Справа № 761/1086/14-ц
Провадження №2/761/2145/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарі - Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного
акціонерного товариства "Омега Банк",
треті особи товариство з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Вектор Плюс", товариство з
обмеженою відповідальністю "Кредитні
ініціативи", про визнання кредитного
договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У січні 2014 року до суду надійшла
позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Публічного акціонерного товариства
"Омега Банк", треті особи TOB
"Факторингова компанія "Вектор Плюс", TOB
"Кредитні ініціативи", про визнання
кредитного договору недійсним.

Позивач зазначив, що 20 червня 2007 року
укладено кредитний договір №
2709/0607/88-203 між ОСОБА_2 (відповідач-1) та
Акціонерним комерційним банком
"ТАС-Комерцбанк", правонаступником
якого є ПАТ "Сведбанк", згодом його
правонаступником стало Публічне
акціонерне товариство "Омега Банк"
(відповідач-2). Відповідно до умов цього
договору Кредитор надав ОСОБА_2 кредит
у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 14 % річних, визначено строк
повернення до 20 червня 2017 р.

На забезпечення виконання зобов'язань
за вищевказаним кредитним договором, 20
червня 2007 року між Відповідачем-1 та
Відповідачем-2 укладено іпотечний
договір №2709/0607/88-203-2-1, відповідно до
умов якого Відповідач-1 передала в
іпотеку Відповідачу 2 належне йому на
праві власності майно: квартиру
АДРЕСА_1, яка складається з 2-х жилих
кімнат загальною площею 44,70 кв.м.

Позивач зазначив, що всупереч ст.65 СК
України при укладенні кредитного
договору було порушено право його, як
подружжя відповідачки-1, оскільки згоди
на укладення оспореного договору він
не надавав, не було його письмової
згоди на передачу у іпотеку нерухомого
майна, що належало подружжю, оскільки
майно придбане у 2003 році, коли
проживали разом до шлюбу та вели
спільне господарство. Оскільки
відповідач-1 уклавши кредитний договір,
розпорядилась отриманими коштами, які
не були використані в інтересах сім'ї,
він, позивач не має зобов'язань по
такому договору.

28 листопада 2012 року між ПАТ "Сведбанк"
та ТОВ "Факторингова компанія "Вектор
Плюс" був укладений договір факторингу
№ 15, відповідно до якого права вимоги
за договором були відступлені TOB
"Факторингова компанія "Вектор Плюс".
Одночасно між тими ж сторонами було
укладено договір про відступлення прав
за іпотечними договорами б/н.

Тоді ж укладено договір факторингу між
TOB "Факторингова компанія "Вектор Плюс"
та TOB "Кредитні ініціативи", за яким
сторони домовились відступити право
вимоги за іпотечним договором
№2709/0607/88-203-Z-l від 20.06.2007 р., про що було
укладено відповідний договір про
передачу прав за іпотечним договором,
посвідченим нотаріально 28.11.2013 р. за
реєстровим № 2187. На підставі
зазначеного договору TOB "Кредитні
ініціативи" є іпотекодержателем за
іпотечним договором №2709/0607/88-203-Z-l від
20.06.2007 р.

З 28.02.2004 року до 25.04.2011 року ОСОБА_2
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_1, факт перебування у шлюбі
Позивача з ОСОБА_2 в період з 28.02.2004 року
до 25.04.2011 року підтверджується
постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.11.2013 року у справі №
826/1358/13-а, позовною заявою ОСОБА_2 до
цього ж суду про визнання недійсною
реєстрації права власності на нерухоме
майно та її скасування від 27.09.2013 р.

Посилаючись на порушення
відповідачем-2, передбачених ст.60, 65 СК
України прав, позивач просив визнати
недійсним кредитний договір
№ 2709/0607/88-203 від 20.06.2007 року, між ОСОБА_2
та відповідачем-2.

У запереченнях відповідача-1 (а.с. 231)
йдеться про те, що на момент укладення
кредитного договору № 2709/0607/88-203 від
20.06.2007 року вона з позивачем
знаходилися у зареєстрованому шлюбі.
При укладенні кредитного договору нею
були надані банку всі документи, що
вимагались відповідно до інструкцій,
якими керувався банк на час укладення
договору, зокрема, паспорт з відміткою
про одруження та анкету із зазначенням
сімейного стану. Окрім того, позивач
визнав, що він є законним власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі укладеної
між ним та ОСОБА_2 мирової угоди у
справі № 2- 1438/11, яка була затверджена 22
липня 2011 року Васильківським
міськрайонним судом Київської області.

Мирова угода як правовстановлюючий
документ 07 вересня 2011 року була
зареєстрована в КП "Київське БТІ". На
момент реєстрації в КП "Київське міське
БТІ реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна", знаходилась
під забороною відчуження.

Позивач не заперечує цього факту,
вважає реєстрацію за ним права
власності на квартиру законною, а
обставини переходу права власності на
квартиру правомірними. На
підтвердження та в обґрунтування своїх
аргументів позивач посилається на
адміністративну справу, яка
стосувалась оскарження ОСОБА_2
реєстрації права власності на квартиру
за позивачем як проведену з
порушеннями вимог чинного
законодавства, оскільки існували
заборони в Єдиному державному реєстрі
заборон.

20 березня 2014 року Київським
апеляційним адміністративним судом
винесена постанова у справі № 826/15358/13-а,
у якій йдеться про правомірність
проведення реєстрації права власності
за ОСОБА_1. Сам позивач вважає перехід
права власності на квартиру та
реєстрацію законними, проти скасування
реєстрації заперечував, як і
заперечував проти задоволення
адміністративного позову ОСОБА_2

Крім того у позовній заяві у даній
справі позивач посилається на мирову
угоду як на доказ правомірності
набуття ним права власності на
квартиру, не зважаючи на те, що на
момент переходу права власності від
ОСОБА_2 до нього квартира перебувала в
іпотеці. Договір іпотеки є похідним
договором від кредитного договору і є
гарантією забезпечення виконання
останнього.

З огляду на зазначене, у позивача існує
зобов'язання перед кредитором за
оспореним кредитним договором, який
ОСОБА_1 просить визнати недійсним, щоб
уникнути відповідальності за наслідки
невиконання договору, незважаючи на
факт переходу права власності на
предмет іпотеки за договором відбувся
і знаходиться у власності позивача.

В письмових запереченнях представник
третьої TOB "Кредитні ініціативи"
зазначив, що договір купівлі-продажу
квартири, що є предметом іпотеки за
іпотечним договором №2709/0607/88-203-2-1, був
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 09.09.2003
року, тобто за 4 місяці до укладення
шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Як
вбачається з копії паспорта ОСОБА_2,
вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 в
період з 28.02.2004 року по 25.04.2011 року.

Отже, на момент укладення Іпотечного
договору предмет іпотеки належав
ОСОБА_2 на праві приватної власності,
без права власності на нього будь-яких
третіх осіб, в тому числі ОСОБА_1.

На їх думку кредитний договір №
2709/0607/88-203 та іпотечний договір
№2709/0607/88-203-2-1 були укладені ОСОБА_2
виключно у своїх інтересах. А тому
згода другого з подружжя, а саме ОСОБА_1,
на укладення вказаних договорів не
була потрібною. Укладення вищевказаних
договорів не створило для ОСОБА_1
жодних прав або обов'язків. Тому вважає,
що Позивач не довів у позові в чому
полягає його порушене право і тому ТОВ
"Кредитні ініціативи" вважає, що позов
не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позовні вимоги
з підстав, викладених у позовній заяві
та поясненнях, зокрема наданих суду
письмово у процесі розгляду справи, у
яких позивач стверджував, що на час
укладення спірного кредитного
договору вони проживали однією сім'єю
та вели спільне господарство, однак він
не знав про укладення кредитного
договору відповідачем -2, який вона за
час спільного проживання погашала за
кошти, що належали сім'ї. (а.с. 128). Крім
того, предметом іпотеки за договором
укладеним між відповідачами стала
квартира, яка належить йому позивачу.

Представник відповідача ОСОБА_2, в
судовому засіданні просила відмовити у
позові за підстав, зазначених у
письмових запереченнях та доповнила,
що на її думку на підставі затвердженої
судом мирової угоди у позивача існує
зобов'язання по закону перед
кредитором за кредитним договором,
який ОСОБА_1 просить визнати недійсним,
щоб уникнути відповідальності.

Відповідач публічне акціонерне
товариство "Омега Банк" та треті особи
TOB "Факторингова компанія "Вектор Плюс",
TOB "Кредитні ініціативи" в судове
засідання своїх представників не
направили, про час і місце розгляду
справи були повідомлені судовими
повістками.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
його представника та представника
відповідачки, дослідивши матеріали
цивільної справи за № 2/761/2145/2014, вважає
позов таким що не підлягає задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи 20
червня 2007 року між ОСОБА_2 та
Акціонерним комерційним банком
"ТАС-Комерцбанк", правонаступником
якого став ПАТ "Сведбанк", згодом його
правонаступником стало Публічне
акціонерне товариство "Омега Банк",
укладено кредитний договір №
2709/0607/88-відповідно до умов якого (п. 1.1.
договору) Кредитор надав Позичальнику
кредит у розмірі 40 000 (сорок тисяч)
доларів США зі строком повернення до 20
червня 2017 р. та сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 14 %
річних.

На забезпечення виконання зобов'язань
за вищевказаним кредитним договором, 20
червня 2007 року між Відповідачем 1 та
Відповідачем 2 укладений іпотечний
договір №2709/0607/88-203-2-1, відповідно до
умов якого Відповідач 1 передала в
іпотеку Відповідачу 2 належну їй на
праві власності за договором
купівлі-продажу від 09.09.2003 року
квартиру № 79, яка складається з 2-х
жилих кімнат загальною площею 44,70 кв.м.,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання укладеного кредитного
договору недійсним, позивач зазначив,
що він передбаченою положеннями ст.65 СК
України згоди на укладення кредитного
договору не надавав так само як і не
давав письмової згоди на укладення
договору іпотеки, предметом якої є
належне подружжю нерухоме майно, яке
придбане на ім'я відповідача-1 у 2003 році,
коли вони проживали разом до шлюбу та
вели спільне господарство, чим при
укладенні кредитного договору за
відсутності його згоди було порушено
його право, як чоловіка відповідачки-1.
До того ж стверджує, що відповідач-1,
уклавши кредитний договір,
розпорядилась на свій розсуд
отриманими коштами, які не були
використані в інтересах сім'ї. Тому
вважає, що він, позивач не має
зобов'язань по такому договору, який
просив визнати недійсним.

Згідно із ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба тощо) самостійного заробітку
(доходу). (ч.1) Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. (ч. 2).

Згідно із п. 25 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" при
оспорюванні кредитного договору чи
договору поруки, застави/іпотеки іншим
із подружжя суди мають виходити з
такого. Положення статті 65 Сімейного
кодексу України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

З матеріалів даної справи вбачається,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб
28 лютого 2004 року у РАГС Голосіївського
РУЮ у м. Києві. (а.с. 87).

У травні 2009 року ОСОБА_1 була подана
позовна заява до суду про встановлення
факту спільного проживання з ОСОБА_2 до
реєстрації шлюбу з серпня 2000 року про
поділ майна, встановлення фактичного
припинення шлюбних відносин з 11.11.2007
року; визнання недійсним договору
дарування квартири АДРЕСА_2 - визнання
за ним права власності на квартиру
АДРЕСА_3 з усіма обтяженнями у вигляді
погашення кредиторської
заборгованості, розірвання шлюбу,
зареєстрованого 28.02.2004 року, та інші
вимоги позивача та зустрічного позову
ОСОБА_2 (а.с. 90).

Згідно із ухвалою Васильківського
райміськсуду від 22.07.2011 року, (а.с.
95-98) визнано мирову угоду, укладену 19
липня 2011 року між сторонами, згідно із
якою:

- у особисту приватну власність ОСОБА_1
передано майно (будинок та земельна
ділянка на АДРЕСА_5, придбані на його
ім'я у 2008 році, автомобіль "Міцубісі"
д.н.з. НОМЕР_1, зареєстрований на
позивача 07.03.2008 року.

- ОСОБА_2 відмовилась від права на ?
частину будинку та земельної ділянки
на АДРЕСА_5, придбаних на його ім'я у 2008
році та автомобіль "Міцубісі" д.н.з.
НОМЕР_1.

- ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 право власності
на квартиру АДРЕСА_1 разом із
встановленими щодо неї обтяженнями для
забезпечення кредитних зобов'язань за
кредитним договором № 2709/0607/88-203,
укладеного нею з АКБ "ТАС - Комерцбанк",
правонаступником якого є ПАТ
"Сведбанк", правонаступником якого є
ПАТ "Омега Банк" у повному обсязі та не
заперечує проти передачі та оформлення
реєстрації права власності на
зазначену квартиру.

- ОСОБА_1 приймає у особисту приватну
власність квартиру АДРЕСА_1 разом із
встановленими щодо неї обтяженнями для
забезпечення кредитних зобов'язань за
кредитним договором № 2709/0607/88-203,
укладеного нею з АКБ "ТАС - Комерцбанк",
правонаступником якого є ПАТ
"Сведбанк", правонаступником якого є
ПАТ "Омега Банк" у повному обсязі.

- щодо квартири АДРЕСА_4, придбаної
ОСОБА_2 18.07.08 року на її ім'я, то ОСОБА_1
визнав, що вона не відноситься до
спільного майна.

Мирова угода як правовстановчий
документ 07 вересня 2011 року була
зареєстрована в КП "Київське БТІ". На
момент реєстрації в КП "Київське міське
БТІ реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна", знаходилась
під забороною відчуження (Копія витягу
з Єдиного реєстру заборон знаходиться
в матеріалах справи).

Позивач не заперечує цього факту,
вважає реєстрацію за ним права
власності на квартиру законною, а
обставини переходу права власності на
квартиру правомірними. На
підтвердження та в обґрунтування своїх
аргументів позивач посилається на
адміністративну справу, яка
стосувалась оскарження ОСОБА_2
реєстрації права власності на квартиру
за позивачем як проведену з
порушеннями вимог чинного
законодавства, оскільки існували
заборони в Єдиному державному реєстрі
заборон.

В позовній заяві у справі, яка
розглядається, позивач посилався на
мирову угоду як на доказ правомірності
набуття нам права власності на
квартиру, не зважаючи на те, що на
момент переходу права власності від
ОСОБА_2 до нього квартира перебувала в
іпотеці, як передбачено ст.23 Закону
України "Про іпотеку". Саме про це
зазначено у п.4 резолютивної частини
Ухвали Васильківського райміськсуду
від 22.07.2011 року, (а.с.95-98) "ОСОБА_1 приймає
у особисту приватну власність квартиру
АДРЕСА_1 разом із встановленими щодо
неї обтяженнями для забезпечення
кредитних зобов'язань за кредитним
договором № 2709/0607/88-203, укладеного нею з
АКБ "ТАС - Комерцбанк", правонаступником
якого є ПАТ "Сведбанк",
правонаступником якого є ПАТ "Омега
Банк" у повному обсязі." Договір іпотеки
є похідним договором від кредитного
договору і є гарантією забезпечення
виконання останнього.

Досліджуючи зібрані судом докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
заявлені позивачем вимоги про визнання
недійсним кредитного договору між
відповідачами від 20.06.2007 року за №
2709/0607/88-203, як такого, що не узгоджується
із ст.ст. 203, 215 ЦК України з тих підстав,
що порушено вимоги ст.ст. 60, 65 СК
України, а саме не було його згоди на
укладення кредитного договору та
письмової згоди на передачу у іпотеку
нерухомого майна, що належало подружжю,
оскільки майно придбане у 2003 році, коли
проживали разом до шлюбу та вели
спільне господарство, а також інші
викладені ним доводи, суд дійшов
наступного. Посилання позивача на
зазначені доводи не знайшли
підтвердження у процесі вирішення
справи, приймаючи до уваги вирішення
мировою угодою затвердженою ухвалою
суду, взаємовідносин між подружжям з
приводу питань пов'язаних із майном,
зокрема щодо квартири, яка є предметом
іпотеки, укладеним відповідачем-1 на
забезпечення оспореного кредитного
договору та згодою позивача на умови
зазначені мировою угодою, яка була ним
згодом виконана стосовно квартири. На
підставі зазначеного суд вважає, що у
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного
акціонерного товариства "Омега Банк",
треті особи товариство з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Вектор Плюс", товариство з
обмеженою відповідальністю "Кредитні
ініціативи", про визнання кредитного
договору недійсним слід відмовити за
недоведеністю.

Що стосується заяви ОСОБА_2 про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_1 до неї та
ПАТ "Омега Банк" про визнання недійсним
кредитного договору за пропуском
строку позовної давності, то вирішуючи
дану справу по суті, суд дійшов
висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання недійсним кредитного
договору з посиланням на ст.ст. 203, 215 ЦК
України є недоведеними і тому не
підлягають задоволенню. Тобто, суд не
визнав порушеним право позивача, за
захистом якого він звернувся до суду,
тому суд вважає, що відсутні підстави
для застосування положень ч.3 ст.267 ЦК
України, які згідно із ст. 256 ЦК України
мають застосовуватись для захисту
порушеного права особи, яка
звертається до суду.

На підставі ст.ст. 524, 533, 626, 627, 638, 1049, 1054
ЦК України та керуючись ст. ст. 3, 10, 57, 58,
60, 61, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного
акціонерного товариства "Омега Банк",
треті особи товариство з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Вектор Плюс", товариство з
обмеженою відповідальністю "Кредитні
ініціативи", про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційному суду
міста Києва через Шевченківський
районний суд м. Києва, який ухвалив
оскаржуване рішення.

Суддя:
Малинников О.Ф.