Справа №489/4952/14-ц 10.11.2014 10.11.2014 10.11.2014
Провадження №22-ц/784/2947/14
Провадження №22-ц/784/2947/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач апеляційного
суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

10 листопада 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участі: представника позивача
ОСОБА_4 - ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 рішення Ленінського районного
суду міста Миколаєва від 29 вересня 2014
року, ухваленого по цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення
з житлового будинку, без надання іншого
житлового приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_4 пред'явила
зазначений позов, який обґрунтувала
наступним.

На підставі договору дарування від 26
березня 1970 року, свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя від 17 лютого 1970 року та
рішення Народного суду Ленінського
району міста Миколаєва від
18 лютого 1975 року, вона є власником 45/100
часток житлового будинку, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

З червня 2007 року у вказаному будинку
проживає її дочка - відповідач ОСОБА_5,
яка участі в утриманні будинку не
приймає, комунальні послуги не сплачує,
зловживає спиртними напоями та
систематично створює конфліктні
ситуації, внаслідок чого вона вимушена
була неодноразово звертатися з
відповідними заявами до
правоохоронних органів.

Також, внаслідок таких дій відповідача,
починаючи з травня 2011 року вона змушена
проживати за іншою адресою, у своєї
старшої дочки - ОСОБА_7.

Оскільки спільне мешкання з
відповідачем є неможливим через її
неправомірну поведінку, просила
виселити ОСОБА_5 з вищевказаного
житлового будинку на підставі вимог ч.1
ст.116 ЖК України, без надання їй іншого
жилого приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 29
вересня 2014 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_4 подала на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просила його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Скаргу обґрунтовувала тим, що місцевий
суд проігнорував засади непорушності
прав власника житла та неповно з'ясував
усі обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду першої
інстанції залишити без змін, оскільки
суд постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи дану справу таким чином, як
викладено в оскарженому рішенні,
місцевий суд виходив з того, що в
матеріалах справи відсутні докази
застосування до відповідача заходів
запобігання та громадського впливу, що
є обов'язковою умовою застосування
положень ст.116 ЖК України, а тому в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На думку колегії суддів, такі висновки
суду першої інстанції є правильними,
відповідають фактичним обставинам
справи та судом вірно визначено
правовідносини сторін і закон, який їх
регулює.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції.

Так, відповідно до ст.41 Конституції
України, ст.387 ЦК України, право
власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321, 325, 358, 369,
383, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155-156 ЖК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Усі суб'єкти права власності є
рівними перед законом. Власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

Проте виписане право, обмежує ч.7 ст.41 та
ст.47 Конституції України.

За ними, кожен має право на житло. Ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

При цьому, вирішуючи спори щодо
пріоритету названих прав, суди повинні
беззастережно дотримуватися
процесуальних норм і ретельно
перевіряти правові позиції сторін.

Крім того, використання права
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян.

Діяльність власника може бути обмежена
чи припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Житловий будинок теж може бути об'єктом
права власності. Громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Жилі будинки (квартири), що є у
приватній власності громадян, не може
бути в них вилучено, а власника не може
бути позбавлено права користування
жилим будинком (квартирою), крім
випадків, установлених законодавством
України.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Разом з цим, виселення є категорією
житлового законодавства, тому при
розгляді цивільних справ за позовом
про усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК України підстави для
позбавлення права на житло.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбачених
законом.

Так, за ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї
власника будинку, які проживають разом
з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням.

Вони можуть бути виселенні зі спірного
житла лише з підстав, передбачених ст.116
ЖК України, або зміни власника за
оплатною угодою, потреби того в житлі і
дотримання ним порядку виселення.

При цьому, вирішуючи спори даної
категорії, суди повинні беззастережно
дотримуватися вимог
цивільно-процесуального
законодавства, а саме ст.ст.59,60, 213 ЦПК
України та постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі».

Згідно них - рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази відповідно до вимог статей 58 - 59,
212 ЦПК України за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду
ухвалено у повній відповідності з
виписаним.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є
власником 45/100 часток житлового
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.
6-8).

З обставин справи вбачається, що ОСОБА_5
є дочкою позивача, яка вселилася до
спірної частки житлового будинку
позивача та проживає в ньому без
реєстрації.

Виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК України
може мати місце, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» під час
вирішення справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час триваючої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися і під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Серед таких визначені
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокуратурами, органами
внутрішніх справ тощо.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
правильно врахував наведене та вірно
вважав, що підстави для виселення
відповідача відсутні, оскільки
позивачем не доведено, що відповідач
систематично порушує правила
співжиття, що робить неможливим для
інших спільне проживання з ними в
одному будинку, систематичне
руйнування та псування жилого
приміщення.

Також, у матеріалах справи відсутні
данні про те, що до відповідача
застосовувалися будь-які інші заходи
запобігання чи громадського впливу.

Посилання позивача на лист Ленінського
районного відділу Миколаївського
міського управління Управління
Міністерства внутрішніх справ
України в Миколаївській області від 23
червня 2014 року не є таким доказом в
розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України.

З будь-яких інших підстав позов
про виселення позивачем не
пред'являвся і іншими обставинами не
обґрунтовувався.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці.

За таких обставин, рішення суду є
законним і обґрунтованим, а апеляційна
скарга в межах її доводів, на підставі
ст.308 ЦПК України, не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 29 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: