Справа № 709/1157/2011
Провадження по справі № 2/305/15/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2014 року. Рахівський районний суд
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Марусяк М.О.

при секретарі - Беднар О.О.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

педставвника відповідача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Рахів
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_5 до Рахівської
районної лікарні Закарпатської
області, ОСОБА_4 про визнання заповіту
недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, який діє як представник за
дорученням в інтересах ОСОБА_5,
звернувся в суд з позовом до
Рахівської районної лікарні
Закарпатської області, ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що громадянин ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, являється сином ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, який до дня своєї смерті
проживав у житловому будинку АДРЕСА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_3 року громадянин ОСОБА_6
помер у віці 60 років, про що виконкомом
Лазещинської сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області, 06.10.2008 року вчинено
відповідний запис акта про смерть за
№35 та видано свідоцтво про смерть.
Оскільки, на день відкриття спадщини,
позивач ОСОБА_5, проживав у спадковому
будинку разом із спадкодавцем, то у
відповідності до положень ч.ч. 1,3 ст. 1268,
ч.1 ст. 1270 ЦК України, набув правового
статусу особи, яка цю спадщину
прийняла. Однак у вересні місяці 2011
року позивач випадково дізнався, що за
місяць до смерті батька, під час того,
коли він важко хворів та перебував на
лікуванні у Рахівській районній
лікарні, лікарем Рахівської районної
лікарні п. ОСОБА_2, від його імені у
відповідності до положень ст. 1253 ЦК
України було складено заповіт на
користь відповідачки, ОСОБА_4, 1950 року
народження, згідно якого все майно
батька позивача, де б воно не було і з
чого б воно не складалося, і взагалі все
те, що на день смерті спадкодавця буде
йому належати і на що він, спадкодавець,
буде мати право за законом, у разі
відкриття спадщини належатиме
відповідачці, ОСОБА_4. Аналізуючи
наведене, деякі важливі об'єктивні
обставини цієї справи, вважає, що даний
заповіт слід визнати в судовому
порядку недійсним з наступних правових
підстав. На день подачі даної заяви до
суду спадкодавець, ОСОБА_6, помер, а
оскільки, позивач ОСОБА_5, являється
сином спадкодавця, то заповітом, який є
предметом судового оскарження,
порушуються його цивільні спадкові
права та інтереси. На час складання
заповіту батькові позивача, ОСОБА_6,
виповнилося повних 60 років. В останні
роки свого життя у нього була розвинута
остання, четверта стадія онкологічного
захворювання, внаслідок чого він і
перебував у лікарні, де йому
приписувалися відповідні лікарські
препарати та медикаменти, в тому числі,
наркотичної дії. Однак, спроби
поліпшити його загальний стан здоров'я
позитивного результату не мали. Вважає,
що на день посвідчення заповіту в
районній лікарні, батько позивача не
міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними внаслідок тяжкої
хвороби, у зв'язку із чим заповіт є
недійсним. Визнання такого заповіту
недійсним здійснюється в судовому
порядку. Крім того, оскільки, про
існування заповіту позивач дізнався
лише у вересні 2011 року, ним із поважних
причин пропущено строк позовної
давності звернення до суду за захистом
порушеного права. На підставі
наведеного просив позов задовольнити,
поновити строк позовної давності
звернення до суду за захистом
порушеного права. Заповіт , складений
та посвідчений 30.087.2008 року за №16
лікарем Рахівської районної лікарні п.
ОСОБА_7 від імені ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
на користь громадяни ОСОБА_4, 1950 року
народження - визнати недійсним.
Стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на
користь позивача судові витрати.

Представник позивача, ОСОБА_1, в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав з підстав наведених у
позовній заяві. Вважає, що заповіт
підписаний батьком позивача ОСОБА_6 є
недійсним, оскільки заповідач на день
посвідчення заповіту не міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними
внаслідок тяжкої хвороби. Ставить під
сумнів результати посмертної
судово-психіатричної експертизи,
проведеної експертами обласної
психіатричної лікарні м. Берегово.
Також стверджує, що при житті ОСОБА_6
обіцяв, що заповість своє майно його
синові, тому він не вірить, що ОСОБА_6
свідомо заповідв своє майно ОСОБА_4. На
підставі наведеного, просив позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача, Рахівської
районної лікарні Закарпатської
області - ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнав, вважає їх необґрунтованими. В
своїх показах зазначив, що 30 серпня 2008
року ним, він, як черговий лікар
Рахівської районної лікарні посвідчив
заповіт ОСОБА_6. При цьому зазначив, що
за період з 18.08.2008 року по 08.09.2008 року,
протягом якого хворий ОСОБА_6,
знаходився в терапевтичному
відділенні Рахівської районної
лікарні, останньому не надавався
жодний препарат, що відноситься до
наркотичних засобів та психотропних
речовин і прекурсорів. Тому вважає, що
ОСОБА_6 у момент складання заповіту
усвідомлював значення своїх дій, а
також міг керувати цими діями. Вважає
правомірною посмертну
судово-психіатричну експертизу
обласної психіатричної лікарні м.
Берегово. Враховуючи викладене просив,
відмовити у задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_3, позовні вимоги не визнали та
просять відмовити у задоволенні
позову. У своїх показах зазначила, що
вона проживала разом з чоловіком
ОСОБА_6 отанні 8 років, до його смерті.
Заповіт в її користь ОСОБА_6 написав,
оскільки вона доглядала за ним, він
хворів, але до останнього розумів
значення своїх дій. Натомість син
померлого - ОСОБА_5 не хотів доглядати
хворого батька, навіть ніколи його не
провідував, за період спільного
проживання нині померлий ОСОБА_6
нікому не обіцяв передати своє майно.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, дослідивши письмові
докази та проаналізувавши
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд приходить до
наступних висновків.

Відповідно до положень частини 1 статті
3 ЦПК України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернути до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК
України).

У відповідності до положень
ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які брали участь у розгляді
справи, а кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, а саме доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень частин 1-2
статті 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК
України).

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1, виданого виконкомом
Лазещинської сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області, актовий запис №35, ОСОБА_6 помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Згідно свідоцтва про народження серії
НОМЕР_2, позивач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є
рідним сином ОСОБА_6.

Судом достовірно встановлено, що 30
серпня 2008 року, ОСОБА_6, вчинив заповіт,
відповідно до якого, на випадок своєї
смерті все своє майно де б воно не було
і з чого б воно не складалося, і взагалі
все те, що на день смерті буде йому
належати і на що він, буде мати право за
законом, заповів ОСОБА_4 1950 року
народження. Даний заповіт посвідчено
черговим лікарем Рахівської районної
лікарні - ОСОБА_2 та зареєстровано в
реєстрі заповітів за № 16.

Позивач ОСОБА_5, ставить під сумнів
заповіт, так як вважає, що на день
посвідчення заповіту в Рахівській
районній лікарні, його батько не міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними внаслідок тяжкої
хвороби, у зв'язку із чим заповіт є
недійсним.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного
суду України "Про судову практику у
справах про спадкування" від 30.05.2008,
встановлено, що заповіт є правочином,
тому на нього поширюються загальні
положення про правочини, якщо у книзі
шостій ЦК немає відповідного правила.

Стаття 1257 ЦК України встановлює
причини недійсності заповіту. Так,
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення є нікчемний. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Заповіт, як односторонній правочин,
підпорядковується загальним правилам
ЦК щодо недійсності правочинів.
Недійсними є заповіти: а) в яких
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі; б)
складені особою, яка не мала на це права
(особа не має необхідного обсягу
цивільної дієздатності для складання
заповіту); в) складені з порушенням
вимог щодо його форми та посвідчення.
Заповіт з вадами волі, тобто складений
особою, волевиявлення якої не
відповідає її дійсним намірам
(внаслідок помилки, обману, насильства)
може бути визнаний недійсним за
позовом заінтересованої особи (ст. 229,
230, 231 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що у
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Як зазначено у п.16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року, правила ст.225 ЦК
України поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї із сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із тих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК
України.

Згідно з Постановою (№ 6-9цс12) від 29
лютого 2012 року Верховного Суду України,
висновки якого є обов'язковими для
судів, висновок про тимчасову
недієздатність учасника правочину
слід робити, перш за все, на основі
доказів, які свідчать про внутрішній,
психічний стан особи в момент вчинення
правочину. Хоча висновок експертизи в
такій справі є лише одним із доказів у
справі і йому слід давати належну
оцінку в сукупності з іншими доказами
будь-які зовнішні обставини (показання
свідків про поведінку особи тощо) мають
лише побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
психіатричну допомогу» визначена
презумпція психічного здоров'я, суть
якої полягає в тому, що кожна особа
вважається такою, яка не має психічного
розладу, доки наявність такого розладу
не буде встановлено на підставах та в
порядку, передбачених цим Законом та
іншими законами України.

Згідно Акту №73 від 13.05.2013 року
первинної посмертної
судово-психіатричної експертизи,
проведеної експертами Обласної
психіатричної лікарні м. Берегово,
ОСОБА_6, 1948 р.н., на час складання
заповіту психічним захворюванням не
страждав, а виявляв ознаки астенічного
синдрому внаслідок раку печінки з
метастазами в печінку. Даний стан не
позбавляв здатності ОСОБА_6 під час
складання заповіту 30.08.2008 року розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Дослідивши вище наведений висновок
(Акт) посмертної судово-психіатричної
експертизи, суд констатує, що останній
відповідає вимогам ЗУ "Про судову
експертизу" та ст. 147 ЦПК України, є
обґрунтованим, не суперечить іншим
матеріалам справи, істотного порушення
процесуальних норм, які регламентують
порядок призначення і проведення
експертизи судом не виявлено.

Враховуючи, вище наведені обставини,
судом 03 березня 2014 року було
проголошено ухвалу про відмову у
задоволенні клопотання про
призначення повторної комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи, оскільки така являлася
лише свідомим затягуванням
представником позивача розгляду
справи по суті.

Також, судом достовірно встановлено
той факт, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 на
момент знаходження в терапевтичному
відділенні Рахівської районної
лікарні в період з 18.08.2008 року по 08.09.2008
року, не надавався жодний препарат, що
відноситься до наркотичних засобів та
психотропних речовин і прекурсорів, що
стверджується витягом із історії
хвороби №5546 Рахівської районної
лікарні, який міститься у матеріалах
справи.

Будь-яких допустимих доказів, які б
спростовували висновки експертизи та
пояснення представника відповідача
ОСОБА_2, позивач та його представники
суду не надали.

Отже, беручи до уваги наведене вище, суд
прийшов до висновку що позивачем та
його представниками не доведено, а
матеріалами справи не встановлено, що
на момент посвідчення оспорюваного
заповіту, заповідач, ОСОБА_6, не
усвідомлював значення своїх дій, тому у
задоволенні заявлених позовних вимог
слід відмовити, як у недоведених.

На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, у
зв'язку з відмовою у задоволенні
позову, судові витрати слід залишити за
позивачем ОСОБА_5.

На підставі наведеного, ст.ст. 10, 58, 60, 88,
212, 213, 223 Цивільного процесуального
кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_5 до Рахівської
районної лікарні Закарпатської
області, ОСОБА_4 про визнання заповіту
недійсним - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Закарпатської області через
Рахівський районний суд. Апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Марусяк М.О.

З оригіналом вірно

Суддя Рахівського районного суду:
Марусяк М.О.