АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Охневській Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 05.11.2013 у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А

У січні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому просив стягнути
з ОСОБА_1 на його користь суму позики в
розмір 520000,00 грн., 3461, 13 грн. - 3 % річних
за прострочення грошового зобов'язання
та судовий збір, мотивуючи заявлені
вимоги порушенням умов договору
останньою.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 05.11.2013 позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2: 520 000
грн. суми позики; 3461 грн. 13 коп. три
відсотки річних; 2823 грн. 00 судового
збору, а всього 526 284 грн. 13 коп. ( п'ятсот
двадцять шість тисяч двісті вісімдесят
чотири грн. 13 коп.)

Справа № 755/1693/13-ц № апеляційного
провадження:22-ц-796/639/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Ластовка
Н.Д.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Відповідач,
вважаючи рішення суду незаконним та
необґрунтованим, подав апеляційну
скаргу,в якій просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову
у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга відповідача
мотивована тим, що суд, ухвалюючи
оскаржуване рішення, не прийняв до
уваги її пояснення, не надав належної
правової оцінки борговій розписці, так
як писалася вона як гарант подальшої
безоплатної передачі позивачу
квартири і факту передачі грошей за
розпискою як такого, не було, а тому
вважає рішення суду першої інстанції
таким, що ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуально права за
неповного з'ясування обставин справи.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав апеляційну
скаргу, просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечував проти доводів
апеляційної скарги, вважає рішення
суду законним і обґрунтованими, просив
залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів виходить з
наступного.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що 29.08.2011
відповідач взяла в борг у позивача
520000,00 грн. строком до 01.10.2011, про що
власноручно нею написано розписку.
Тому, керуючись положеннями ст.ст. 526, 625,
1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд стягнув з
відповідача на користь позивача суму
боргу та 3% річних за прострочення
грошового зобов'язання.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції
зроблений на підставі повного та
об'єктивного дослідження наданих
сторонами доказів на в повній мірі
відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 29.08.2011 сторони
уклади угоду, яка за своєю правовою
природою є договором позики,
оформленого розпискою згідно якого
вбачається, що позивач надав
відповідачу грошові кошти в розмірі
520000,00 грн., який остання повинна була
повернути до 01.10.2011 /а.с.4/. У
встановлений строк відповідач грошові
кошти не повернула.

Відповідач зазначає, що гроші не
отримувала, розписку про позику писала
як гарант подальшої безоплатної
передачі позивачу квартири, яка
належала її матері. Також вказує на
невідповідність розписки родовим
ознакам, того, що позивач ОСОБА_2 - є
позичальником, не вказано адресу,
паспортних даних, ідентифікаційного
коду, відсутність свідків зі сторони
позивача.

В порядку ст. 1047 ч. 2 ЦК України розписка
є формою укладання договору позики.
Вказана норма також передбачає і
можливість укладання іншого документу,
який посвідчує передання позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей. Таким
чином, власноручно написана
відповідачем розписка, є правочином
укладеним в письмовій формі, який має
ознаки договору позики, так як
відображає вже вчинену дію, щодо
отримання відповідачем грошових
коштів в розмірі 520000,00 грн. та
зобов'язання відповідача щодо їх
повернення в строк до 01.10.2011.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідносини, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити кошти на ін.) або утриматись
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Таким чином наявність боргової
розписки у позивача підтверджує факт
не виконання відповідачем своїх
боргових зобов'язань.

В зв'язку з вказаними обставинами,
необґрунтованими є доводи апеляційної
скарги щодо невірного встановлення
судом характеру правовідносин.

В порядку ст. ст. 525, 526, 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором. А виходячи з
положень ст. 545 ч. 3 ЦК України наявність
невиконаного грошового зобов'язання
відповідача підтверджується наявною у
позивача борговою розпискою.

Доводи відповідача щодо укладання
спірного договору в забезпечення
подальшої безоплатної передачі
позивачу квартири, та щодо відсутності
доказів на підтвердження факту
передання грошових коштів в день
укладання договору позики, колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки стороною відповідача,
всупереч ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не
надано доказів на спростування
вказаного.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
А відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом, (ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України)

В порядку ст. 1050 ч. 1 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК
України. Статтею 625 ЦК України
встановлюється розмір процентів - 3%,
якщо інше не встановлено договором.

Спірним договором сторонами не
встановлений розмір та порядок
одержання процентів, а отже суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про застування до спірних
правовідносин положень ст. 625 ЦК
України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Вимоги щодо оскарження укладеного між
сторонами договору не були заявлені
стороною відповідача, в порядку
передбаченому ЦПК України.

Таким чином, на момент ухвалення
рішення укладений між сторонами
правочин, в порядку ст. 204 ЦК України є
правомірним, і відповідно, зобов'язання
за ним підлягають виконанню.

А отже, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
застування до спірних правовідносин
положень ст. ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК
України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вказаній нормі та положенням
ст. 60 ч. 1 ЦПК України стороною
відповідача не було надано жодних
доказів на спростування доводів та
доказів наданих позивачем. Разом з тим,
апеляційна скарга переважно
мотивована неповним з'ясуванням судом
обставини справи в зв'язку з
відсутністю доказів, що виходячи з
наведених положень є обов'язком сторін
у справі, зокрема відповідача, а
повноваження суду стосуються оцінки
наданих сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним
доказам, обставинам справи і підстав
для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 05.11.2013 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: