Справа №490/6582/14-ц 10.11.2014 10.11.2014 10.11.2014
Провадження №22-ц/784/2669/14
Провадження № 22-ц/784/2669/14
Головуючий першої інстанції Гуденко
Суддя-доповідач апеляційного суду
Рішення

Іменем України

10 листопада 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

при секретарі судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участю представника позивача
Ремешевського Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на заочне рішення
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 19 серпня 2014 року,
ухваленого за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказував, що 24 січня 2007 року між банком
та ОСОБА_3 укладено договір №NКХRRХ09060247,
за умовами якого банк передав
позичальнику кредитні кошти у сумі 1 554
грн. 30 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 2.0% у
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, щомісячної винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 20 грн. 98 коп. й одноразової
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 141 грн. 30 коп.,
строком до 24 січня 2008 року включно.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що відповідач виконував
свої зобов'язання за договором щодо
повернення кредитних коштів
неналежним чином, внаслідок чого
виникла заборгованість, яка станом на 07
травня 2014 року, з врахуванням суми
стягнутої за судовим наказом та
уточнених позовних вимог, складає 17 770
грн. 53 коп., позивач просив суд стягнути
з відповідача вказану заборгованість
та 243 грн. 60 коп. судових витрат.

Заочним рішенням Центрального
районного суду міста Миколаєва від
19 серпня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4 139 грн.
90 коп. заборгованості за вищевказаним
кредитним договором, з якої:
заборгованість за процентами - 2 817 грн.
49 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн.
00 коп., штраф (процентна складова) - 822
грн. 41 коп. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
позивача вказує на безпідставність
відмови судом нарахованого банком
розміру пені та просить рішення суду
змінити в частині позовних вимог про
стягнення пені, задовольнивши ці
вимоги в повному обсязі, а в іншій
частині рішення суду залишити без змін.

Рішення в частині вирішення вимог про
стягнення відсотків за користування
кредитом не оскаржується, а тому
відповідно до ст.303 ЦПК України
колегією суддів в цій частині не
переглядається.

Не переглядається воно і в частині
стягнення штрафу, оскільки апеляційна
інстанція обмежена доводами
апеляційної скарги.

Перевіривши правильність рішення суду,
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково із таких підстав.

Задовольняючи частково позов, районний
суд виходив із того, що між сторонами
існують договірні правовідносини,
умови якого порушив відповідач, а тому,
відповідно до
ст.ст.525-526,530,551,611,615,625,1046-1050,1054,1055 ЦК
України, заяви позичальника та Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розтрочка») (Стандарт), він
повинен відповідати за неналежне
виконання зобов`язання і нести
негативні наслідки таких його дій, а
саме, сплатити: заборгованість по
сплаті процентів за користування
кредитними коштами, а також штраф
(фіксовану та процентну складові).
Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення пені суд
першої інстанції вважав, що в даному
випадку має місце подвійна
цивільно-правова відповідальність
одного і того ж виду за одне й те саме
порушення договірного зобов'язання
(прострочення виконання грошового
забезпечення).

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами
встановленими судом першої інстанції,
в той же час висновок суду щодо відмови
у стягненні пені вважає помилковим.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту,
є підставою виникнення цивільних прав
та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості і виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні
сприяти одна одній у належному його
виконанні, а у разі виникнення
труднощів у однієї із сторін - всіляко
сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або
частково на підставах, встановлених
договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання
(не виконала його, або виконала з
порушенням умов) повинна нести
негативні наслідки такої поведінки, а
саме, сплатити в межах позовної
давності неустойку і відшкодувати
збитки.

При цьому, сторона не
звільняється від виконання
зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і
кредитних зобов'язань, які не виконані
належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення щодо
договору позики, якщо інше не
встановлено законом і не випливає із
суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві кредит у строк та
порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів
він не звільняється від обов'язку
виконання зобов'язання, при цьому
кредитодавець має право вимагати від
позичальника достроково повернути всю
суму кредиту та внести інші платежі,
передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Разом з наведеним, слід мати на увазі,
що вирішуючи спори даної категорії,
слід беззастережно дотримуватися
положень цивільно-процесуального
законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна
справа вирішується по суті,
закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(ст.159 ЦПК України), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

З матеріалів справи вбачається та
місцевим судом встановлено, що
24 січня 2007 року між Закритим
акціонерними товариством комерційний
банк «ПритватБанк», правонаступником
якого є позивач, та ОСОБА_3 (позичальник)
укладено договір №NКХRRХ09060247, за
умовами якого банк надав позичальнику
кредитні кошти у розмірі 1 554 грн. 30 коп.,
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 2.0 % на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом,
щомісячної винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 20
грн. 98 коп., одноразової винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 141 грн. 30 коп., на строк 12 місяців
з 24 січня 2007 року по
24 січня 2008 року включно.

Сторони домовились, що заява
позичальника та Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка) (Стандарт), разом
Тарифами складають кредитно -
заставний договір.

В договорі, сторони також узгодили, що у
разі порушення позичальником будь -
якого із зобов'язань, передбачених
заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 Умов (погашати
кредит у порядку та строки відповідно
до заяви, а також сплатити відсотки),
позичальник сплачує банку пеню, розмір
якої визначається у п.5.1 вищевказаних
Умов за кожний день прострочки, а саме у
розмірі 0.15% від суми непогашеної
заборгованості, але не менше 1 гривні.

Відповідач свої зобов'язання за
договором щодо повернення кредитних
коштів не виконав, внаслідок чого
виникла заборгованість за вказаним
кредитним договором, яка станом на 07
травня 2014 року, з рахуванням сум,
стягнутих за судовим наказом, виданим
Центральним районним судом міста
Миколаєва 28 лютого 2008 року за вимогою
ПАТ КБ «Приватбанк», становить 17 770 грн.
53 коп., з яких:

- 2 817 грн. 49 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитними
коштами;

- 13 630 грн. 63 коп. пеня;

- 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована
частина) й 822 грн. 41 коп. штраф (процентна
складова).

Встановивши ці обставини, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
порушення відповідачем договірних
зобов'язань та наявність підстав для
повернення позичальником кредитних
коштів.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
пені, суд вважав, що позивач
намагається застосувати до
відповідача подвійну цивільно-правову
відповідальність.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання
(ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК
України).

Виходячи з аналізу зазначених правових
норм штраф є відповідальністю, яка
залежить лише від суми невиконаного
або неналежно виконаного зобов'язання
й у часі визначається з настанням
однієї з таких подій як невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання,
тобто встановлює певні юридичні
наслідки у вигляді обов'язку сплатити
визначену суму, яка залежить не тільки
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання, а й від часу
такого невиконання.

Тобто, пеня та штраф є видами
відповідальності за різні порушення
зобов'язань боржником. Зокрема, штраф
має разовий характер, оскільки
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язань.

Відповідно до укладеного сторонами
договору передбачено як нарахування
пені, так й штрафу.

Відмовляючи у стягненні пені, суд не
звернув уваги на вказані обставини та
положення закону, не врахував, що
умовами договору передбачені різні
види цивільно-правової
відповідальності за різні порушення
цих умов (пункти 5.1, 5.3), а саме, що штраф
та пеня відповідно до умов укладеного
сторонами договору нараховуються при
різних обставинах порушення
зобов'язання зі сторони боржника, а
відтак є різними видами
відповідальності за порушення
зобов'язань боржником.

У зв'язку з цим висновок суду щодо
подвійної відповідальності
відповідача за одне і теж саме
порушення зобов'язання є помилковим, а
тому є підстави для стягнення з
відповідача пені.

Оскільки районний суд відмовив
стягнути пеню, то її слід довести до
виписаного вище, рішенням апеляційної
інстанції.

Раз з тим, за правилами ч.3 ст.551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення, якими, зокрема, може
бути ступень виконання зобов'язань
боржником, майновий стан чи інші
інтереси позичальника.

Конституційний Суд України у рішенні
від 11 липня 2013 року по справі щодо
офіційного тлумачення положень Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасно виконання грошових
зобов'язань» від 22 листопада 1996 року
дійшов висновку, що умови договору
споживчого кредиту, його укладання та
виконання повинні підпорядковуватися
таким засадам, згідно з якими особа
споживача вважається слабкою стороною
у договорі та підлягає особливому
правовому захисту з урахуванням
принципів справедливості,
добросовісності і розумності, як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права.

Вимога позивача про стягнення пені в
розмірі, який в декілька разів
перевищує заборгованість спотворює її
дійсне правове призначення, оскільки
із засобу розумного стимулювання
боржника виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду
України узгоджується з положеннями
Резолюції Генеральної Асамблеї ООН
«Керівні принципи для захисту
інтересів споживачів» від 09 квітня 1985
року №39/248, в якій наголошено, що
споживачі нерідко перебувають у
нерівному становищі з точки зору
економічних умов, рівня освіти та
купівельної спроможності, а тому
принципи захисту інтересів споживачів
мають, зокрема, за мету сприяти країнам
у боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах. Конституційний Суд України
визначив, що захист від цих зловживань
базується на положеннях законодавства,
зокрема ч.3 ст.551 ЦК України.

Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням
положень ст.3 ЦК України щодо загальних
засад цивільного законодавства та ч.4
ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду
сприяти сторонам у здійсненні їхніх
прав дає право суду зменшити розмір
неустойки за умови, що він значно
перевищує розмір збитків (постанова
Верховного Суду України, ухвалена по
справі № 6-100цс14 від 03 вересня
2014 року).

Враховуючи те, що діючим
законодавством не наводиться чіткий
перелік таких обставин та це питання
повинно вирішуватися на підставі
аналізу конкретної ситуації, тому
колегія суддів вважає, що оскільки
розмір заборгованості за кредитним
договором становить 2 817 грн. 49 коп.
(заборгованість по процентам), а
нарахована пеня - 13 630 грн. 63 коп., яка в
декілька разів перевищує розмір
збитків, то є підстави зменшити розмір
пені, визначений позивачем з 13 630 грн. 63
коп. до 2 000 грн. 00 коп.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК
України, з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» слід стягнути 121 грн. 80
коп. судових витрат на розгляд справи в
апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Центрального районного
суду міста Миколаєва від 19
серпня 2014 року в частині відмови у
стягненні пені скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким названі
вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 2 000 (дві
тисячі) грн. 00 коп. в рахунок
заборгованості з пені за кредитним
договором №NКХRRХ09060247 від 24 січня 2007
року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 121 (сто
двадцять одна) грн. 80 коп. на
відшкодування судових витрат.

В іншій частині заочне рішення
місцевого суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: