АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22ц-791/288/2014р.
Головуючий в І інстанції
Доповідач - Радченко С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року січня місяця 31 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого: Радченка С.В.

Суддів: Вербицької Л.І., Слюсаренко О.В.

при секретарі: Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Херсоні цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Комсомольського районного
суду м.Херсона від 25 грудня 2009 року в
справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на майно,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом в якому
зазначили, що 20.12.2008 року між ними та
ОСОБА_1 було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку літ
«И», переобладнаного відповідачкою під
житлове приміщення з частини
двоповерхової нежитлової будівлі
сараю під літ «Д». В день укладення
договору позивачі сплатили
відповідачці грошові кошти, про що
остання надала відповідні розписки. В
свою чергу, відповідачка передала
ключі від житлового будинку та
зобов'язалась не пізніше 01.03.2009 року
нотаріально посвідчити зазначений
договір. Посилаючись на те, що
відповідачка ухиляється від
нотаріального посвідчення договору,
просили суд визначити зазначений
договір купівлі-продажу дійсним та
визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право
власності на відповідну частину у
житловому будинку літ «И»,
розташованого по АДРЕСА_1.

Рішенням Комсомольського районного
суду м.Херсона від 25 грудня 2009 року
позовні вимоги задоволено повністю.
Визнано дійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку літ
«И», переобладнаного з частини
двоповерхової нежитлової будівлі
сараю під літ «Д», розташованого за
адресою АДРЕСА_1, укладеного 20 грудня 2009
року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 Визнано
за ОСОБА_2 право власності на частину у
житловому будинку літ. «И»,
розташованого за адресою АДРЕСА_1, а
саме приміщення, розташовані на
першому поверсі: 1/2 частину приміщення
1-1 (коридор) площею 3,3 кв.м, 1-2 (тамбур)
площею 2,2 кв.м; 1-3 (кухня) площею 14,7 кв.м;
1-4 (санвузел) площею 4,7 кв.м; 1-5 (кладова)
площею 1,0 кв.м; 1-7 (жила) площею11,5 кв.м; 1-8
(жила) площею 12,7 кв.м, загальною площею
62,7 кв.м, вартістю 67558 грн., що складає 17/100
частин домоволодіння. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на частину у
житловому будинку літ «И»,
розташованого за адресою АДРЕСА_1, а
саме приміщення, розташовані на
другому поверсі: приміщення 2-1 (сходина
клітина) площею 9,1 кв.м; 2-2 (жила) площею
22.2 кв.м; 2-3 (жила) площею 13,5 кв.м; 2-4 (жила)
площею 12,8 кв.м; 2-5 (кухня) площею 23,1 кв.м;
2-6 (санвузел) площею 3,9 кв.м; 2-7 (коридор)
площею 1,8 кв.м, на 1 поверсі: ? частину
приміщення 1-1 (коридор) площею 3,3 кв.м,
загальною площею 89,7 кв.м, вартістю 99665
грн., що складає 24/100 частини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

В письмових запереченнях ОСОБА_2 просив
апеляційну скаргу відхилити як
необгрунтовану.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі договору дарування від 02.07.2003
року ОСОБА_1 набула право власності на
28/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, яке
на той час було розташоване на
земельній ділянці розміром 1574,7 кв.м. та
складалося з житлового будинку, жилою
площею 92,8 кв.м., позначений на плані
присадибної ділянки літ «А», житлового
будинку жилою площею 74,7 кв.м. літ «Б»,
житлового будинку площею 53,9 кв.м. літ
«В», житлового будинку жилою площею 10,8
кв.м. літ «Г», сараю літ «Д», сараю літ
«Е», сараю літ «З», водопроводу - І,
мостіння №7, огорожі №1,2,3 та огорожі
№4,6,8 (а.с.11).

У 2004 році ОСОБА_1 звернулась до
Комсомольського райвиконкому за
отриманням дозволу на проведення
переобладнання частини двоповерхової
нежитлової будівлі літ «Д» під житлове,
на яке згідно рішення Комсомольського
райвиконкому за №147 від 12.11.2004 року
отримала погодження на таке
переобладнання (а.с.14). На підставі
зазначеного рішення Комсомольського
райвиконкому, ОСОБА_1 отримала Дозвіл
на виконання будівельних робіт №152/05
від 12.09.2005 року (а.с.15), який було
погоджено ГУ МНС України в Херсонській
області (а.с.17) та Херсонською
централізованою міською СЕС (а.с.16).

20.12.2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1
було укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку літ «И»,
розташованого за адресою АДРЕСА_1,
відповідно до умов якого позивачі
передали відповідачці кошти в сумі 73 600
грн, про що свідчать власноручно
написані відповідачкою розписки
(а.с.24,25,26), а відповідачка в свою чергу
після підписання угоди зобов'язалася
передати позивачам ключі від житлового
будинку, та не пізніше 01.03.2009 року
нотаріально посвідчити зазначений
договір(а.с.13). З моменту укладення
договору позивачі прийняли спірне
майно у власність.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того, що, уклавши договір
купівлі-продажу спірного будинку,
сторони досягли згоди по всім істотнім
умовам договору і відбулося повне
виконання договору, але продавець
ухиляється від його нотаріального
посвідчення, що відповідно до вимог ст.
220 ЦК України є підставою для визнання
укладеного правочину дійсним, та
визнання за позивачами права власності
на спірне майно.

Проте, такого висновку суд дійшов з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, що відповідно до
п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення і ухвалення по
справі нового рішення.

Відповідно до вимог ст.657 ЦК України
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, в тому числі будинку,
укладається в письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню і
державній реєстрації.

Відповідно до ст.220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до роз'яснень наданих у
Пленумі Верховного Суду України в
постанові № 9 від 06.11.2009р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
ст. 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. 210 та
640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

У відповідності до ч.2 ст.331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає з моменту
завершення будівництва, прийняття його
до експлуатації та державної
реєстрації права власності.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
24.12.2009 року житловий будинок літ «И»
відповідає вимогам діючих будівельних
норма та правил, у тому числі
санітарним та протипожежним, є
закінченим будівництвом, готовий до
експлуатації з 100% готовністю, в
експлуатацію не зданий (а.с.38-44).

Таким чином суд приходить до висновку,
що домовленість сторін про
купівлю-продаж спірного будинку не
можна вважати укладеним між ними
договором купівлі -продажу, оскільки на
момент цієї домовленості об'єкту
нерухомого майна у вигляді житлового
будинку літ «И» не існувало.

Зважаючи на те, що договір
купівлі-продажу від 20.12.2008 року не може
бути нотаріально посвідчений за
відсутності правовстановлюючих
документів на будинок, та
недоведеності продавця права
власності на спірне житло, колегія
суддів вважає, що передбачені чинним
законодавством правові підстави для
визнання правочину дійсним та визнання
права власності на спірне майно -
відсутні.

Суд також не вбачає правових підстав
визнавати за позивачами право
власності на відповідну частину у
житловому будинку літ «И»,
розташованого по АДРЕСА_1, оскільки
об'єкт нерухомості, юридично не існує,
право власності на нього ні за ким не
зареєстровано, а тому визнання на нього
право власності у судовому порядку не
відповідає способам захисту цивільних
прав.

Таким чином висновки суду у спірних
правовідносинах є помилковими, рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового про відмову в задоволенні
позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комсомольського районного
суду м.Херсона від 25 грудня 2009 року
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає чинності після
проголошення та може бути оскаржене
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ у
касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: