Справа № 201/8326/13ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа головне управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області Жовтневий
районний відділ у м. Дніпропетровську
про визнання квартири роздільною
власністю подружжя та особистою
приватною власністю дружини, усунення
перешкод у здійсненні прав власника,
шляхом позбавлення особи права
користування житлом та виселення з
квартири без надання іншого житла,
зняття особи з реєстрації місця
проживання,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаною
позовною заявою до відповідача. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що сторони з 03 жовтня
1992 року перебували у зареєстрованому
шлюбі, який 27 червня 2012 року було
розірвано. Від цього шлюбу у них є син
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Після реєстрації
шлюбу подружжя проживало разом із
батьками відповідача. Невдовзі
відносини між подружжям погіршилися,
також зіпсувалися відносини між
позивачем та батьками відповідача.
Після народження сина перебування у
шлюбі та проживання разом з батьками
стали нестерпними, після чого батьки
позивачки вирішили придбати їй окрему
квартиру. Так, 09 лютого 1995 року мати
позивача ОСОБА_4 придбала к. АДРЕСА_1 та
зареєструвала її на позивача. Після
відновлення шлюбних відносин позивач
дозволила відповідачу вселитися в
свою квартиру та зареєструватися в ній.
Згодом з дозволу позивача в спірній
квартирі був зареєстрований й брат
відповідача. Зараз на даний час
відповідач перешкоджає їй в праві
користування її власністю, змінив
замки не впускає її в квартиру. Отже
позивач вважає, що спірна квартира була
придбана за її власні кошти та є її
особистою власністю, тому просить суд
визнати квартиру роздільною власністю
подружжя та її особистою приватною
власністю, крім того усунути перешкоди
у здійсненні права власника, шляхом
позбавлення особи права користування
житлом та виселення з квартири без
надання іншого житла, зняття особи з
реєстрації місця проживання.

В судовому засіданні позивач та її
представник, посилаючись на обставини,
викладені в позові, позовні вимоги
підтримали.

В судовому засіданні відповідач та
його представники позовні вимоги не
визнали, посилаючись на те, що дана
квартира була придбану у шлюбі та за
спільні кошти.

Представник третьої особи в судове
засідання не з*явився про день час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, просили слухати справу
за відсутності їх представника.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов до висновку, що заявлені
позивачем позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Відповідно до положень ст. 22 Кодексу
про шлюб та сім*ю України, який був
чинним на час укладання вказаного
договору купівлі-продажу від 09 лютого
1995 року, майно, нажите подружжям під час
шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю. Кожен із подружжя має рівні
права володіння, користування та
розпорядження цим майном. Подружжя
користуються рівними правами на майно
і в тому випадку, коли один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми чи по
іншим поважним причинам і не мав
самостійного заробітку.

Згідно п. 23, 24 постанови Пленуму від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справи про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним, поділ спільного майна
подружжя» при вирішенні спорів між
подружжям про майно, необхідно
з*ясувати джерело і час його придбання,
а також, що не належить до спільної
сумісної власності майно набуте за час
шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто.

Як встановлено в судовому засіданні, 03
жовтня 1992 року між сторонами було
укладено шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 /а.с.
10/. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3
1993 року народження. Рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 27 червня 2012 року
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано
/а.с.11/.

Після укладення шлюбу сторони
проживали разом із батьками
відповідача, в квартирі батьків, даний
факт підтвердили сторони в судовому
засіданні та не заперечували проти
нього.

09 лютого 1995 року було придбано спірну
квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано за
позивачем, що підтверджується
договором купівлі - продажу
посвідчений державним нотаріусом
Першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори ОСОБА_5 /а.с. 12-13/.

В судовому засіданні позивач та свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_6 пояснили, що після
погіршення шлюбних відносин, та
неможливістю більше проживати разом з
батьками чоловіка, мати ОСОБА_1 - ОСОБА_4
вирішила придбати їй окрему квартиру
в зв'язку з чим взяла в себе на роботі
позику в розмірі 15 000 000 рублів
(п'ятнадцять мільйонів рублів).

На підтвердження даного факту суду
було надано довідку від 18 січня 1999
року, згідно якої ОСОБА_4 згідно
постанови № 75 від 28 жовтня 1994 року
дійсно було видано позику за місцем її
роботи в геологорозвідувальній
організації на придбання квартири в
особисту власність помешкання в
центральних районах країни /а.с. 17/. Отже
в довідці чітко зазначено, що позика
була надана саме ОСОБА_4 на придбання
житла в особисту власність в
центральних районах Російської
Федерації, отже позика носила цільовий
характер, а не як стверджує позивачка
для придбання житла для неї в Україні.
Крім того в довідці не зазначено ні
дати надання позики, ні строк
повернення позики, не надано суду
квитанції про отримання грошових
коштів, договору, додатків до договору
з розрахунком повернення позики,
повернення запозичених грошових
коштів квитанцій про повернення. З
урахуванням викладеного суд не може
прийняти дану довідку як належний
доказ.

Відповідач та представник відповідача
ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснили,
що квартира була придбана за спільні
кошти подружжя та за кошти батьків як
позивача так і відповідача.

Окрім того ОСОБА_1 16 серпня 2012 року
зверталася до Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська з позовною
заявою про поділ майна подружжя в якій
зазначала, що спірна квартира була
придбана за час шлюбу та просила
поділити спільне майно подружжя /а.с. 46/.
18 жовтня 2012 року між сторонами було
укладено мирову угоду яка була
визнана судом, згідно якої: спірна
квартира є неподільною річчю, сторони
визнають способом поділу цього майна є
сумісний його продаж за суму, що
визначать сторони, поділ між собою в
рівних частинах грошових коштів,
отриманих від продажу /а.с.45/. 05
листопада 2013 року дана мирова угода
була скасована в зв'язку з невиконанням
сторонами умов угоди.

Зважаючи на те, що вказана квартира
АДРЕСА_1 була придбана під час
перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
зареєстрованому шлюбі, під час їх
сумісного проживання та ведення
сумісного господарства, вона є
спільною сумісною власністю, у якому їм
належать рівні частки. З урахуванням
викладеного, суд вважає, що позовні
вимоги позивача про визнання квартири
роздільною власністю подружжя та
особистою власністю дружини не
підлягають задоволенню

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно ст. 64 ЖК України
передбачено, що члени сім*ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму житлового приміщення.
До членів сім*ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів
сім*ї власника будинку належить особи,
зазначені в частині другій ст. 64 цього
Кодексу. Припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Відповідно ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього

Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання

іншого жилого приміщення.

Стаття 116 ЖК України передбачає, що
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його
не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться
без надання іншого жилого

приміщення.

Стаття 319 ЦК України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Так, як пояснила в судовому засіданні
позивач - відповідач перешкоджає їй в
користуванні спірною квартирою, змінив
замки та не надає їй змоги потрапити в
квартиру навіть за її речами, крім того
позивач пояснила, що відповідач не
сплачує комунальні послуги, однак
доказів на підтвердження своїх доводів
суду не надала.

Відповідач в судовому засіданні
пояснив, що він ніяким чином не
перешкоджає позивачу у користуванні її
власністю, та сплачує комунальні
послуги.

За таких обставин суд приходить
до висновку, що позивач в позовній
заяві та під час судового розгляду не
надала суду належних доказів на
підтвердження придбання спірної
квартири за власні кошти, окрім того
позивачем не надано суду належних
доказів що відповідач перешкоджає їй у
користуванні її власністю, що він
систематично руйнує чи псують жиле
приміщення, або використовують його
не за призначенням як передбачає
норма ст. 116 ЖК України.

У відповідності до положень
статті 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір, а саме
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Отже, заслухавши сторони та
дослідивши матеріали справи, суд
вважає їх належними та достатніми для
вирішення справи по суті, та такими, що
відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК
України, згідно яких належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування, а сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене суд не знаходить
підстав для задоволення позовних
вимог, позивача, оскільки вони не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, ґрунтуються лише на її
припущеннях та нічим не
підтверджуються.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа головне управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області Жовтневий
районний відділ у м. Дніпропетровську
про визнання квартири роздільною
власністю подружжя та особистою
приватною власністю дружини, усунення
перешкод у здійсненні прав власника,
шляхом позбавлення особи права
користування житлом та виселення з
квартири без надання іншого житла,
зняття особи з реєстрації місця
проживання - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.О. Демидова