№ 2/679/564/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі головуючого Ходоровського Б.В. при секретарі Гладун С.О. розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання договорів недійсними стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

З трьох позовних заяв ОСОБА_1, справи по яких об'єднанні в одне провадження, вбачається що, у рекламно-інформаційній газеті «Нетішинські оголошення» у випуску № 12 від 01 квітня 2014 року він прочитав статтю під назвою «Як вигідно позичити гроші», у якій наводився спосіб отримання кредитних коштів на придбання товару на вигідних для споживача умовах, а саме, надання позики з фіксованими та мінімальними щомісячними платежами, без довідки про доходи, можливістю виплати до 15 років.

Маючи намір отримати кредитні кошти для придбання нерухомості, попередньо зателефонував, а після звернувся за адресою, зазначеною в оголошенні, що в м. Рівне, де продавець-консультант ОСОБА_2 пояснила, що для отримання позики він повинен укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» договір про надання послуг та сплатити на користь Товариства процентне відношення у розмірі 9,9% від вартості цільової позики, після цього з ним буде укладено договір про надання позики, за яким отримає необхідні йому кошти в борг.

07 квітня 2014 року між ним та Товариством були укладені договори про надання послуг № 02512, 02513, 02514, згідно з якими Товариство зобов'язується забезпечити дбайливе оформлення Договорів про участь у програмі для нього, як Замовника, з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої його участі у програмі. Він, як Замовник, за даними договорами зобов'язаний прийняти та оплатити надані йому послуги у сумі по 9900 грн., що ним і було здійснено згідно квитанцій про оплату від 07 квітня 2014 року № ПН1133, ПН1138, ПН1142.

Також 07 квітня 2014 року між ним та Товариством були укладенні договори № 02512/14, 02513/14, 02514/14, згідно яких одна сторона Адміністратор за згодою іншої сторони Учасника, зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання Товару, визначеного в додатках №1 до Договорів.

Після укладення вказаних договорів ним та Товариством були складенні акти про приймання-передачі виконаних робіт, наданих послуг від 07.04.2014р.

Повернувшись додому та уважно прочитавши умови укладених договорів зрозумів, що їх зміст не відповідає змістові рекламної статті під назвою «Як вигідно позичити гроші».

Не володіючи юридичною освітою, змушений був звертатися за правовою допомогою до фахівця у галузі права, вході якої встановлено, що перш ніж отримає позику, він зобов'язаний укласти з Товариством договір про надання послуг за програмою адміністрування придбання у групах.

Даний документ є досить об'ємний, надрукований дрібним шрифтом і складений таким чином, що зрозуміти його зміст в момент підписання було неможливо. Згідно даного договору він стає учасником програми Товариства. Участь у програмі передбачає перерахування ним щомісячно певної суми коштів у так званий фонд групи. Тобто, він, не отримавши ще позики, зобов'язаний сплачувати щомісяця певну суму грошей. Після того, як фонд групи є достатнім у нього виникає право на отримання позики. Тобто йому, як учаснику групи, на момент укладання договору за програмою адміністрування товарів у групах невідомо коли отримає обіцяну позику. Отже термін з моменту укладення договору адміністрування до отримання позики може бути тривалим та не визначений даним договором.

Договори про надання послуг № 02512, № 02513, № 02514 від 07 квітня 2014 року та договори № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року є недійсними з наступних підстав.

По-перше, договори укладені між ним та TOB «ЕкономКомфорт» передбачали не отримання ним кредиту, як зазначено в рекламному оголошенні, а участь у програмі, в якій за рахунок коштів групи клієнтів здійснювалась передача права одному з учасників групи права на отримання кредиту. Таким чином реалізація права учасника системи фактично поставлена в залежність від наслідків дій інших учасників системи, з якими, зокрема, він безпосередньо у будь-які правовідносини не вступав і між ними ніяких прав і обов'язків не виникало.

Означене свідчить про порушення з боку відповідача принципу добросовісності та існування дисбалансу договірних прав і обов'язків, що стало причиною введення його в оману та наявність ознак пірамідальної схеми і нечесної підприємницької практики.

Відповідач свідомо ввів його в оману при укладенні договорів про надання послуг № 02512, № 02513, № 02514 від 07 квітня 2014 року та договорів № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року.

Розмір завданих для нього збитків становить 29 700 грн. (оплата послуг за договорами про надання послуг № 02512, № 02513, № 02514 від 07.04.2014р.) і відповідно до ст. 230 ЦК України підлягає стягненню в подвійному розмірі.

По-друге, відповідно до договорів № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року TOB «ЕкономКомфорт» зобов'язалось за плату вчинити від його імені та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатках № 1 до договорів, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цими договорами та додатками до них.

Вивчивши зміст оспорюваних договорів № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року та умови програми «ЕкономКомфорт» (додаток № 2 до договорів) він прийшов до висновку, що послуга, яку за умовами даних договорів передбачено надати йому, за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст. 4 ч. 1 п.111 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури.

Така діяльність підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Нормою ст. 34 ч. 1 п.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

По договорах № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року передбачено залучення його коштів, як фізичної особи. Для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договорів № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року відповідно необхідно мати ліцензію. Відповідач такої ліцензії не має, що згідно із нормами ч. 2 ст.203 та ч. 1 ст. 227 ЦК України є підставою для визнання недійсними договорів № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року як таких, що вчиненні юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії).

Також зазначає, що Відповідач, пропонуючи йому надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що він, як споживач послуги має право, без укладення договорів № 02512, № 02513, № 02514 від 07.04.2014 року на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із ст. 4 ч. 1 п.4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Самі по собі послуги, що є предметом договорів № 02512, № 02513, № 02514 від 07.04.2014 року йому не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики. З урахуванням того, що відповідач не повідомив його про відсутність у нього ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, він був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі TOB «ЕкономКомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваних договорів № 02512, № 02513, № 02514 від 07.04.2014 року), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Це значить, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст. 19 ч. 2 п.4, 5 та останній абзац ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, відповідно до ст. 19 ч. 6 того ж Закону, є підстави для визнання недійсними і договорів № 02512, № 02513, № 02514 від 07.04.2014 року.

Також вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати йому моральну шкоду, завдану своїми протиправними діями при укладення оспорюваних договорів, розмір якої визначає в 15000 грн.

Дана сума є обґрунтованою, оскільки відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:

- у приниженні честі, гідності: відповідач своїми неправомірними діями принизив його честь та гідність. Замість того, щоб отримати кошти у кредит він змушений був постійно звертатися до відповідача із проханнями надати йому хоча б якусь інформацію відносно укладених ним договорів, на що отримував принижуючі відмови. Він став знервованим, що негативно вплинуло на його фізичний та психологічний стан та стан членів його родини.

- у порушенні права власності: вважає, що відповідач порушив його право власності, а саме кошти, витрачені на оплату договору про надання послуг, могли б бути ним витрачені на інші цілі, а саме на придбання якоїсь власності, на відпочинок, задоволення його власних потреб і т.д. Сума у розмірі по 9900 грн. за кожний договір є для нього значною і її втрата є значним ударом по його матеріальному стані.

Просить визнати договори № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року та договори № 02512, № 02513, № 02514 від 07 квітня 2014 року, укладені між ним та відповідачем недійсними, стягнути з відповідача на його користь 59400 грн. грошових коштів в подвійному розмірі та 15000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, які закладенні в позовних заявах і крім того зазначив, що 07 квітня 2014 року мав намір укласти договір на отримання позики в сумі 300000 грн., йому працівник відповідача пояснила, щоб названу суму закласти в трьох окремих договорах, на що погодився. Там же йому працівник ТОВ «ЕкономКомфорт» зазначила про необхідність сплатити перший внесок в розмірі 9,9 % від суми позики, на що також погодився, оскільки потрібний був кредит, зразу після того трьома квитанціями сплатив загальну суму внеску в розмірі 29700 грн. Йому повідомили, що суму кредиту перерахують на його рахунок на протязі декількох днів. Там же, в установі, намагався ознайомитися із документами, які підписав, проте належним чином це зробити було неможливо у зв'язку з тим, що його відволікали.

На наступний день з'ясовував ситуацію по кредиту, на що завірили, що все добре, необхідно чекати і як в подальшому зрозумів, вони тягнули час (п'ять днів), який як з'ясував в подальшому, закладений в договорі.

Коли ознайомився з підписаними ним договорами в присутності фахівця в галузі права зрозумів, що введений в оману, оскільки його волевиявлення було направлене на отримання кредиту, а фактично ТОВ «ЕкономКомфорт» уклав з ним договір про участь у програмі і при цьому, повноважень на здійснення фінансових послуг не мав. Позов просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, згідно письмових заперечень на позов позовні вимоги не визнає, справу просить розглядати у відсутності представника.

Щодо обставин спору зазначає, що позивачеві були роз'ясненні всі умови отримання позики, він добровільно підписав оспорюванні договори, мав можливість ознайомитися зі всіма умовами Договорів протягом 5-ти календарних днів. Після укладення договорів Позивач жодного разу не звернувся до Відповідіча з вимогою роз'яснити чи уточнити умови договорів тим самим з ними погодився.

В діях ТОВ «ЕкономКомфор» відсутні ознаки пірамідальної схеми, на які посилається позивач, оскільки така передбачає відсутність продажу або споживання товару, в той час як укладенні з позивачем договори передбачали надання позики в обмін на внесені ним кошти.

Також зазначається, що позивач вважає, що послуги, які надаються відповідачем відносяться до фінансової послуги «адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» і відповідач зобов'язаний отримати відповідну ліцензію на їх надання. Таке твердження позивача є помилковим, оскільки для ТОВ «ЕкономКомфорт» не потрібно мати ліцензію для надання такої послуги, як передбачено в договорах, оскільки послуга не має усіх визначених ознак фінансової послуги, зокрема мети отримання прибутку від залучення грошових коштів від третіх осіб. Від залучення платежів згідно договору про участь у програмі відповідач прибутку не отримує, а лише перерозподіляє залучені кошти серед учасників. ТОВ «ЕкономКомфорт» отримує прибуток від діяльності, яка полягає у наданні інформаційно-консультаційних послуг, спрямованих на надання учаснику грошових коштів у позику чи оплати відповідної вартості товару, тобто на підставі договору про надання інформаційно-консультаційних послуг. Покликаються і на те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» поширює дію не на усі юридичні особи, а тільки на ті, що є професійними учасниками ринку фінансових послуг, тому, вимоги зазначеного Закону на відповідача не поширюються.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши заперечення відповідача, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково.

Судом встановлено, що 07.04.2014 року сторонами було укладено договори: № 02512, № 02513, № 02514 - предметом є зобов'язання відповідача за плату по 9900 грн. (9,9% від розміру цільової позики) забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі (а.с.15, 44, 65); та № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року - згідно яких ТОВ «ЕкономКомфорт» зобов'язалось за плату вчинити від імені позивача та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатках № 1 до договорів, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с.8, 37, 58).

Вивчивши зміст оспорюваних договорів № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 від 07 квітня 2014 року та умови програми «ЕкономКомфорт» (додаток № 2 до договорів), суд приходить до висновку, що послуга, яку за умовами даних договорів передбачено надати позивачу ОСОБА_1 за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1 п. 111 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури.

Така діяльність підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (затвердж. розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 № 1676), згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Нормою ст. 34 ч. 1 п.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

По договорах № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 передбачено залучення коштів фізичної особи. Отже, для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договорів № 02512/14, № 02513/14 , № 02514/14 необхідно мати ліцензію.

Судом встановлено, що така ліцензія у відповідача відсутня.

Суд визнає неспроможними заперечення відповідача про те, що пропонована ними у договорах № 02512/14, № 02513/14 , № 02514/14 послуга не має ознаки фінансової послуги. Так, відповідно до ст. 1 ч. 1 п.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а «мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів» стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб. Крім того, не мають правового підґрунтя доводи відповідача про те, що на нього не поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки до визначених у ст. 2 ч. 3 Закону установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не належить.

Отже, згідно із нормами ст. 203 ч. 2 та ст. 227 ч. 1 ЦК є підстави для визнання недійсним договорів № 02512/14, № 02513/14, № 02514/14 як таких, що вчиненні юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії).

Крім того, з обставин справи вбачається, що відповідач пропонуючи позивачу надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги і так має право, без укладення договорів № 02512, № 02513, № 02514 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із ст. 4 ч. 1 п.4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 627 ч. 2 ЦК у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Самі по собі послуги, що є предметом договорів № 02512, № 02513, № 02514 позивачу не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики. З урахуванням того, що відповідач не повідомив позивача ОСОБА_1 про відсутність у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договора про участь у програмі «ЕкономКомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваних договорів № 02512, № 02513, № 02514), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Це значить, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст. 19 ч. 2 п. 4, 5 та останній абзац ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ст. 19 ч. 6 того ж Закону, є підстави для визнання недійсним і договорів № 02512, № 02513, № 02514 та згідно із ст. 216 ч. 1 ЦК України стягнення на користь позивача ОСОБА_1 за означеними договорами загальної суми коштів 29700 грн., сплачених на виконання недійсних правочинів.

Разом з тим суд вважає, що вимоги позивача щодо подвійного стягнення суми коштів за трьома договорами, а також моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що під час укладення договорів представник ТОВ «ЕкономКомфорт» замовчувала існування обставин, які можуть перешкоджати вчиненні правочину, позивачем не надано суду доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди.

Суд приймає письмові заперечення відповідача в тому, що в діях відповідача відсутні ознаки пірамідальної схеми, оскільки укладені договори мали матеріальний характер, а саме отримання позики.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 60, 88, 208-209, 212 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними договори, укладені 07 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт», а саме: № 02512/14, № 02512, № 02513/14, № 02513, № 02514/14, № 02514 і стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 29700 грн. (двадцять дев'ять тисяч сімсот гривень), сплачених по договорах № 02512, № 02513, № 02514 від 07.04.2014 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» до Державного бюджету України 243,60 грн. судового збору.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Хмельницької області через Нетішинський міський суд протягом десяти днів після його проголошення.

Суддя Ходоровський Б.В.

Копія вірна:

Суддя Ходоровський Б.В.