі 43398,41 доларів США,
зі сплатою 12,85 відсотків річних, а з 17
липня 2009 року на рівні 15,64 відсотків з
щомісячним погашенням основної
заборгованості по 242,29 доларів США, та
кінцевим терміном погашення основної
заборгованості до 05.01.2022 року. Кредит
був наданий на поточні потреби і
передано в іпотеку майно, а саме
квартиру АДРЕСА_1, в якості
забезпечення Відповідачем виконання
своїх зобов'язань щодо погашення
кредиту, сплати процентів, можливих
штрафних санкцій, а також інших витрат
на здійснення забезпеченої іпотекою
вимоги в день укладення договору -
кредиту, було укладено іпотечний
договір № 833/34-27/33/7-128 від 06 червня 2007
року, посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі
за № 3289.

Відповідно до умов кредитного договору
(п.п. 1.1.1, 2.4.1), Відповідач взяла на себе
зобов'язання забезпечувати повернення
кредиту, відсотків за його
користування, а також сплати штрафних
санкцій у разі невиконання кредитних
зобов'язань у визначений термін.

Станом на 24 липня 2013 року відповідачем
більше ніж на п'ять днів були порушені
обов'язки встановлені п.3.3.2 - 3.3.11
договору кредиту, у зв'язку з чим вона
повинна була, відповідно до п.4.4,
достроково погасити кредит у повному
обсязі, сплатити відсотки за фактичний
час використання кредиту та нараховані
штрафні санкції (штраф, пеню). Цей
обов'язок відповідачем також не
виконаний.

Відповідно до п. 3.3.2 - 3.3.11 договору
кредиту відповідач повинен сплатити
відповідачу штраф у розмірі 10
відсотків від загальної кредиту, тобто
10% від 42400 доларів США.

Загальна сума штрафу за порушення п.
3.3.5, 3.3.8 - 2 випадки складає 67780,64 грн.

Таким чином станом на 24.07.2013 року
заборгованість відповідача перед
позивачем складає 531015,89 грн., а саме:
заборгованість за кредитом 308577,76 грн.
Заборгованість за відсотками 150845,12 грн.
Пеня 3812,37 грн. Штраф 67780,64 грн.

Іпотечним договором визначені
наступні умови та права
іпотекодержателя, які дають можливість
іпотекодержателю ставити питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та визначають шляхи звернення
стягнення: п.4.1. Іпотечного договору
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання Позичальником
основного зобов'язання,
іпотекодержатель має право
задовольнити свої забезпечені
іпотекою вимоги шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки; п.4.5.1
Іпотечного договору передбачено, що
звернення стягнення на предмет іпотеки
може бути здійснено на підставі
рішення суду; підпунктом 4.6.2. п. 4.6.
Іпотечного договору визначено, що у
разі звернення стягнення на предмет
іпотеки на підставі рішення суду,
реалізація предмету іпотеки
здійснюється у спосіб, зазначений у
відповідному рішенні суду, а саме:
шляхом продажу предмету іпотеки на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження.

Таким чином, виходячи з умов іпотечного
договору та оскільки відповідно до
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», спірне нерухоме
житлове майно не вважається предметом
іпотеки, виступає як забезпечення
зобов'язань за споживчим кредитом
наданим в іноземній валюті і
використовується як місце постійного
проживання майнового поручителя і у
власності майнового поручителя не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно, а загальна площа предмета
іпотеки квартири не перевищує 140 кв.м.,
суд дійшов висновку що позивач не має
права звернення стягнення на предмет
іпотеки за іпотечним договором для
задоволення своїх вимог за договором
кредиту.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» - Сергієнко Наталії
Володимирівни - відхилити.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 16 липня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді колегії :