Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням,
треті особи - орган опіки та піклування
Деснянської раціонної у м. Чернігові
ради, Чернігівська міська рада, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від

2 липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від

4 серпня 2014 року,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що з 8 травня 2013 року він є
наймачем квартири АДРЕСА_1. Крім нього
за зазначеною адресою зареєстрована
його колишня дружина ОСОБА_4, яка з
вересня 2013 року у квартирі не проживає
без поважних причин, не сплачує
комунальні платежі, і взагалі
квартирою не цікавиться. Керуючись ст.
ст. 71, 72 ЖК УРСР просив визнати ОСОБА_4
такою, що втратила право користування
вказано квартирою.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від

2 липня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 4 серпня 2014
року, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив із того, що

ОСОБА_4 втратила право користування
жилою площею на підставі

ст. 71 ЖК УРСР, оскільки у добровільному
порядку залишила спірну квартиру,
понад термін, установлений ст. 71 ЖК УРСР
в ній не проживає без поважних причин,
не бере участі в її утриманні.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
члена його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або член його сім'ї
були відсутні з поважних причин понад
шість місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Установлено, що сторони з 9 жовтня 2004
року перебували у зареєстрованому
шлюбі, який було розірвано 29 січня 2014
року. Після розірвання шлюбу їх
малолітня донька, ІНФОРМАЦІЯ_1,
залишилася проживати з матір'ю.

За час перебування у зареєстрованому
шлюбі ОСОБА_3, відповідно до ордера від
15 квітня 2013 року, виданого виконавчим
комітетом Чернігівської міської ради,
отримав на сім'ю у складі трьох осіб:
його, дружини ОСОБА_4 та малолітньої
доньки ОСОБА_5, двокімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1

Згідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача,
які проживають разом з ним,
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення.

Отже, сторони та їх малолітня дитина
мають право на користування вказаною
квартирою.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав,
що відповідачка починаючи з дня
реєстрації жодного дня не проживала в
даній квартирі, не сплачує комунальні
платежі, квартирою не цікавиться.
Посилався на те, що ОСОБА_4 має у
приватній власності квартиру АДРЕСА_3.

Виходячи зі змісту ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР
відповідно до вимог

ст. 214 ЦПК України та роз'яснень,
викладених у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», при
вирішенні спору про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, суди повинні
встановити факт відсутності особи у
жилому приміщення понад шість місяців
та поважність причин такої
відсутності.

Наведений в ст. 71 ЖК УРСР перелік
випадків збереження жилого приміщення
за тимчасово відсутнім наймачем або
членами його сім`ї не є вичерпним.

Поважність причин відсутності особи за
місцем проживання визначаються судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та правил
ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

На підтвердження доводів позовної
заяви позивач надав суду акти про
відсутність (непроживання) ОСОБА_4 та
дочки ОСОБА_5 у спірній квартирі від 31
січня 2014 року, 5 березня 2014 року та від
14 квітня

2014 року.

Проте жоден із зазначених актів не
містить посилання на причини
відсутності відповідача в спірній
квартирі.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, суд зазначені положення
закону до уваги не взяв; доводів ОСОБА_4
про те, що позивач чинить їй з їх
малолітньою донькою ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкоди в користуванні
жилим приміщенням, оскільки ключі від
вхідних дверей їй не були надані і вона
не має вільного доступу в спірну
квартиру; не прийняв до уваги посилання
ОСОБА_4 на те, що вона вимушена разом із
малолітньою дитиною проживати в іншому
місці через неприязні стосунки, які
склалися з позивачем.

Крім того, сам по собі той факт, що
відповідачка в оспорюваний період не
зверталася до суду чи правоохоронних
органів з вимогою про примусове
вселення, не може бути підставою для
задоволення позову.

Отже, розглядаючи спір суд не встановив
дійсної причини залишення
відповідачкою спірної квартири, не
встановив її поважність, не з'ясував чи
були перешкоди їй у користуванні
квартирою та дійшов передчасного
висновку про задоволення позову.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
ухвалені в справі судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від

2 липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від

4 серпня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська