Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю ОСОБА_1 і представника
позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 26
вересня 2014 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Рівнетеплоенерго"
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за використану теплову енергію,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 26 вересня 2014 року позов Товариства
з обмеженою відповідальністю
„Рівнетеплоенерго" (далі - ТОВ
"Рівнетеплоенерго") задоволено:
стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача
заборгованість в розмірі 12 068, 33 гривень
та 243, 60 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі відповідач покликався на його
незаконність та необґрунтованість
через неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, відсутність
належної і об'єктивної оцінки доказів
та порушення норм процесуального й
матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про
неврахування судом тих обставин, що дію
договору про надання послуг від 22.09.2008
року, який було укладено на один рік, не
було продовжено. Він подав заяву про
припинення надання послуг з
теплопостачання та підігріву води,
оскільки був незадоволений якістю
наданих послуг. Вважав висновки суду
зробленими всупереч встановленим
фактам, нормам ст.ст. 6, 15, 19, 24 Закону
України „Про теплопостачання" та
Правилам надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, що затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
№ 630 від 21.07.2005 року.

Нарахований судом розмір
заборгованості вважав значно
завищеним, оскільки з 7 червня 2010 року
він припинив користуватися послугами
позивача.

Крім того, наполягав на застосуванні до
спірних відносин вимог закону щодо
пропуску позовної давності в зв'язку з
тим, що ТОВ "Рівнетеплоенерго" дізнався
про порушення свого права 1 січня 2008
року, а тому кінцевим строком перебігу
позовної давності є 1 січня 2011 року.

З цих підстав просив рішення
Рівненського міського суду від 26
вересня 2014 року скасувати та ухвалити
нове, яким у позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції правильно виходив з
недоведеності обставин про
правомірність відключення
відповідачем квартири від системи
теплопостачання, а тому й достатність
підстав для нарахуванням позивачем
плати за надані послуги з
теплопостачання і виникнення у
споживача зобов'язань з їх оплати.

Проте місцевий суд не застосував до
спірних відносин правила цивільного
закону про позовну давність.

Матеріалами справи встановлено, і цей
факт сторонами не заперечується, що
власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1. Не
оспорюється й та обставина, що
постачання теплової енергії для
зазначеного будинку з 22 серпня 2013 року
здійснює ТОВ „Рівнетеплоенерго", а
раніше - 22 вересня 2009 року між
Комунальним підприємством Рівненської
міської ради Теплотранссервіс" (далі -
КП РМР "Теплотранссервіс") та ОСОБА_1
було укладено договір про надання
послуг з централізованого опалення та
гарячого водопостачання (а.с. 7).

Відповідно до умов договору №997 22
серпня 2013 року КП РМР
"Теплотранссервіс" відступило своє
право вимоги, що виникло на підставі
договору про надання послуг з
централізованого опалення та
підігріву води, в т.ч. і щодо ОСОБА_1, на
користь ТОВ "Рівнетеплоенерго" (а.с. 10).

У 2009 році ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Управління
житлово-комунального господарства
виконавчого комітету Рівненської
міської ради про визнання
протиправними дій постійно діючої
міжвідомчої комісії з розгляду питань,
пов'язаних з відключенням споживачів
від мереж централізованого опалення і
гарячого водопостачання. Постановою
Рівненського міського суду від 20
листопада 2009 року адміністративний
позов задоволено: зобов'язано
міжвідомчу комісію з питань
відключення від мереж
централізованого опалення і гарячого
водопостачання надати дозвіл на
відключення цих мереж у квартирі
АДРЕСА_1.

Не дочекавшись набрання судовим
рішенням законної сили, 7 червня 2010 року
ОСОБА_1 відключив у своїй квартирі
централізоване опалення.

Однак постанову місцевого суду від 20
листопада 2019 року Львівським
апеляційним адміністративним судом 3
квітня 2012 року було скасовано, а ОСОБА_1
у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 3 квітня 2014 року постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 03.04.2012 року
залишено без змін.

За таких обставин відключення
відповідачем від мережі квартири
АДРЕСА_1 вбачається самовільним, без
відповідного дозволу, чим порушено
норми чинного законодавства.

За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор -
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом,
не випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" порядок
надання житлово-комунальних послуг, їх
якісні та кількісні показники мають
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства.
З пункту 25 Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення та типового договору
про надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 21.07.2005 року №630,
вбачається, що відключення споживача
від мереж централізованого опалення та
постачання гарячої води здійснюється у
порядку, що затверджується центральним
органом виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.
Самовільне відключення від мереж
централізованого опалення та
постачання гарячої води забороняється.

Обґрунтованим є застосування судом до
спірних відносин норми ч. 3 ст. 20 Закону
України „Про житлово-комунальні
послуги", за умовами якої забороняється
відмова споживача від договірних
відносин з приводу надання
житлово-комунальних послуг і
передбачається його обов'язок
оплачувати послуги у встановлені
законом чи договором строки.
Правильними є й посилання на Порядок
відключення окремих житлових будинків
від мереж централізованого опалення та
постачання гарячої води при відмові
споживачів від централізованого
опалення, що затверджений Наказом
Міністерства будівництва, архітектури
та житлово-комунального господарства
України від 09.12.2005 року №147811758 (зі
змінами, затвердженими Наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 06.11.2007 року №169,
зареєстрованого Міністерством юстиції
України 28.11.2007 року №132014587), яким
встановлено строки і порядок
відключення від мереж
централізованого палення.

Пунктами 2.6., 2.7. зазначеного Порядку
відключення окремих житлових будинків
від мереж централізованого опалення та
постачання гарячої води при відмові
споживачів від централізованого
теплопостачання передбачено складання
міжвідомчою комісією з питань
відключення від мереж
централізованого опалення і гарячого
водопостачання акту про відключення
квартири від мереж централізованого
опалення та гарячого водопостачання.
Після затвердження акта на черговому
засіданні комісії сторони
переглядають умови договору про
надання послуг з централізованого
теплопостачання.

Оскільки міжвідомчою комісією з питань
відключення від мереж
централізованого опалення і гарячого
водопостачання акт, яким було б
зафіксовано правомірність відключення
централізованого опалення та гарячого
водопостачання, не складався - що
визнав у судовому засіданні і
відповідач, тому самовільне
відключення ОСОБА_1 від
централізованої мережі є
неправомірним. Отже, факт встановлення
ним індивідуального опалення не
звільняє споживача від оплати за
надану позивачем теплову енергію.

З урахуванням вимог ст.ст. 901, 526, 530 ЦК
України та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України
„Про житлово-комунальні послуги" він
зобов'язаний оплатити надані послуги у
передбачені договором строки.

Не можна погодитися з доводами
апеляційної скарги про припинення
договірних відносин сторін у зв'язку із
тим, що відповідач подав відповідну
заяву до ТОВ "Рівнетеплоенерго".

Так, пункт 8.2. договору про надання
послуг з централізованого опалення та
підігріву води вказує про тривалість
договору в один рік. Договір вважається
продовженим на кожен наступний рік на
тих самих умовах, якщо протягом
останнього місяця чинності договору не
надійшло письмових заяв від однієї зі
сторін про його розірвання або
перегляд.

Матеріали справи не містять будь-яких
доказів на обґрунтування тієї
обставини, що споживач звертався з
письмовою заявою до ТОВ
"Рівнетеплоенерго" у встановлені
угодою порядок та строк. Не надав їх
ОСОБА_1 й апеляційному суду, а колегією
суддів їх здобуто не було.

Тому договірні відносини між сторонами
продовжують діяти (а.с. 70).

В зв'язку із тим, що зобов'язання за
договором продовжуються, право вимоги
до ОСОБА_1 згідно із договором №997 про
відступлення цього права від 22 серпня
2013 року правомірно перейшло від КП РМР
"Теплотранссервіс" до ТОВ
"Рівнетеплоенерго" в день укладення
правочину (а.с. 10).

Разом з тим, заслуговують на увагу
доводи автора скарги про застосування
до спірних правовідносин наслідків
спливу позовної давності, виходячи з
такого.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Норми ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
визначають, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови в позові.

Відповідачем заявлено клопотання про
застосування наслідків спливу
позовної давності та відмову в зв'язку
з цим ТОВ "Рівнетеплоенерго" в
задоволенні його вимог. Станом на
травень 2011 року заборгованість ОСОБА_1
перед позивачем становила 4 626, 85
гривень, тому віднявши від 12 068, 33
гривень заборгованості, що існувала
станом на травень 2014 року, тобто на
момент пред'явлення позову, зазначену
заборгованість, одержуємо
заборгованість за три роки, що
передували зверненню до суду з позовом,
тобто в межах позовної давності. Таким
чином заборгованість, яка підлягає
стягненню з відповідача, складає 7 441, 48
гривень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
незастосування судом першої інстанції
норм матеріального права, які
підлягали застосуванню, є підставою
для зміни оскаржуваного рішення.

На підставі ст. 257, ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314,
315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського міського суду від
26 вересня 2014 року змінити, зменшивши
розмір заборгованості, що підлягає
стягненню з ОСОБА_1 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго", з
12 068 (дванадцять тисяч шістдесят вісім)
гривень 33 копійки до 7 441 (сім тисяч
чотириста сорок один) гривень 48
копійок.

У решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: