У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого:Кузнєцова В.О.,
суддів:Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Остапчука
О.Д.,-розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Оратівського районного суду
Вінницької області від 20 лютого 2014 року
та рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області
від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року Приватне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_6 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим,
що внаслідок невиконання останнім умов
договору №VIOWG0008401 про відкриття
картрахунку і встановлення кредитного
ліміту «Visa Electron Service» від 25 вересня 2003
року, у останнього виникла
заборгованість в сумі 4 530, 44 доларів
США. В забезпечення виконання
відповідачем зобов'язань за даним
договором між сторонами було укладено
договір застави нерухомого майна від 25
вересня 2003 року, предметом якого є
житловий будинок АДРЕСА_1. Оскільки
відповідач зобов'язався за договором
застави відповідати за кредитними
зобов'язаннями, то позивач просив
звернути стягнення на спірний будинок
шляхом продажу даного об'єкта
нерухомості та одночасно виселити
відповідача із займаного приміщення із
зняттям його з реєстрації у вказаному
будинку.

Рішенням Оратівського районного суду
Вінницької області від 20 лютого
2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено. Звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме житловий
будинок загальною площею 71,50 кв.м,
житловою площею 42,10 кв.м, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом його продажу ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
ПАТ КБ «ПриватБанк» договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
речових прав на нерухоме майно, з
реєстрацією правочину купівлі-продажу
предмету іпотеки у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно, з
проведенням дій щодо коригування
технічної документації відповідно до
поточного стану нерухомості, її
перепланування та перебудови, з
проведенням дій щодо оформлення та з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
здійснення продажу. Виселено ОСОБА_6,
який зареєстрований та проживає у
житловому будинку, розташованому за
адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з
реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб, компетенція якого
поширюється на адресу вказаного
будинку.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області від 28 травня 2014 року
вказане рішення суду першої інстанції
змінено. Викладено другий абзац
резолютивної частини рішення в такій
редакції: «В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№VIOWG000840010 від 25 вересня 2003 року,
укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ КБ
«Приватбанк», в розмірі 3949, 46 доларів
США, що за курсом 7, 99 грн згідно
до службового розпорядження НБУ від 14
березня 2013 року, складає суму 33 000,22 грн
звернути стягнення на предмет іпотеки,
а саме: житловий будинок, загальною
площею 71,50 кв.м, житловою площею 42,10 кв.м,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, що
належить на праві власності
ОСОБА_6, шляхом продажу вказаного
предмету іпотеки, на підставі договору
застави (іпотеки) №VIOWG000840010 від 25
вересня 2003 року, ПАТ КБ
«Приватбанк» з укладенням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, з реєстрацією
правочину купівлі-продажу предмета
іпотеки у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, з проведенням
дій щодо коригування технічної
документації відповідно до поточного
стану нерухомості, її перепланування
та перебудови, з проведенням дій щодо
оформлення та з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення банком всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмету
іпотеки, з початковою ціною вартості
реалізації предмета іпотеки на рівні
не нижчому за звичайні ціни на даний
вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності». В решті рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
судові рішення першої та апеляційної
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з порушення відповідачем умов
кредитного договору, що призвело до
виникнення заборгованості за вказаним
договором, відтак право позивача
порушено, а тому підлягає захисту,
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, належний відповідачу, та
виселення з нього останнього.

Апеляційний суд змінюючи рішення,
фактично погодився з висновками суду
першої інстанції щодо відсутності
підстав для застосування наслідків
спливу строку позовної давності,
оскільки останнє погашення
відповідачем розміру наявної
заборгованості було здійснено ним в
межах строку позовної давності.
Змінюючи резолютивну частину рішення
суду першої інстанції, апеляційний суд,
зменшив розмір пені та зауважив, що
неустойка нараховується за рік, що
передує зверненню до суду з позовом.

Проте з такими
висновками судів повністю погодитись
не можна.

Судами встановлено, що 25 вересня 2003
року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6
було укладено договір №VIOWG000840010 про
відкриття картрахунку і встановлення
кредитного ліміту «VISA ELECTRON SERVICE» (далі -
Договір), за умовами якого банк
(позивач) відкрив клієнту (відповідачу)
картковий рахунок і випустив клієнту
платіжну картку, вид та термін дії, якої
визначено в анкеті-заяві, що є
невід'ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 6.2 Договору, банк надав
кредитний ліміт на картковий рахунок
клієнта в сумі 3 346 доларів США на термін
84 місяці до 23 вересня 2010 року включно
шляхом: видачі готівки у сумі 3 250
доларів США, перерахування страхових
платежів у сумі 96 доларів США (а.с. 17-20).

Згідно з п. 6.7 Договору, за фактично
витрачені в рахунок кредитного ліміту
кошти банк розраховує проценти,
виходячи з 1,17% на місяць. Розрахунок
відсотків здійснюється починаючи з
дати списання з позичкового рахунку, до
дати остаточного погашення кредитного
ліміту. Відсотки розраховуються
щомісячно за період з першої дати
попереднього періоду сплати до дати,
попередню першій даті поточного
періоду сплати включно. Відсотки
розраховуються по фактичному залишку
заборгованості на кожний календарний
день, виходячи з фактичної кількості
днів користування кредитним лімітом та
360 днів у році. Дата погашення
кредитного ліміту до розрахунку не
включається. Остаточне погашення
відсотків здійснюється не пізніше дня
остаточного погашення суми кредитного
ліміту.

Пунктом 6.9 Договору передбачено, що у
разі несвоєчасного погашення
заборгованості за кредитним лімітом
відповідно до умов п.п. 6.2, 6.5 сплачувати
банку за платежі, здійснені в рахунок
кредитного ліміту, підвищену проценту
ставку у подвійному розмірі від
зазначеної у п. 6.7, від суми залишку
непогашеної заборгованості за
кредитним лімітом. Проценти
розраховуються виходячи з суми залишку
заборгованості по простроченій сумі
від дати виникнення простроченої
заборгованості.

З положень п. 7.1 Договору вбачається, що
у разі порушення термінів погашення
процентів за платежі, здійснені в
рахунок кредитного ліміту, банк має
право нарахувати, а клієнт зобов'язаний
сплатити банку пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожний день прострочення платежу.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором,
25 вересня 2003 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» та відповідачем укладено
договір застави нерухомого майна,
предметом якого є житловий будинок
загальною площею 71,5 кв.м, житловою
площею 42,1 кв. м, розташований за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21-24).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
заставу» за рахунок заставленого майна
заставодержатель має право
задовольнити свої вимоги в повному
обсязі, що визначається на момент
фактичного задоволення, включаючи
проценти, відшкодування збитків,
завданих прострочкою виконання,
необхідні витрати на утримання
заставленого майна, а також витрати на
здійснення забезпеченої заставою
вимоги, якщо інше не передбачено
договором застави.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про
заставу» передбачено, що
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України
передбачено, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Статтею 546 ЦК України, передбачено
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено,
що строком договору є час, протягом
якого сторони можуть здійснити свої
права і виконати свої обов'язки
відповідно до договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції не
визначився належним чином з характером
спірних правовідносин, не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам, при вирішенні спору по суті
позовних вимог застосував до спірних
правовідносин норми права, які дані
правовідносини не регулюють. Зокрема,
суд першої інстанції не звернув
належної уваги на те, що відповідач на
виконання зобов'язань за договором про
відкриття картрахунку і встановлення
ліміту передав позивачу належне йому
на праві власності нерухоме майно саме
в заставу, а не в іпотеку. Суд першої
інстанції залишив поза увагою, що
підписавши договір застави нерухомого
майна, сторони погодили (п. 16), що в разі
невиконання відповідачем умов
договору про відкриття картрахунку і
встановлення ліміту звернення
стягнення здійснюється на підставі ст.
20 Закону України «Про заставу».
Натомість, суд першої інстанції не
взявши до уваги такі обставини справи
та умови договору, при написанні
судового рішення фактично в повному
обсязі переписав текст позовної заяви
з обставинами та підставами,
зазначеними позивачем, зокрема,
посилання на положення ст. 33, 39, 40 Закону
України «Про іпотеку».

Крім того, суд першої інстанції
вирішуючи позовні вимоги щодо
виселення відповідача із спірного
житлового будинку не перевірив чи
передбачене його виселення умовами
договору застави нерухомого майна та
положеннями Закону України «Про
заставу», в разі звернення стягнення на
предмет застави. Проте суд взяв до
уваги повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк»
від 18 січня 2013 року, в якому позивач з
посиланням на ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» в разі несплати відповідачем
наявної у нього заборгованості вимагав
в тридцятиденний строк з дня отримання
повідомлення звільнити спірне житлове
приміщення.

Відкидаючи доводи відповідача щодо
спливу строку позовної давності при
зверненні позивача з позовом, суд
першої інстанції послався на виписку,
надану ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з
25 вересня 2003 року до 14 березня 2013 року
по рахунку НОМЕР_1 та зазначив, що
відповідач вніс кошти в рахунок
погашення заборгованості в сумі 1,43
долари США, не перевіривши, яким чином
відповідачем було здійснене таке
перерахування коштів, коли було
останнє погашення. Відповідно до умов
договору закінчення терміну дії картки
визначено 23 вересня 2010 року, проте суд
зазначене не врахував та не з'ясував чи
мав відповідач можливість погасити
заборгованість після закінчення дії
картки.

Вирішуючи спір в частині зняття
відповідача з реєстрації в спірному
будинку, суд першої інстанції не
звернув уваги, що відповідачем у справі
є лише боржник, натомість питання
зняття реєстрації з обліку вирішується
відповідним органом Державної
міграційної служби, не з'ясувавши чи
підлягає такий спір розгляду в порядку
загального судочинства.

Апеляційний суд, в порушення ст.ст. 303, 315
ЦПК України на вказані положення
закону уваги не звернув, не перевірив
належним чином доводів апеляційної
скарги, погодився з висновками суду
першої інстанції стосовно спірних
правовідносин, та зауважив, що до
стягнення підлягає пеня за останній
рік, що передує зверненню до суду та
зменшив її розмір до 981, 23 доларів США,
залишивши поза увагою валюту, в якій
така пеня нарахована, зокрема, що
умовами договору (п. 7.1) передбачене
зобов'язання боржника сплатити банку
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожний день прострочення
платежу.

За таких обставин судові рішення
першої та апеляційної інстанції не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Оратівського районного суду
Вінницької області від 20 лютого 2014 року
та рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області
від 28 травня 2014 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук