ОСОБА_2 ПАТ "Київгаз"
Києво-Святошинський районний суд
Київської області м. Київ вул.
Справа № 369/9471/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

31.10.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді
Дубас Т.В.

при секретарі
Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Київгаз» про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, визнання запису
в трудовій книжці недійсним,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Київгаз» про визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення,
визнання запису в трудовій книжці
недійсним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 02.10.2002 р. між ним, ОСОБА_2 та Публічним
акціонерним товариством «КИЇВГАЗ»
було укладено трудовий договір (надалі
- Договір), за яким позивач зобов'язався
виконувати роботу, визначену договором
з підпорядкуванням внутрішньому
трудовому розпорядку, а відповідач
зобов'язався виплачувати працівникові
заробітну плату, і забезпечувати умови
праці, необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю.

01.04.2009 р. відповідно до наказу № 26-П від
01.04.2009 р. позивача було переведено на
посаду майстра служби аварійний робіт
(САР) № 1 філії аварійно
відновлювальних робіт (ФАВР) в ПАТ
«КИЇВГАЗ», з графіком роботи доба через
три.

18.07.2014 р. трудовий договір між позивачем
та ПАТ «Київгаз» було розірвано з
ініціативи роботовця на підставі п. 4
ст. 40 Кодексу законів про працю (надалі -
КЗпП), про що свідчить запис в трудовій
книжці, та про що був прийнятий наказ
про звільнення № 434-П від 18.07.2014 року.

Згодом позивачем було отримано
лист-повідомлення № 681/10-01, за яким його
поінформовано, що він звільнений з
роботи та наголошено про необхідність
отримання трудової книжки за адресою
Відповідача.

У зв'язку із тимчасовою
непрацездатністю, що стверджується
довідкою про непрацездатність № 78 від
18.07.2014 р. та лікарняним листом, позивач
не мав фізичної можливості отримати
трудову книжку особисто, у зв'язку із
чим направив з цією метою представника
- ОСОБА_3.

14.08.2014 р. представником позивача, який
діяв на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 13.08.2014 р.,
було отримано наручно оригінал
трудової книжки, що підтверджується
відповідним записом у Журналі про
видачу трудових книжок ПАТ «КИЇВГАЗ».

Позивач вважав своє звільнення
незаконним, а наказ про звільнення №
434-П від 18.07.2014 року таким, що підлягає
скасуванню, з наступних причин.

Позивач був відсутній на робочій зміні
11.07.2014 р. та ІНФОРМАЦІЯ_1 У зв'язку з тим,
що копію наказу про звільнення він до
цього часу так і не отримав, є підстави
обґрунтовано припускати, що звільнення
за п. 4 ст. 40 КЗпП України, зумовлене
якраз його відсутністю на роботі саме у
ці дні.

Однак, ПАТ «Київгаз» не взяв до уваги,
що відсутність позивача на робочому
місці 11.07.2014 р. та ІНФОРМАЦІЯ_1 була
зумовлена вкрай поважними причинами.

09.07.2014 року (вихідний від виконання
трудових обов'язків день) позивач був
затриманий представниками УМВС
України на Південно-західній залізниці
за підозрою у вчиненні кримінального
правопорушення, з подальшим
перебуванням в ізоляторі тимчасового
тримання (ІТТ) при УМВС України на
Південно-західній залізниці (м. Київ,
вул. Чапаєва, 6), тривалість затримання -
до 72-х годин. У зв'язку із затриманням,
позивач знаходився в ІТТ, в період з
09.07.2014 року по 11.07.2014 р. включно, що в свою
чергу підтверджується протоколом
затримання особи, підозрюваного у
вчиненні злочину від 09 липня 2014 року та
ухвалою Шевченківського районного
суду міста Києва від 11 липня 2014 року про
застосування запобіжного заходу у
вигляду домашнього арешту.

Одразу після ухвалення рішення
слідчого судді Шевченківського
районного суду м. Києва, позивача було
доставлено до приміщення
Білоцерківського МВ УМВС Київський
області (м. Біла Церква, вул.
Привокзальна, 3), де на нього, на
виконання ухвали слідчого судді,
одягнуто електронний браслет, і лише
близько 02.00 хв. 12.07.2014 р. доставлено
додому.

На його думку, під час перебування в
ІТТ, визначення та застосування
стосовно нього запобіжного заходу, він
навіть фізично не мав змоги з'явитись
на роботі та працювати згідно графіку
трудового розпорядку ПАТ «Київгаз», а
тому причину відсутності на робочому
місці 11.07.2014 р. слід безумовно
розглядати, як поважну.

В 07 год. 35 хв. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4
народилась третя дитина - хлопчик
ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом
про народження серії НОМЕР_1 від 05.08.2014
року та довідкою Київської міського
пологового будинку № 3.

У день пологів з 07 години ранку
ІНФОРМАЦІЯ_1 як дбайливий і люблячий
сім'янин, позивач супроводжував та
підтримував свою дружину в пологовому
будинку під час пологів, які мали
характер «партнерських», що мають
властивості спільної участі та
взаємопідтримки подружжя в процесі
народження дитини. Обох своїх
попередніх дітей вони з дружиною
народжували також способом спільної
участі подружжя в процесі пологів, і
його участь при народженні третьої
дитини була вкрай важливою як в
моральному, емоційному так і в
фізіологічному аспектах.

Одразу після закінчення пологів
дружини, позивач приїхав на роботу в
ПАТ «Київгаз» і, у зв'язку із
народженням сина, написав заяву про
відпустку за власний рахунок за
сімейними обставинами (без збереження
заробітної плати), що додатково
свідчить про добросовісність і
відповідальність працівника перед
роботодавцем.

В процесі звільнення, позивач надав до
ПАТ «Київгаз» відповідні пояснення
щодо причин відсутності на роботі.
Однак, ПАТ «Київгаз» прийняв його
відсутність на робочому місці, як
прогул, не з'ясувавши поважність причин
його відсутності на роботі 11.07. та
ІНФОРМАЦІЯ_1, та прийняв протиправний
наказ про звільнення на підставі
пункту 4 ст. 40 КЗпП України.

Тому позивач просив визнати наказ про
звільнення ОСОБА_2 № 434-П від 18.07.2014 року
незаконним. Скасувати наказ про
звільнення ОСОБА_2 № 434-П від 18.07.2014 року.
Визнати запис в трудові книжці ОСОБА_2
щодо його звільнення недійсним.
Поновити ОСОБА_2 на посаді майстра
служби аварійних робіт № 1 Філії
аварійно-відновлювальних робіт ПАТ
«Київгаз». Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Київгаз»
суму середнього заробітку за час
вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2
суму коштів в розмірі 7 744 (сім тисяч
сімсот сорок чотири) грн. 00 коп.
Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Київгаз» на користь ОСОБА_2
суму моральної шкоди в розмірі 10 000
(десять тисяч) гривень 00 коп.

В подальшому позивачем були уточнені
позовні вимоги, згідно яких він просив
визнати наказ про звільнення ОСОБА_2 №
434-П від 18.07.2014 року незаконним.
Скасувати наказ про звільнення ОСОБА_2
№ 434-П від 18.07.2014 року. Визнати запис в
трудові книжці ОСОБА_2 щодо його
звільнення недійсним. Поновити ОСОБА_2
на посаді майстра служби аварійних
робіт № 1 Філії
аварійно-відновлювальних робіт ПАТ
«Київгаз». Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Київгаз»
суму середнього заробітку за час
вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2
суму коштів в розмірі 23 506,28 грн.
Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Київгаз» на користь ОСОБА_2
суму моральної шкоди в розмірі 10 000
(десять тисяч) гривень 00 коп.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
та просили позов задоволити.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував та
просив у позовних вимогах відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
брали участь у розгляді справи та
покази свідків, перевіривши матеріали
справи та зібрані в ній докази,
приходить до висновку що позов
підлягає до часткового задоволення
виходячи з наступного.

Так в судовому засіданні було
встановлено, що 01.04.2009 р. відповідно до
наказу № 26-П від 01.04.2009 р. ОСОБА_2 було
переведено на посаду майстра служби
аварійний робіт № 1 філії аварійно
відновлювальних робіт в ПАТ «КИЇВГАЗ».

Згідно графіку роботи САР № 1 ОСОБА_2
здійснював свої трудові обов'язки
доба через три.

11.07.2014 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач не
з'являвся на робочому місці. що
підтверджується актом від 16.07.2914 р. та
пояснення присяжного Ю.А. від 18.07.2014
року наданих ним відповідачу.

18.07.2014 р. трудовий договір між позивачем
та ПАТ «Київгаз» було розірвано з
ініціативи роботодавця на підставі п. 4
ст. 40 Кодексу законів про працю (надалі -
КЗпП), про що свідчить запис в трудовій
книжці, та про що був прийнятий наказ
про звільнення № 434-П від 18.07.2014 року.

Звільнення ОСОБА_2 було погоджено з
первинною профспілковою організацією
ПАТ «Київгаз», що підтверджується
протоколом від 31.07.2014 року.

Однак, як вбачається з листа Начальника
ІТТ лінійного відділу
Київ-пасажирський Управління МВС
України на Південно-Західній залізниці
від 22.10.2014 № 10/12245 вбачається що згідно
запису в Журналі обліку осіб, які
утримуються в ІТТ ЛВ на ст.
Київ-Пасажирський під порядковим
номером 67 значиться ОСОБА_2, який був
затриманий 09.07.2014 року о 13 год. 16 хв. за
вчинення кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368
КК України, поміщений до ІТТ ЛВ на ст.
Київ-Пасажирський 10.07.2014 року о 01 год. 15
хв. на підставі протоколу затримання
особи, підозрюваної у вчиненні злочину.

11.07.2014 року о 11 год. 30 хв. ОСОБА_2 був
відконвойований із ІТТ ЛВ на ст.
Київ-Пасажирський до Шевченківського
районного суду м. Києва, де відносно
нього був застосований запобіжний
захід у вигляді домашнього арешту.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 11.07.2014 року
застосовано до підозрюваного ОСОБА_2
запобіжний захід у вигляді домашнього
арешту та зобов'язаного його носити
електронний засіб контролю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4
народилась дитина - хлопчик ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1 від 05.08.2014 року
та довідкою Київської міського
пологового будинку № 3.

Відповідно до довідки № 732 від 30.10.2014
року виданої Київським міським
пологовим будинком № 3, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 в 7.35 знаходився в
пологовому відділенні полового
будинку № 3 партнером на пологах жінки
ОСОБА_4.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992
року передбачено, що при розгляді
справ про поновлення на роботі судам
необхідно з'ясувати, з яких підстав
проведено звільнення працівника
згідно з наказом (розпорядженням) і
перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до п. 24 даної постанови при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП,
суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового
закладу).передбачені ним умови.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України
підставами для звільнення працівника
згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України
є його відповідні винні дії, вчинення
яких передувало виданню наказу
(розпорядження) про припинення
трудового договору.

Таким чином, крім встановлення самого
факту відсутності працівника на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня визначальним фактором для
вирішення питання про законність
звільнення позивача з роботи є
з'ясування поважності причин його
відсутності.

Законодавством не визначено переліку
обставин, за яких прогул вважається
вчиненим з поважних причин, а тому,
вирішуючи питання про поважність
причин відсутності на роботі
працівника, звільненого за п. 4 ст. 40
КЗпП України, суд повинен виходити з
конкретних обставин і враховувати
докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.
При цьому відсутність працівника на
роботі за станом здоров'я може
підтверджуватись не тільки лікарняним
листком, а й довідкою медичної
установи, показами свідків й іншими
доказами.

Наявність поважних причин визнається у
разі доведеної неможливості
працівника здійснювати свої трудові
обов'язки.

Так суд, дослідивши всі надані докази,
приходить до висновку що позивач був
відсутній на робочу місці з поважних
підстав, оскільки 11.07.2014 року він був
затриманий та перебував в ІТТ
лінійного відділу Київ-пасажирський
Управління МВС України на
Південно-Західній залізниці, що
підтверджується листом від 22.10.2014 №
10/12245, після чого в подальшому його було
відконвойовано до приміщення
Шевченківського районного суду м.
Києва. Ухвалою Шевченківського
районного суду м. Києва від 11.07.2014 року
застосовано до підозрюваного ОСОБА_2
запобіжний захід у вигляді домашнього
арешту та зобов'язаного його носити
електронний засіб контролю.

Отже, суд знаходить що відсутність
позивача на робочому місці 11.07.2014 року
була зумовлена поважною причиною у
вигляді затримання і перебуванням в
ІТТ з підстав визначених законом.

В той же час, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач був
відсутній на робочому місці, у зв'язку з
тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в 7.35 знаходився в
пологовому відділенні полового
будинку № 3 партнером на пологах жінки
ОСОБА_4, що підтверджується відповідною
довідкою з медичної установи.

Беручи до уваги положення Сімейного
кодексу України, однією з засад якого є
побудова сімейних відносин на
паритетних засадах, на почуттях
взаємної любові та поваги,
взаємодопомоги і підтримки, а також
обов'язку подружжя турбуватися про
сім'ю (ст.. 55 Сімейного кодексу України),
що передбачає що чоловік та дружина
зобов'язані спільно піклуватися про
побудову сімейних відносин між собою
та іншими членами сім'ї на почуттях
взаємної любові, поваги, дружби,
взаємодопомоги, суд приходиться до
висновку що перебування позивача в
пологовому будинку під час народження
свого сина ІНФОРМАЦІЯ_1 є поважною
причиною його відсутності на робочому
місці.

Таким чином, суд знаходить доведеними
обставини невідповідності звільнення
позивача з посади вимогам КЗпП України,
та обґрунтованими вимоги позивача щодо
скасування наказу про звільнення,
визнання запису в трудовій книжці про
звільнення недійсним, поновлення на
посаді та стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 23 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

При цьому у разі, якщо особа заявляє
моральну шкоду суд має з'ясувати
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" при
визначенні розміру відшкодування
моральної шкоди суд приймає до уваги
стан здоров'я потерпілого, тяжкість
вимушених змін у його житті, ступінь
зниження престижу, ділової репутації,
час та зусилля необхідні для
відновлення попереднього стану. При
цьому суд має виходити з засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Згідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Оцінюючи докази, які були надані
позивачем на підставу своїх вимоги, суд
не знаходиться обґрунтованими вимог
щодо стягнення з відповідача
компенсації за моральну шкоду нанесену
позивачу, оскільки позивачем не надано
доказів в чому саме полягали його
моральні страждання. А тому суд
відмовляє в частині вимоги щодо
стягнення з відповідача моральної
шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, суд дійшов висновку про
необхідність задоволення позову
частково.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові
витрати суд покладає на відповідача.

Керуючись ст. ст. 40, 41, 235, 237-1 КЗпП
України, ст. 23 ЦК України, Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 р. №9 „Про практику
розгляду судами трудових спорів",
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" ст. ст. 3, 10,
60, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Скасувати наказ № 434-П від 18.07.2014 року
про звільнення ОСОБА_2.

Визнати запис в трудовій книжці ОСОБА_2
щодо його звільнення згідно наказу №
434-П від 18.07.2014 року - недійсним.

Поновити ОСОБА_2 на посаді майстра
служби аварійних робіт № 1 Філії
аварійно-відновлювальних робіт ПАТ
«Київгаз» з дня звільнення.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Київгаз» () на
користь ОСОБА_2 суму середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
розмірі 23 506 грн. 28 коп.

Допустити негайне виконання рішення
суду в частині поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за один
місяць в розмірі 4 950 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Київгаз» () на
користь держави судовий збір в розмірі
243,60 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя

Дубас Т.В.