Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/783/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

Головуючого-судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі
Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Комунального виробничого
житлового ремонтно - експлуатаційного
підприємства №9, третя особа Орган
опіки та піклування Житомирської
міської ради про вселення, усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням та укладення окремого
договору найму та зустрічним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя
особа Комунальне виробниче житлове
ремонтно - експлуатаційне підприємство
№9 про визнання особи такою, що
втратила право на користування жилим
приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 26 серпня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з названим позовом. В
обгрунтування своїх вимог зазначала,
що вона та її неповнолітня дочка ОСОБА_5
зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 як
члени сім»ї наймача ОСОБА_2 Квартира не
приватизована. Крім них в квартирі
зареєстровані її батько - ОСОБА_2, мати -
ОСОБА_3 та сестра - ОСОБА_4 Вона та її
дочка нарівні з наймачем мають право
користуватися усіма правами та нести
обов»язки, що витікають з договору
найму жилого приміщення, однак на
грунті тривалого непорозуміння між нею
та відповідачами виник конфлікт, після
чого відповідачі не впускають її до
квартири, хоча спірна квартира є єдиним
її з дочкою місцем проживання. Просила
вселити її з неповнолітньою дочкою у
спірну квартиру та зобов»язати
відповідачів надати їй ключі від
квартири та не чинити перешкоди у
користуванні зазначеною квартирою.
Виділити їй з дочкою жилу кімнату (7)
площею 15,7 кв.м., а відповідачам кімнату
(4) площею 9,7 кв.м. та кімнату (6) площею 13,2
кв.м., решту приміщень залишити у
спільному користуванні. Крім того
зобов»язати КВЖРЕП №9 укласти з нею
окремий договір найму на вказане жиле
приміщення.

У лютому 2012 року відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із
зустрічною позовною заявою, в якій
просили визнати ОСОБА_1 разом з її
неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 такими,
що втратили право на користування
жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що
ОСОБА_1 у 2003 році вступила у фактичні
шлюбні відносини з ОСОБА_6 і, створивши
з ним сім»ю, у спірній квартирі не
проживала. Після народження дитини
вони проживали у найманій квартирі
АДРЕСА_2, з якої потім переселилися у
квартиру АДРЕСА_3, яка зареєстрована на
ім»я матері ОСОБА_6 - ОСОБА_7
Посилаючись на те, що ОСОБА_1, створивши
сім»ю, не проживає в квартирі без
поважних причин, на підставі ст. 71 ЖК
України просили визнати її з
неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 26 серпня 2014 року
відмовлено у позовних вимогах ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, КВЖРЕП №9,
третя особа Орган опіки та піклування
Житомирської міської ради про
вселення, усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням та
укладення окремого договору найму.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
до ОСОБА_1, третя особа КВЖРЕП №9 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування жилим приміщенням -
задоволено. Визнано ОСОБА_1 разом із
неповнолітньою дочкою ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням
квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 107 грн.30 коп. судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове по суті вимог, яким її
позов задовольнити, а в задоволенні
зустрічного позову - відмовити. Вказує,
що суд не взяв до уваги ті обставини, що
між нею та батьками виник конфлікт на
грунті тривалого непорозуміння, вона
після народження дочки була змушена
проживати у найманому житлі за адресою
м. Житомир, вул. Войкова 11-а. Наголошує,
що дійсно ОСОБА_6 є батьком її дитини,
однак вона з ним ніколи не перебувала в
шлюбі і не проживала однією сім»єю.
Безпідставним вважає і те твердження,
що вона тривалий час проживає в
квартирі, яка зареєстрована на ім»я
матері ОСОБА_6- ОСОБА_7, оскільки цього
висновку суд дійшов на підставі
відомостей, отриманих з Житомирського
МВ УМВС України в Житомирській області,
які не можуть бути допустимими
доказами. Зазначає, що суд не взяв до
уваги того, що у неї відсутні ключі від
спірної квартири, оскільки відповідачі
встановили додаткові двері у квартиру
та позбавили її можливості потрапити у
єдине житло.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 71 ЖК
Української РСР при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст. 72 цього Кодексу визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» у
справах про визнання наймача або
члена його сім'ї таким, що втратив
право користування жилим приміщенням
(ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача
понад встановлені строки. Суд може
продовжити пропущений строк у разі їх
поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо).

Вичерпного переліку таких поважних
причин житлове законодавство не
встановлює, в зв'язку з чим указане
питання вирішується судом у кожному
конкретному випадку з урахуванням
конкретних обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
наймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 Як
члени сім»ї наймача у спірній квартирі
зареєстровані його дружина ОСОБА_3,
донька ОСОБА_4, які там фактично
проживають, а також донька ОСОБА_1 та
малолітня онука ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
/а.с.5/.

Спірна квартира складається із трьох
житлових кімнат - 9,7 кв.м., 13,2 кв.м. та 15,7
кв.м. /а.с.10/.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1
згідно Реєстру прав, не зареєстровано
/а.с.9/.

Положеннями ч.1 ст. 61 ЦПК України
визначено, що обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

З пояснень відповідачів за
первісним позовом, не спростованих
позивачкою, встановлено, що ОСОБА_1 не
проживає у спірній квартирі з 2003 року,
вступивши у фактичні шлюбні відносини
та створивши сім»ю із ОСОБА_6

Актом КВЖРЕП №9 від 9 лютого 2012
року підтверджується, що ОСОБА_1 та її
донька ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі
АДРЕСА_1, проте не проживають у ній
понад вісім років /а.с.22/.

Наявність неприязних стосунків
між сторонами на момент залишення
квартири ОСОБА_1 та подальшого
проживання її разом із ОСОБА_6 не
встановлено. Доказів про вимушене
залишення квартири не надано.

Поясненнями ОСОБА_3, матері
ОСОБА_1, не спростованими останньою,
підтверджується, що неприязні стосунки
виникли між сторонами після народження
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 року /а.с.8/, доньки
ОСОБА_1 та онуки ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
оскільки батько дитини ОСОБА_6 почав
вимагати від них купівлі нерухомості.
Те, що неприязні стосунки між сторонами
почали виникати у 2005 році /а не 2003-2004
роках/ після народження ОСОБА_5
підтверджується позивачкою також у
змісті апеляційної скарги.

Наявність неприязних стосунків
між сторонами зафіксована у постанові
про відмову в порушенні кримінальної
справи від 28.11.2011року, яка винесена
після пред»явлення ОСОБА_1 22.07.2011 року
позову до суду про вселення, усунення
перешкод в користуванні житлом та
розцінюється її батьками як спосіб
штучного отримання доказу на
підтвердження пред»явленого позову,
про що зазначено в рішенні суду.

Змістом постанови
підтверджується, що між сторонами
існують неприязні стосунки, пов»язнані
із житловими питаннями. За поясненнями
ОСОБА_1 батьки близько 2-х років тому
встановили додаткові вхідні двері у
квартиру та не надають їй ключів.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснили, що дочка
ОСОБА_1 постійно, коли приходить до них
у гості, ставить питання щодо купівлі
їй квартири, ображає їх, лається, а тому
вони не дають їй ключі від спірної
квартири /а.с.54/.

Водночас матеріалами справи
підтверджується, що у 1994 році, будучи
зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_5,
ОСОБА_1 набула зазначену квартиру із
державного житлового фонду у приватну
власність, і на даний час, разом із
бабусею ОСОБА_9 (батьковою матір»ю), є
співвласницею цієї квартири, що
підтверджується Свідоцтвом про право
власності на житло від 26 січня 1994 року
/а.с.26/.

Матеріалами справи
підтверджується, що ОСОБА_1 разом із
дитиною ОСОБА_5 фактично проживає в
АДРЕСА_3 /а.с.79-81/. За повідомленням КП
«Житомирське обласне МБТІ» зазначена
квартира зареєстрована за ОСОБА_7
(бабусею дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_6)
згідно договору купівлі-продажу від
03.03.2010 року /а.с.23/. Сама ОСОБА_7
зареєстрована і проживає в
АДРЕСА_6/а.с.90/. Наведене дає підстави
вважати, що квартира придбана для
проживання онуки та її батьків.

З огляду на наведене колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що ОСОБА_1 втратила право користування
жилою площею на підставі ст. 71 ЖК
України, оскільки у добровільному
порядку залишила спірну квартиру,
фактично створивши сім»ю, тривалий час
понад терміни, встановлені ст. 71 ЖК
України у ній не проживала без поважних
причин, нею не цікавилась, не брала
участі в її утриманні.

Лише після народження дитини
(понад рік після залишення квартири) у
сторін почали виникати неприязні
стосунки, пов»язані із житлом.
Додаткові двері встановлені у спірну
квартиру в 2009 році, тобто упродовж
тривалого часу у позивачки не було
перешкод у доступі до житла, проте у
спірну квартиру вона не вселялась,
заходів до відновлення своїх житлових
прав не вживала. А тому доводи
апеляційної скарги в цій частині є
безпідставними.

Дійсна причина залишення ОСОБА_1
спірної квартири була зумовлена не
неправомірною поведінкою
відповідачів, а фактичним створенням
сім»ї, у якій проживає до цього часу, що
не охоплюється положеннями ст. 71 ЖК
України щодо поважності причин
тимчасової відсутності наймача або
членів його сім"ї у жилому приміщенні
понад шість місяців.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін колегія суддів
виходить також із того, що право
позивачки на житлове приміщення є
похідним від права її батька - наймача
житла. Водночас батьки подбали про
забезпечення житлом своєї доньки
ОСОБА_1, забезпечивши приватизацію на
неї 1/2 частини квартири в АДРЕСА_5.
Права малолітньої ОСОБА_5 також не
порушені, оскільки дитина народилась
після залишення ОСОБА_1 спірного житла,
в період проживання позивачки з
батьком дитини, а тому обов"язок
забезпечити житлом дитину покладено на
її батьків, а не на діда й бабу.

Матеріалами справи також
підтверджується, що в ході розгляду
справи як в суді першої інстанції так і
в апеляційному суді відповідачі за
первісним позовом неодноразово
пропонували своїй дочці та сестрі
укласти мирову угоду шляхом взаємних
поступок та пропозицій. Проте мирової
угоди досягнуто не було.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що відомості, отримані з
Житомирського МВ УМВС України в
Житомирській області, щодо проживання
позивачки з родиною у АДРЕСА_3 не є
належними та допустимими доказами, не
ґрунтуються на законі, оскільки рапорт
ДІМ Житомирського МВ УМВС, складений на
підставі відібраних пояснень, є
письмовим доказом в контексті положень
ст.64 ЦПК України та підтверджує
обставини, що мають значення для
справи.

Доводи в апеляційній скарзі про
те, що відповідачі визнали позов в суді
першої інстанції спростовуються
матеріалами справи та їх поясненнями в
суді апеляційної інстанції. Визнання
певних обставин не свідчить про
визнання позову в контексті положень
ст.174 ЦПК України.

З огляду на наведене колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду та задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313, 314,
315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 26 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий Судді