СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва у складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 1 серпня 2014р. по цивільній справі за
позовом прокурора Дніпровського
району м. Києва в інтересах малолітньої
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3,
Служба у справах дітей та сім'ї
Київської обласної державної
адміністрації, Служба у справах дітей
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, орган опіки та піклування
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області

про визнання договору оренди недійсним
та виселення,

встановила:

у грудні 2013р. прокурор Дніпровського
району м. Києва в інтересах малолітньої
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про
визнання нікчемним договору оренди
квартири АДРЕСА_1, який укладено між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1, та виселення ОСОБА_1
із зазначеної квартири.

Заочним рішенням суду від 28
березня 2014р. позов задоволено.

Ухвалою суду від 28 травня 2014р.
заочне рішення суду від 28 березня 2014р.
скасоване.

У подальшому позивач змінив
підстави позовних вимог і просив
визнати недійсним зазначений договір,
посилаючись на недотримання при його
укладенні вимог ст. 368 ЦК України та ст.
177 СК України, оскільки спірна квартира
належить на праві спільної власності
ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_2, проте,
ОСОБА_4 розпорядився всією квартирою
без врахування інтересів малолітньої
дочки та без дозволу органу опіки та
піклування і матері дитини.

Рішенням суду від 1 серпня 2014р.
позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального
права, не вирішення питання про
повернення йому сплачених за договором
оренди коштів, а також на неповно
встановлені судом обставини справи та
неналежну оцінку наданим доказам.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, пояснення прокурора та третіх
осіб, які просили залишити рішення суду
без змін, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджено, що співвласниками
квартири

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/13161/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Марфіна Н.В.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у рівних
частинах.

-
2 -

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і її
батьками є ОСОБА_4, співвласник
квартири, та ОСОБА_8, які розірвали шлюб
10 листопада 2006р.

20 липня 2013р. ОСОБА_4 уклав договір
оренди квартири із ОСОБА_1 строком на
три роки та отримав плату за оренду у
сумі 36 000грн.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 не мав повноважень
розпоряджатися всією квартирою, уклав
договір без згоди органу опіки та
піклування і матері дитини, чим порушив
норми матеріального права та права
малолітнього співвласника квартири.

Проте, повністю погодитися з
таким висновком суду першої інстанції
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за
договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату.

Частиною 1 статті 811 ЦК України
передбачено, що договір найму житла
укладається у письмові формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

За положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, а особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 2 ст. 177 Сімейного Кодексу (далі
СК) України батьки малолітньої дитини
не мають права без дозволу органу опіки
та піклування вчиняти такі правочини
щодо її майнових прав: укладати
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири; видавати письмові
зобов'язання від імені дитини;
відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до вищезазначених норм
матеріального права договір оренди
житла укладається у простій письмовій
формі, не підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації,
не є відмовою від майнових прав дитини
на квартиру, тому для його укладення
дозвіл органу опіки та піклування не
потрібен.

Частиною 1 статті 177 СК України
встановлено, що батьки управляють
майном, належним малолітній дитині, без
спеціального на те повноваження.
Батьки зобов'язані дбати про
збереження та використання майна
дитини в її інтересах.

Частина 6 даної норми визначає, що при
вчиненні одним із батьків правочинів
щодо майна малолітньої дитини
вважається, що він діє за згодою
другого з батьків. Другий з батьків має
право звернутися до суду з вимогою про
визнання правочину недійсним як
укладеного без його згоди, якщо цей
правочин виходить за межі дрібного
побутового. На вчинення одним із
батьків правочинів щодо транспортних
засобів та нерухомого майна
малолітньої дитини повинна бути
письмова нотаріально засвідчена згода
другого з батьків.

За змістом даної норми письмова
нотаріально засвідчена згода другого з
батьків на вчинення правочину щодо
нерухомого майна необхідна при
укладенні правочинів, зазначених у
частині 2 даної статті.

При цьому, ОСОБА_8 не зверталася до суду
із позовом про визнання договору
оренди недійсним, як це визначено ч. 6
ст. 177 СК України.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до помилкового висновку, що спірний
договір є недійсним у зв'язку із
недотриманням при його укладенні ст. 177
СК України.

Крім того, позивачем при зверненні до
суду не було зазначено, а судом не було
встановлено, у чому саме полягає
порушення прав малолітньої ОСОБА_2 як
співвласника квартири.

- 3 -

Спірний договір не позбавляє малолітню
ОСОБА_2 права власності на частину
квартири, а також не позбавляє права на
розпорядження нею.

При розгляді справи встановлено, що
після розірвання шлюбу малолітня
ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає,
а її опікун ОСОБА_3 підтвердила у
апеляційному суді, що дитина проживає
разом з нею з 2004р.

Також колегія суддів вважає
неправомірним застосування судом
першої інстанції для вирішення даного
спору норми житлового права, оскільки
правовідносини сторін не є житловими, а
регулюються нормами цивільного права.

У порушення норм процесуального права
суд першої інстанції не врахував, що
спірний договір оренди є двостороннім
договором, питання про визнання його
недійсним порушено не стороною
договору, проте, позивачем у якості
відповідача зазначений тільки наймач,
а наймодавець притягнутий до участі у
справі у якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог, що є
порушенням вимог ст. 30 ЦПК України та
тягне за собою обов'язкове скасування
рішення суду.

При цьому, доводи апелянта про
незастосування судом першої інстанції
реституції не можуть бути підставою
для скасування рішення суду, так як
сторона договору у разі визнання його
недійсним, не позбавлена можливості
звернутися до суду із самостійним
позовом про застосування наслідків
недійсності договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції неповно
встановив обставини справи, не оцінив
надані докази, неправильно застосував
норми матеріального права, допустив
порушення норм процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення спору, тому колегія суддів
скасовує рішення суду та ухвалює нове
рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314,
316-317 ЦПК України, колегія судів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 серпня 2014р. скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у позові
прокурора Дніпровського району м.
Києва в інтересах малолітньої ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання договору оренди
недійсним та виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з рогляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: