АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8394/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Нізік О. В. Доповідач - Прозорова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року

10 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Козлова С.П., Максюти
Ж.І.,

при секретарі: Панченко Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
21 серпня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (третя
особа - Третя Дніпропетровська
державна нотаріальна контора) про
визнання права власності на нерухоме
майно в порядку спадкування та
виселення, -

В С Т А Н О
В И Л А:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись з
апеляційною скаргою, в якій просять
змінити рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
21 серпня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці площею 600 кв.м. (по фактичному
користуванню); за ОСОБА_3 право
власності на ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці площею 600 кв.м. (по фактичному
користуванню); виселити ОСОБА_4 зі
спірного домоволодіння (а.с.105-110).

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
21 серпня 2014 року частково задоволено
позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 (третя особа - Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора) про визнання права власності
на нерухоме майно в порядку
спадкування та виселення.

Суд визнав за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) право
власності на ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці площею 600 кв.м. (по фактичному
користуванню).

Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судові витрати по сплаті судового
збору пропорційно задоволеним
позовним вимогам у сумі 311 грн. 03 коп.

Судові витрати по сплаті судового
збору у сумі 311 грн. 03 коп. понесені
ОСОБА_3 віднесено за її рахунок.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог суд відмовив (а.с.93-98).

Додатковим рішенням цього ж суду від 15
жовтня 2014 року суд доповнив рішення
наступним змістом: "визнати за ОСОБА_2
(ІПН НОМЕР_1) право власності в порядку
спадкування за заповітом на ? частину
домоволодіння АДРЕСА_1, що розташоване
на земельній ділянці площею 600 кв.м. (по
фактичному користуванню)".

Як на підстави апеляційній скарги,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на те, що
судом порушені норми матеріального та
процесуального права, а також неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи (а.с.105-110).

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду скасуванню у частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про виселення, ухваливши в цій частині
нове рішення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть, виданого 09 березня 2013 року
відділом реєстрації смерті
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, актовий запис №1712
(а.с.61).

ОСОБА_5 за життя склала заповіт (а.с.60),
згідно якого усе належне їй майно, усі
права та обов'язки які належатимуть їй
на день смерті заповіла в рівних
частинах кожному: ОСОБА_2 (позивачка у
справі) та ОСОБА_6 (онук ІНФОРМАЦІЯ_1),
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що
підтверджується копією актового
запису про смерть №6116 від 26 серпня 2010
року (а.с.63).

Судом також встановлено, що померлий
ОСОБА_6 був рідним сином відповідачки у
справі, яка в свою чергу постійно
протягом чотирьох років проживає у
спірному домоволодінні зі згоди
власника померлої ОСОБА_5 (заповідача)
та звернулась до нотконтори за для
прийняття спадщини після смерті сина
(а.с.71).

Спірне домоволодіння розташоване в
АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 600
кв. м (по фактичному користуванню) та в
цілому складається з житлових будинків
А-1, житловою площею 44,7 кв.м., загальною
площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1,
житловою площею 21,7 кв.м, загальною
площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї
(самочинне будівництво), 3 - навіс, Л -
убиральня, 1-7 - огорожа, 8 -водоколонка, 1 -
мостіння.

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 16 червня 2006
року, виданого державним нотаріусом
Третьої державної нотаріальної
контори та зареєстрованого в реєстрі
за №3-1556, на 60/100 частин домоволодіння
означеного домоволодіння ОСОБА_5
наслідувала після батьків ОСОБА_7 та
ОСОБА_8

Також при житті ОСОБА_5 успадкувала за
законом після смерті чоловіка ОСОБА_9,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, 40/100 частин
домоволодіння по АДРЕСА_1, які належали
йому на підставі свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
від 15 травня 1986 року, виданого
Красногвардійським районним відділом
комунального господарства м.
Дніпропетровська та зареєстрованого в
Дніпропетровському міжміському бюро
технічної інвентаризації.

Заповіту ОСОБА_9 не залишив. На час
відкриття спадщини після чоловіка
ОСОБА_5 постійно проживала з ним, про що
свідчать записи у домовій книзі та
довідка квартального комітету. Тому у
відповідності до ч.3 ст. 1268 Цивільного
кодексу України ОСОБА_5 вважається
такою, що прийняла спадщину. Однак за
життя оформити спадкові права після
смерті чоловіка вона не встигла.

На усне звернення ОСОБА_2 листом від
30.09.2013 року №3448/02-14 Державного
нотаріуса Третьої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори
позиваці роз'яснено, що у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документа на частину спадкового
будинку, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, який належав померлій 08.03.2013
року ОСОБА_5, необхідно звертатися до
суду про визнання права власності на
спірне майно (а.с.30).

З матеріалів справи вбачається, що з
заявою про прийняття спадщини на іншу ?
частину спадкового будинку звернулися
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.71,65).

Листом від 27.09.2013 року №3446/02-14
Державного нотаріуса Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори ОСОБА_4
роз'яснено звернутися до нотаріальної
контори для надання необхідних
консультацій (а.с.70,об.).

Що стосується ОСОБА_3, то в матеріалах
справи немає письмової відмови
нотаріуса у видачі свідоцтва про право
на спадщину за законом з роз'ясненнями
про право на звернення до суду з
вимогами про визнання права власності
на спірне майно.

За таких обставин, в силу діючого
законодавства, а саме: ст.ст.
319,321,391,1233,1234 ЦК України, ст.ст. 9,64,109,156 ЖК
України, суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого висновку про
часткове задоволення позовних вимог
позивачів, визнавши за ОСОБА_2 право
власності в порядку спадкування за
заповітом на ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці площею 600 кв.м. (по фактичному
користуванню) і відмовивши у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання права власності на ? частину
спірного будинку по закону.

Відмовляючи у задоволення позовної
вимоги про виселення відповідача, суду
першої інстанції суд першої інстанції
виходив з того, що припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє колишніх членів його сім'ї
права користування займаним
приміщенням, оскільки відповідач у
спірний будинок вселилися в
установленому законом порядку і набула
прав і обов'язків, передбачених статтею
156 ЖК України.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції у вказаній частині не
відповідає.

Матеріали справи містять позовну
заяву, в якій ОСОБА_2 зазначала, що
ОСОБА_4 не є членом її сім'ї відповідно
до статті 64 ЖК України, а тому не має
права користування спірним жилим
приміщенням. Позивачка також
посилалася на те, що смерть онука
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, спонукало ОСОБА_11
у 2010 році надати притулок колишній
невістці ОСОБА_4 (відповідачки по
справі). На цій підставі ОСОБА_2 просила
суд виселити ОСОБА_4 з її будинку.

У судовому засіданні ОСОБА_4 не
заперечувала, що залишалася
зареєстрованою за іншою адресою по
АДРЕСА_1, а в спірному домоволодінні
зареєстрована не була.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. При цьому відповідно до
статті 391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 379 ЦК України
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника.

Виникнення права членів сім'ї власника
квартири на користування квартирою та
обсяг цих прав залежить від виникнення
у власника квартири права власності на
цю квартиру, а отже, припинення права
власності на квартиру припиняє право
членів його сім'ї на користування цією
квартирою.

Оскільки ОСОБА_2 є власником
домоволодіння АДРЕСА_1, а ОСОБА_4
вселилась до цього будинку та проживає
в ньому як член сім'ї колишнього
власника будинку, колегія суддів
апеляційного суду не може погодитись
із висновками суду першої інстанції
про відмову у позові в частині
виселення ОСОБА_4 зі вказаного будинку.

Вирішуючи спір у вказаній частині, суд
першої інстанції не застосував
положення статей 319, 321, 379, 383 ЦК України
та статті 150 ЖК України в частині позову
про виселення ОСОБА_4 з будинку,
власником якого є позивач.

За таких обставин, рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року в
частині відмови у виселенні ОСОБА_4 зі
спірного будинку підлягає скасуванню з
підстав, передбачених статтею 309 ЦПК
України, з ухваленням у справі в цій
частині нового рішення про задоволення
позову.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 21 серпня
2014 року - скасувати у частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
виселення та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Виселити ОСОБА_4 з домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: