АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 413/4775/12 22-ц/774/218/К/14
Справа № 413/4775/12
Провадження №22-ц/774/218/К/14
інстанції-Водоп'янов С.М.
Категорія № 7 (4)
Доповідач -Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року
м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ляховської І.Є.,

суддів - Митрофанової Л.В, Соколан Н.О.,

при секретарі - Кузьміній Н.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її

представника ОСОБА_3, відповідача

ОСОБА_4, представника відповідачки

ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
визнання державного акту на право
приватної власності на землю недійсним
та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 (треті особи - Управління
Державного комітету України із
земельних ресурсів у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області, Товариство
з обмеженою відповідальністю "Пріма
КР") про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з даним позовом до ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, в обґрунтування якого
послалась на те, що відповідачі у
справі є сусідами та співвласниками
суміжної земельної ділянки згідно
державного акту на право приватної
власності на землю від 03.12.2002 року за
№17119. Вважає вказаний державний акт
недійсним, оскільки він виданий з
порушенням чинного законодавства,
оскільки акт встановлення меж
земельної ділянки не підписаний
спеціалістом-землевпорядником Стоян
О.О., який вказаний у акті як член
комісії. Крім того, розмір земельної
ділянки відповідачів було
безпідставно збільшено, а саме: межі
земельної ділянки були встановлені по
паркану, який відповідач ОСОБА_4 звів
незаконно на земельній ділянці, яка
надана ОСОБА_2 в користування, без її
дозволу. Вважаючи, що ОСОБА_4 самочинно
захватив частину земельної ділянки,
яка йому не виділялась, і незаконно її
приватизував, після уточнення
позовних вимог у листопаді 2012 року,
позивачка просила суд визнати
вищезазначений державний акт
недійсним, усунути їй перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
шляхом зобов'язання відповідачів
перенести паркан, встановлений на її
земельній ділянці, за її межі
відповідно до технічної документації
та стягнути судові витрати.

У серпні 2012 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5
звернулись до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, в обґрунтування якого
зазначили, що при передачі їм
земельної ділянки в приватну власність
було складено акт, яким встановлено в
натурі межі земельної ділянки, що
відведена їм у приватну власність та з
яким ОСОБА_2 була згодна. У 2012 році
відповідачі почали процедуру
присвоєння земельній ділянці
кадастрового номеру з метою реалізації
їх права щодо відчуження земельної
ділянки, у зв'язку з чим було здійснено
роботи по складанню технічної
документації із землеустрою щодо
відновлення в натурі (на місцевості)
меж земельної ділянки, що належить
відповідачам, проте ОСОБА_2
відмовилась підписати акт погодження
меж земельної ділянки. Тому позивачі за
зустрічним позовом просили суд
визнати незаконними вимоги ОСОБА_2 до
них про перенесення паркану та
визнати технічну документацію із
землеустрою щодо відновлення ( на
місцевості) меж земельної ділянки
загальною площею 0,0748 га, розташованої
за адресою м. АДРЕСА_2, погодженою без
підпису ОСОБА_2 на акті погодження меж
земельної ділянки.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 29 квітня 2013 року позов
ОСОБА_2 задоволено: визнано недійсним
державний акт на право приватної
власності на землю, виданий
Криворізькою міською радою 03 грудня 2002
року № 17119 ОСОБА_4; ОСОБА_2 усунуто
перешкоди в користуванні належною їй
земельною ділянкою шляхом зобов'язання
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перенести паркан, який
встановлено на земельній ділянці
ОСОБА_2, за межі її земельної ділянки
відповідно до технічної документації
із землеустрою; стягнуто солідарно з
відповідачів на користь ОСОБА_2 судові
витрати у сумі 107,30 грн.; у задоволені
зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, а також неповне з'ясування
обставин справи, які мають значення
для правильного вирішення питання,
просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення зустрічних позовних
вимог та відмову в задоволенні позову
ОСОБА_2 На їх думку, судом не взято до
уваги, що земельна ділянка, яка була
передана їм у власність у 2002 року,
займає площу - 0,0748 га та її межі на
місцевості відповідно до креслень
геодезичної зйомки залишилися
незмінними. Судом не взято до уваги
вимоги законодавства, які існували
під час виділення ОСОБА_2 земельних
ділянок у користування, та не
встановлено, які межі цих земельних
ділянок було виділено в натурі.
Позивачем не надано документів, які б
підтверджували право користування або
право власності на земельну ділянку
по АДРЕСА_1 та виділ земель у натурі із
зазначенням межі, а також документів,
які б свідчили про те, які саме права та
в якій частині земельної ділянки
порушено відповідачами.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог, доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
проживає у житловому будинку АДРЕСА_1,
який розташований на земельній ділянці
площею 960 кв.м., переданій ОСОБА_2 в
користування для будівництва та
обслуговування житлового будинку на
підставі рішень виконавчого комітету
Жовтневої районної у місті ради від
20.10.1989 року №391, від 19.01.1990 року №34 та
29.06.1990 року №224 та договору про надання
в безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
проживають у сусідньому з позивачем
будинку АДРЕСА_2 та згідно державного
акту на право власності на землю серії
ІІІ-ДП № 014348, виданого ОСОБА_4 03.12.2002
року на підставі рішення Криворізької
міської ради № 385 від 09.09.1998 року та
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за №17119, є
співвласниками суміжної із позивачкою
земельної ділянки загальною площею 0,0748
га, розташованої за тією ж адресою.

Спір між сторонами виник з
приводу невідповідності межі у вигляді
паркану, збудованого відповідачем
ОСОБА_4 у 1991 році між земельною ділянкою
відповідачів, в подальшому
приватизованою ними в 1998 році,
технічній документації землеустрою,
складеній з метою приватизації
земельної ділянки позивачки ОСОБА_2, а
також відмови останньої в наданні
відповідачам ОСОБА_4 згоди на
відновлення меж в натурі належної їм
земельної ділянки з метою присвоєння
їй кадастрового номеру.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив із наявності підстав для
визнання належного відповідачам
державного акта на право власності на
землю недійсним, у зв'язку з чим дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 та відмову в задоволенні
зустрічного позову.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не
відповідає, оскільки суд не встановив
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушив норми як процесуального,
так і матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та
визнаючи недійсним державний акт на
право приватної власності на землю,
виданий ОСОБА_4 на підставі рішення
Криворізької міської ради від 03 грудня
2002 року № 17119, суд виходив із того, що
судом встановлено факт самовільного
захоплення відповідачами земельної
ділянки, належної ОСОБА_2

При цьому суд не врахував, що державні
акти на право власності на земельні
ділянки є документами, що посвідчують
право власності й видаються на
підставі відповідних рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.

Постановляючи рішення про зобов'язання
перенести паркан за межі земельної
ділянки ОСОБА_2, яким фактично із
користування відповідачів ОСОБА_4
вилучена частина земельної ділянки,
наданої їм рішенням місцевої ради, тим
самим припинено право власності на цю
частину земельної ділянки, суд не
врахував положення ст.. 149 ЗК щодо
порядку вилучення земельних ділянок і
залишив поза увагою ту обставину, що
юридичною підставою володіння та
користування відповідачами спірною
земельною ділянкою є рішення названої
ради, яке є чинним і в установленому
законом порядку ніким не оскаржене і не
скасоване.

Статтею 140 ЗК України визначено перелік
підстав припинення права власності на
земельну ділянку для випадків, коли
право власності набуто в передбаченому
законом порядку. Такими підставами є:
добровільна відмова власника від права
на земельну ділянку; смерть власника
земельної ділянки за відсутності
спадкоємця; відчуження земельної
ділянки за рішенням власника;
звернення стягнення на земельну
ділянку на вимогу кредитора;
відчуження земельної ділянки з мотивів
суспільної необхідності та для
суспільних потреб; конфіскація за
рішенням суду; невідчуження земельної
ділянки іноземними особами та особами
без громадянства у встановлений строк
у випадках, визначених цим Кодексом.
Указаний перелік є вичерпним.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

У разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК
України).

Таким чином, визнання державного акту
на право власності на земельну ділянку
можливе лише у випадку, коли воно
видано на підставі незаконного
розпорядження органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування.

Як убачається із землевпорядної справи
по передачі ОСОБА_4 земельної ділянки в
приватну власність та користування, 09
квітня 1998 року було складено акт
встановлення меж земельної ділянки, що
передається у приватну власність та
користування від 09.04.1998 року, який
погоджено з позивачкою ОСОБА_2 та яким
встановлено в натурі межі земельної
ділянки, що відведена у приватну
власність відповідачів.

За наявності усіх необхідних
документів та з урахуванням
вищезазначеного акту орган місцевого
самоврядування ухвалив рішення про
передачу відповідачу земельної
ділянки в розмірі, зазначеному в
державному акті.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги на
те, що питання про незаконність рішення
Криворізької міської ради від 03 грудня
2002 року № 17119 позивачем не ставилось, у
зв'язку з чим визнання виданого на
законних підставах державного акту за
відсутності підстав, передбачених ст..
140 ЗК України, є неправильним.

Зобов'язуючи відповідачів перенести
паркан за межі земельної ділянки
ОСОБА_2 відповідно до технічної
документації із землеустрою, суд не
зазначив конкретний спосіб, у який
відповідачі мають виконати таке
рішення.

Крім того, погоджуючись з доводами
позивачки ОСОБА_2, суд не врахував, що
дослідження питання щодо меж земельних
ділянок та їх площі, стосовно яких
фактично виник спір між сторонами, на
місцевості належним чином проведено не
було, судова експертиза з приводу
з'ясування цього питання не
призначалася.

Положеннями ЗК 1990 року, який був чинним
на час виникнення спірних
правовідносин щодо виникнення у ОСОБА_2
права користування земельною ділянкою,
було передбачено спеціальний порядок
набуття права власності і права
користування земельними ділянками.

Так, відповідно до ст.. 22 цього Кодексу
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Згідно зі ст.. 23 цього Кодексу право
власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів.

Форми державних актів затверджуються
Верховною Радою України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив із наданих позивачкою на
підтвердження її права користування
землею та порушення відповідачами
цього права письмових доказів:
договору про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку на праві приватної власності
та креслення за результатами
геодезичної зйомки земельної ділянки
по вулиці АДРЕСА_1, який підтверджує ту
обставину, що паркан суміжних
земельних ділянок, належних сторонам у
справі, зміщено з ділянки
домоволодіння по АДРЕСА_2, де мешкають
відповідачі, у бік належної позивачці
земельної ділянки та захоплення
частини земельної ділянки по вулиці
АДРЕСА_1 складає 0, 0050 га.

Згідно ст.. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.. 107 ЗК України основою
для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації.

Згідно зі ст.. 193 ЗК, у редакції, яка
діяла на момент ухвалення судом
оскаржуваного рішення, державний
земельний кадастр - єдина державна
геоінформаційна система відомостей
про землі, розташовані в межах кордонів
України, їх цільове призначення,
обмеження у їх використанні, а також
дані про кількісну і якісну
характеристику земель, їх оцінку,
про розподіл земель між власниками і
користувачами.

Відповідно до ч. 4 ст. 143 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі, мають
право просити суд провести експертизу.

Розглядаючи справу, суд, у порушення
вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК, не сприяв повному та
всебічному з'ясуванню обставин справи,
не сприяв сторонам у здійсненні їх прав
та обов'язків, не роз'яснив їм право на
проведення відповідної експертизи та
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій.

Таким чином, суд не з'ясував усіх
фактичних обставин справи, які мають
суттєве значення для правильного
вирішення спору, та не звернув уваги на
відсутність у справі даних про те, яка
саме ділянка, в якому розмірі та в яких
межах перейшла в користування
позивачки ОСОБА_2 на підставі рішень
виконавчого комітету Жовтневої
районної у місті ради від 20.10.1989 року
№391, від 19.01.1990 року №34 та 29.06.1990 року
№224, чи були допущені сторонами
порушення встановлених меж, в якій саме
частині земельної ділянки та у який
конкретний спосіб має бути поновлено
її право у випадку його порушення.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку,
що суттєвою підставою для визнання
виданого відповідачу державного акту
на право власності на землю недійсним є
неналежне оформлення акту від 09 квітня
1998 року встановлення меж земельної
ділянки, що передається у приватну
власність та користування
відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
оскільки він не підписаний
спеціалістом-землевпорядником Стоян
О.О. та архітектором району Горбенко
А.К. (а.с. 39).

Між тим, суд залишив поза увагою, що
такої підстави припинення права
власності на землю діючим Земельним
кодексом не передбачено.

Крім того, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2, суд дійшов висновку, що
вона була введена в оману відповідачем
у справі ОСОБА_4 під час складання
вказаного акту встановлення меж
земельної ділянки, який вона підписала,
не усвідомлюючи наслідків цього, при
цьому не зазначив, які докази свідчать
про цю обставину та не з'ясував, чи
передбачена діючим земельним
законодавством така обставина в якості
підстави для припинення права
власності на землю.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що за наявності
вищезазначених обставин рішення суду
першої інстанції про визнання
незаконним державного акту, виданого
ОСОБА_4 на підставі рішення
Криворізької міської ради від 03 грудня
2002 року № 17119, є передчасним.

У зв'язку з цим апеляційну скаргу
відповідачів необхідно частково
задовольнити, рішення суду в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову позивачці в
задоволенні її вимог.

Що стосується доводів апеляційної
скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині
незгоди з рішенням суду про відмову в
задоволенні їх зустрічних позовних
вимог, то колегія суддів не може
погодитись з ними з наступних підстав.

Як встановлено судом та убачається із
матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку 03 грудня
2002 року.

У 2012 році з метою присвоєння земельній
ділянці, що належить відповідачам,
кадастрового номеру ТОВ «Пріма - КР»
здійснено роботи по складанню
технічної документації із землеустрою
щодо відновлення в натурі (на
місцевості) меж земельної ділянки,
проте ОСОБА_2 не підписала акт
погодження меж земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову про визнання незаконними вимог
ОСОБА_2 щодо зобов'язання відповідачів
перенести паркан, який встановлений на
її земельній ділянці, та визнання
технічної документації із землеустрою
щодо відновлення в натурі (на
місцевості) меж належної відповідачам
земельної ділянки погодженою без
підпису ОСОБА_2 на акті погодження меж
земельної ділянки, суд першої
інстанції виходив із встановлення
факту самовільного захоплення
відповідачами в справі земельної
ділянки, належної ОСОБА_2

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 98 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України у редакції
1990 року), який діяв на час отримання
позивачем державного акту на право
власності на землю, порядок ведення
державного земельного кадастру
встановлюється Радою Міністрів
Української РСР.

На момент отримання ОСОБА_4 державного
акта (03 грудня 2002 року) реєстрація прав
власності та користування землею в
державному земельному кадастрі не
велася.

Відповідно до норм як раніше діючого,
так і діючого земельного законодавства
України, виникнення права власності та
права користування земельною ділянкою
здійснюється після отримання її
власником або землекористувачем
документа, що посвідчує право
власності чи право користування
земельною ділянкою та його державної
реєстрації.

Пункт 6 Перехідних положень ЗК України
визначає, що громадяни та юридичні
особи, які мають у постійному
користуванні земельні ділянки, але за
цим Кодексом не можуть мати їх на
такому праві, повинні до 1 січня 2008 року
переоформити у встановленому порядку
право власності або право оренди на
них.

Проте обов'язок переоформлення права
користування земельною ділянкою, який
міститься у п. 6 Перехідних положень ЗК
України, визнаний неконституційним на
підставі рішення Конституційного Суду
України від 22 вересня 2005 року.

Разом з цим п. 2 Постанови Кабінету
Міністрів України від 2 квітня 2002 року
№ 449 «Про затвердження форми
державного акта на право власності на
земельну ділянку та державного акта на
право постійного користування
земельною ділянкою» встановлює, що
раніше видані державні акти на право
приватної власності на землю, державні
акти на право власності на землю,
державні акти на право власності на
земельну ділянку та державні акти на
право постійного користування землею
залишаються чинними і підлягають
заміні у разі добровільного звернення
громадян або юридичних осіб.

Згідно з положеннями ст. ст. 16, 391, 386 ЦК
України власник вправі звернутися до
суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Статтею 55 Конституції України
встановлено, що кожна особа має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст.. 3, 15 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у рази їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально - правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення, визнання
порушених, оспорюваних прав та вплив на
правопорушника.

Загальний перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК України. Власник
порушеного права може скористатися
конкретним способом захисту свого
права. Такими способами можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

На думку колегії суддів, спосіб,
обраний відповідачами ОСОБА_5 для
захисту свого права, не відповідає
зазначеному переліку.

Як убачається із матеріалів
справи, відповідачі ОСОБА_4 не надали
доказів того, що саме позивачка ОСОБА_2
перешкоджає їм у реалізації їх права
щодо відчуження земельної ділянки,
оскільки в матеріалах справи відсутні
дані про те, що орган місцевого
самоврядування, до якого вони мали
звернутись з питання щодо заміни
раніше виданого державного акту на
право власності на землю, відмовив їм у
цьому, і така відмова ними була
оскаржена безрезультатно.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
відмови в задоволенні зустрічного
позову є також передчасним, у зв'язку з
чим підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1п. 3, 4, ст..ст.
313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, визнання
державного акту на право приватної
власності на землю недійсним та
зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Повне рішення складено 31
січня 2014 року.

Головуючий:
І.Є.Ляховська

Судді :
Л.В.Митрофанова

Н.О.Соколан