Справа № 752/2436/13-ц
Провадження №: 2/752/189/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року Голосіївський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого -
судді Пасинок В.С.,

за участю секретаря - Тасенко
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним та
витребування майна, -

в с т а н о в и в:

у червні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06
серпня 2011 року недійсним, поновлення
його права власності на вказану
квартиру та витребування майна.

Свій позов обґрунтував тим, що 06 серпня
2011 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 був посвідчений договір
купівлі-продажу належної йому на праві
власності квартири АДРЕСА_1, за яким
остання була відчужена ОСОБА_3, який
діяв начебто за його дорученням, ОСОБА_2

В подальшому, вказана квартира ОСОБА_2
була продана ОСОБА_4

Проте, довіреності від 14 липня 2011 року
на представництво його інтересів
ОСОБА_3, посвідченої приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та на
підставі якої було здійснено
відчуження його квартири, ним не
видавалось та не підписувалось.

Тому, просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06
серпня 2011 року недійсним, витребувати у
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на свою
користь та визнати за ним право
власності на останню.

Представник позивача в ході розгляду
справи підтримав позовні вимоги і
обґрунтування позову в повному обсязі
та просив суд позов задовольнити з
обставин, викладених в позовній заяві.

Відповідачі, які повідомлялись в
установленому законом порядку, про час
та місце розгляду справи, в судове
засідання не з'явились, про причини
неявки суд не повідомили.

Третя особа - приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 проти задоволення
позовних вимог заперечувала,
зазначивши про відсутність в її діях
будь-яких порушень вимог
законодавства, що діяло на час
укладення оспорюваного правочину, та
відсутність підстав на момент
укладення договору для його
посвідчення, оскільки нотаріус
посвідчує угоди на підставі наданих
сторонами документів, які сумніву у неї
не викликали. Просила суд розглядати
справу за її відсутності (а.с. 58, 127).

Тому, суд, дослідивши матеріали справи,
зважаючи на положення ст. ст. 224-226 ЦПК
України, а також приймаючи до уваги
тривалий термін перебування справи у
провадженні суду через зловживання
стороною відповідача ОСОБА_4 та її
представниками своїми процесуальними
правами, приходить до висновку про
можливість розгляду справи за
відсутності відповідачів та ухвалення
по справі повторного заочного рішення,
яким вважає за можливе позов ОСОБА_1
задовольнити, виходячи з наступного.

Суд, заслухавши представника позивача,
який не заперечував проти розгляду
справи за відсутності відповідачів та
третьої особа та ухвалення по справі
повторного заочного рішення, допитавши
свідка, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку про те, що позов
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Так, судом встановлено, що позивачу в
справі на підставі свідоцтва про право
власності від 25 липня 2000 року, виданого
Головним управлінням житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації, на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 8).

Вказана квартира на підставі договору
купівлі-продажу від 06 серпня 2011 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрованого у
реєстрі за № 4412, була відчужена на
користь ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 14).

Зі змісту зазначеного договору купівлі
- продажу, а також наданої на виконання
ухвали суду від 31 серпня 2012 року
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
копії матеріалів нотаріальної справи
по відчуженню квартири АДРЕСА_1,
вбачається, що продавцем по вказаній
угоді від імені позивача ОСОБА_1
виступив громадянин ОСОБА_3, який діяв
на підставі та в межах наданих йому
позивачем повноважень згідно
довіреності, посвідченої 14 липня 2011
року приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрованої в реєстрі за № 1653 (т. 1
а.с. 44-56).

З отриманих від приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 на виконання ухвали суду
від 31 серпня 2012 року документів щодо
посвідчення довіреності на ім'я ОСОБА_3
судом встановлено, що дійсно 14 липня 2011
року ОСОБА_1 було уповноважено ОСОБА_3
на продаж квартири АДРЕСА_1. Однак,
довірителем виступав громадянин
Російської Федерації ОСОБА_1, 1977 року
народження, який перебуває на
території України на підставі
тимчасової посвідки на постійне місце
проживання для іноземних громадян та
зареєстрований і проживає у АДРЕСА_2, в
той час як позивачем та власником
квартири АДРЕСА_1 є громадянин ОСОБА_1,
1947 року народження ( т. 1 а.с. 98-101).

Довіреності, що послугувала основою
для укладення оспрюваного правочину та
якою громадянин України ОСОБА_1, 1947 року
народження, уповноважував громадянина
ОСОБА_3 на продаж квартири АДРЕСА_1, 14
липня 2011 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 взагалі не видавалась та
не посвідчувалась.

Вказане свідком ОСОБА_6 було
підтверджено й в судовому засіданні.
Остання зазначила суду про те, що
дійсно нею 14 липня 2011 року не
проводилось посвідчення довіреності
від імені ОСОБА_1, 1947 року народження,
якою останній уповноважував би
громадянина ОСОБА_3 на продаж квартири
АДРЕСА_1. Дані покази свідка суд визнає
логічними та послідовними, такими, що
не викликають сумніву, а тому суд
приймає їх до уваги і вважає за можливе
покласти в основу судового рішення.

Судом також встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 19 серпня 2011 року на підстав
договору купівлі-продажу, посвідченого
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 та
зареєстрованим в реєстрі за № 317, була
відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, і
на даний час згідно даних КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» остання є її
власником (т. 1 а.с. 62-92).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до п. п. 5, 6 ст. 3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є судовий захист
цивільного права та інтересу, а також
справедливість, добросовісність та
розумність.

Стаття 13 ЦК України передбачає, що
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства (п. 1); при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині (п.2); не допускаються дії
особи, що вчиняються з наміром завдати
шкоди іншій особі, а також зловживання
правом в інших формах.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу;
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Правочин є найбільш розповсюдженою
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. За своєю правовою природою
він є юридичним фактом (ст. 11 ЦК
України), що являє собою вольові дії,
спрямовані на досягнення певного
результату, тобто є обставиною, з
настанням якої закон пов'язує
виникнення, зміну або припинення
цивільних правовідносин. Стаття 202 ЦК
України визначає правочин як дію особи,
спрямовану на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 2 ст. 202 ЦК України розрізняє
правочини односторонні і договори
(двосторонні та багатосторонні
правочини). Одностороннім правочин
визнається у разі, якщо для набуття,
зміни, припинення або іншої видозміни
цивільних прав та обов'язків достатньо
волевиявлення однієї сторони.

Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю
є письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.
Довіреність на вчинення правочину
представником може бути надана особою,
яку представляють (довірителем),
безпосередньо третій особі.

За своєю юридичною природою
довіреність являє собою одностороннім
правочином, який визначає повноваження
представника.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Пункт 3 ст. 203 ЦК України визначає, що
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року визначено, що
відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України,
саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу, а згідно ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Тому, враховуючи наявні в матеріалах
справи документи та обставини,
встановлені в ході розгляду останньої,
суд приходить до висновку про
встановлення факту того, що ОСОБА_10, 1947
року народження, не уповноважував
ОСОБА_3 на проведення продажу квартири
АДРЕСА_1, отже, ОСОБА_1, 1947 року
народження, не бажав укласти правочин
а ні зовнішній вираз його волі, а ні
внутрішній не відповідали один одному.

Виходячи з вказаних положень закону
вбачається, що оскільки громадянин
Російської Федерації ОСОБА_1, 1977 року
народження, який перебуває на
території України на підставі
тимчасової посвідки на постійне місце
проживання для іноземних громадян та
зареєстрований і проживає у АДРЕСА_2,
проте, як встановлено в ході розгляду
справи за даними відділу
адресно-довідкової роботи Управління
паспортної роботи, громадянства та
реєстрації фізичних осіб Головного
управління Державної міграційної
служби в АР Крим як такий не значиться,
не набув права власності на квартиру
АДРЕСА_1, то, відповідно, він і не мав
права як на її відчужування, так і на
уповноваження третіх осіб здійснити
дії по її відчуженню (т. 2 а.с. 8, 83).

Як наслідок, недійсним є і вчинений на
підставі зазначеної довіреності
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 06 серпня 2011 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований у
реєстрі за № 4412, з моменту його
укладення, і, відповідно, ОСОБА_2 не
набув права власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Крім того, згідно п. п. 21-28 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014
року «Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» спір про повернення
майна, що виникає з договірних відносин
або відносин, пов'язаних із
застосуванням наслідків недійсності
правочину, підлягає вирішенню
відповідно до законодавства, яке
регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні
договірні відносини або відносини,
пов'язані із застосуванням наслідків
недійсності правочину, спір про
повернення майна власнику підлягає
вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
Якщо в такій ситуації (саме так
обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини
третьої статті 10 ЦПК особа, яка
звернулася до суду з позовом про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, повинна довести
своє право власності на майно, що
знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що
право власності на рухоме майно
доводиться за допомогою будь-яких
передбачених процесуальним
законодавством доказів, що
підтверджують виникнення такого права
у позивача.

Набувач визнається добросовісним, якщо
при вчиненні правочину він не знав і не
міг знати про відсутність у продавця
прав на відчуження майна, наприклад,
вжив усіх розумних заходів, виявив
обережність та обачність для
з'ясування правомочностей продавця на
відчуження майна. При цьому в діях
набувача не повинно бути і необережної
форми вини, оскільки він не лише не
усвідомлював і не бажав, а й не допускав
можливості настання будь-яких
несприятливих наслідків для власника.

Відповідач може бути визнаний
добросовісним набувачем за умови, що
правочин, за яким він набув у володіння
спірне майно, відповідає усім ознакам
дійсності правочину, за винятком того,
що він вчинений при відсутності у
продавця права на відчуження.

Відповідно до положень частини першої
статті 388 ЦК власник має право
витребувати своє майно із чужого
незаконного володіння незалежно від
заперечення відповідача про те, що він
є добросовісним набувачем, якщо доведе
факт вибуття майна з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі. При цьому суди
повинні мати на увазі, що власник має
право витребувати майно у
добросовісного набувача лише у
випадках, вичерпний перелік яких
наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Недійсність правочину, на виконання
якого передано майно, сама по собі не
свідчить про його вибуття із володіння
особи, яка передала це майно, не з її
волі. При цьому суд має встановити, чи
була воля власника на передачу права
володіння іншій особі.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребувано у нього.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Отже, на угоду, укладену з порушенням
вимог закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

Добросовісне набуття у розумінні ст. 388
ЦК України, можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 10 постанови №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе
власником майна можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Виходячи з вказаного, суд приходить до
висновку про те, що оскільки спірна
квартира вибула з володіння ОСОБА_1, 1947
року народження, не з його волі, то він
має право витребувати її у ОСОБА_4

З огляду на викладене вище, суд
приходить до висновку про те, що
позовні вимоги щодо визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 06 серпня 2011 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрованого у
реєстрі за № 4412, і витребовування у
ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_1, 1947 року народження, та визнання
за останнім права власності на
зазначену квартиру є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України
під час ухваленні рішення суд вирішує,
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 216, 231, 236, 388, 658 ЦК України,
постановою Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212, 213-215,
224-226, 232 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним та
витребування майна - задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за
номером 4412.

Визнати право власності на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.
Дніпропетровськ, паспорт серії НОМЕР_2,
виданий Голосіївським РУ ГУ МВС
України в місті Києві 11.04.2007 року,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса:
АДРЕСА_1.

Витребувати квартиру, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, з чужого
незаконного володіння.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Голосіївський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В.С. Пасинок