Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/3559/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

при секретарі судового засідання
Капустинській Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи: виконавчий комітет
Житомирської міської ради як орган
опіки та піклування; приватний
нотаріус Житомирського міського
нотаріального округу - ОСОБА_4 про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, визнання права
власності на 1/2 частину нерухомого
майна, визнання недійсним договору
дарування, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Корольовського
районного суду м.Житомира від 01 жовтня
2013 року, -

в с т а н о
в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, визнання права власності на
1/2 частину нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 06.07.2005 року було
зареєстровано шлюб між ним та ОСОБА_2
Під час спільного проживання за кошти
спільного сімейного бюджету та кошти,
які були в якості позики надані його
матір'ю ОСОБА_5 ними було придбано
нерухоме майно, а саме однокімнатна
квартира АДРЕСА_1. Право власності на
квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2
Оскільки за законом майно, набуте
подружжям за час шлюбу є їх спільною
сумісною власністю, тому йому належить
1/2 частина квартири.

04.02.2013 року позивачем подано заяву про
збільшення позовних вимог та в
обгрунтування позову зазначив, що
спірна квартира була придбана ними як
подружжям під час шлюбу, а тому
відповідно до ст.368 ЦК України є їхньою
спільною сумісною власністю.

Затим 25.04.2013 року позивач знову
збільшив позовні вимоги та
обгрунтовуючи позов зазначив, що
квартира була придбана за кошти
одержані відповідачкою за кредитним
договором, погашення якого було
проведено ним та відповідачкою в
період їх шлюбу. Тобто набута в
результаті спільної праці та за
спільні кошти членів сім'ї. А тому
відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України
квартира є їх спільною сумісною
власністю.

У подальшому без його згоди та відома
відповідачка 20.07.2012 року згідно
договору дарування подарувала
квартиру своїй доньці від першого
шлюбу ОСОБА_3, чим позбавила його права
власності. На момент укладення
договору дарування він з відповідачкою
перебував у шлюбі і його згода на
укладення договору дарування була
обов'язковою. Тому нотаріус не мав
права посвідчувати цей договір.

З наведених обставин позивач просив
визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю його та ОСОБА_2;
визнати за ним право власності на 1/2
частину зазначеної квартири, а також
визнати недійсним договір дарування
від 20.07.2012 року № 3049, укладений між
ОСОБА_2та ОСОБА_3

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 01 жовтня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, у поданій апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення його позову.

Рішення суду вважає таким, що
постановлено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
при неповному з'ясуванні всіх
обставин, що мають значення для справи.

Зокрема зазначає, що суд не задовольнив
його клопотання про допит свідків та
про витребування доказів з банківської
установи. А саме договору про іпотечний
кредит; копію договору купівлі-продажу
спірної квартири; копію договору
поруки укладеного з ним у травні 2005
року на забезпечення виконання
вищевказаного договору про іпотечний
кредит; копії платіжних доручень, що
свідчили про погашення протягом червня
2005 - 2008 років ОСОБА_2 кредитного
зобов'язання.

Цим суд позбавив його права на захист
та доведення обставин щодо придбавання
нерухомого майна під час перебування в
офіційному шлюбі.

Також зазначає, що спірна квартира
придбавалась за кошти, одержані
відповідачкою на умовах договору про
іпотечний кредит, які в подальшому
повертались протягом 2005 - 2008 років за
рахунок спільних їх грошових коштів, як
членів сім'ї. Тому спірна квартира
відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України є
спільною сумісною власністю подружжя,
тобто його та відповідачки, а отже він
має право на ? частину зазначеного
майна.

Відтак і договір дарування спірної
квартири, що укладений відповідачкою
без його згоди, є недійсним.

На думку позивача вище зазначене не
було враховано судом, що призвело до
неправильного вирішення спору.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах, визначених ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, сторони по справі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб
06.07.2005 року, який було розірвано 29.11.2012
року (а.с.5). Від шлюбу мають малолітню
дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.65).

ОСОБА_1 з 26.08.1999 року (актовий запис № 1156)
по 25.05.2005 року (актовий запис № 471)
перебував у іншому шлюбі, а саме з
ОСОБА_7 (а.с.115).

05.05.2005 року, тобто до реєстрації шлюбу з
позивачем, відповідачка ОСОБА_2 згідно
договору купівлі-продажу прийняла у
власність (купила) квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 119, 152, 153, 154). Речове право на
квартиру було зареєстроване 05.05.2005
року, а тому відповідно до ст.334 ЦК
України остання набула право власності
на зазначену квартиру.

Тому вирішуючи спір суд обгрунтовано
вважав, що оскільки відповідачка
ОСОБА_2 набула права власності на
спірну квартиру за договором купівлі -
продажу від 05.05.2005 року не під час шлюбу
з позивачем ОСОБА_1, який по 25.05.2005 року
перебував у шлюбі з іншою особою, то
зазначена квартира згідно положень ч.2
ст.60 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України не
може вважатися об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, тобто
вказаних осіб.

Крім того, обгрунтовуючи позов позивач
після збільшення позовних вимог
посилався на те, що квартира була
придбана за кошти одержані
відповідачкою за кредитним договором,
погашення якого було проведено ним та
відповідачкою в період їх шлюбу. Тобто
квартира набута в результаті спільної
праці та за спільні кошти членів сім'ї,
а тому відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України
квартира є їх спільною сумісною
власністю.

Відповідачкою вказані позивачем
обставини заперечуються. При цьому,
остання посилається на те, що спірну
квартиру придбала за свої кошти до
укладення шлюбу з позивачем, кошти за
кредитом отримала особисто також до
укладення шлюбу з позивачем, які для
придбання спірної квартири не
використовувалися. Крім того, кредит
був повернутий за рахунок не
використаних коштів одержаних за цим
кредитом та за рахунок особистих
коштів і коштів її батьків.

Вище зазначені доводи позивача не
можливо визнати обгрунтованими, а
доводи відповідачки не спростованими
позивачем з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду з позовом про
визнання спірної квартири спільною
сумісною власністю позивач
неодноразово змінював підстави та
обгрунтування позову. Зокрема, позивач
зазначав, що спірна квартира була
придбана в період шлюбу з
відповідачкою за кошти спільного
сімейного бюджету та кошти, які були в
якості позики надані його матір'ю
ОСОБА_5 Проте рішенням суду, яке набрало
законної сили, ОСОБА_5 було відмовлено
у задоволенні позову до ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 про стягнення боргу. У
зазначеному позові зазначалося, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взяли у неї (ОСОБА_5) в
борг грошові кошти на погашення
отриманого відповідачкою кредиту для
придбання спірної квартири. При цьому
ОСОБА_1 позов визнав.

Тобто, цими обставинами спростовується
твердження позивача ОСОБА_1 про те, що
кредит одержаний відповідачкою на
придбання квартири погашався їх
спільними грошовими коштами.

Крім того, в процесі апеляційного
розгляду справи за клопотанням сторони
позивача були витребувані та приєднані
до справи банківські документи про
отримання кредиту відповідачкою. А
саме: копії кредитного договору та
інші, а також копії квитанцій про
погашення кредиту. Останніми
підтверджено, що кредит був отриманий
ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачем
та погашався нею як до укладення шлюбу
з позивачем, так і після цього.

Разом з тим, як підтверджено змістом
договору-купівлі квартири, при
укладенні зазначеного договору
відповідачкою особисто було сплачено
10100 грн. При цьому, загальна вартість
квартири становила 40400 грн.

З врахуванням наведеного колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем не доведено факт набуття
спірної квартири саме в результаті
спільної праці його та відповідачки та
за їх спільні грошові кошти.

Оскільки на момент укладення договору
купівлі-продажу та кредитного договору
відповідачка не перебувала у
зареєстрованому шлюбі з позивачем,
останній у вказаний період не являвся
членом її сім'ї, а перебував у
офіційному шлюбі з іншою особою,
доказів про те, що спірна квартира
набута в результаті їх спільної праці
та за спільні грошові кошти не надано, а
сам факт перебування позивача з
відповідачкою у шлюбі після придбання
нею зазначеного майна достовірно не
може свідчити про набуття спірного
майна за рахунок спільних їх грошових
коштів, то підстави для визнання
вищезазначеної квартири спільною
сумісною власністю сторін і визнання
за позивачем права власності на 1/2
частину квартири згідно положень ст.60
СК України та ст.368 ЦК України відсутні.

Відтак і відсутні правові підстави для
визнання недійсним договору дарування
зазначеної квартири, оскільки
власником квартири являлась
відповідачка по справі ОСОБА_2, яка
відповідно до вимог закону (ст.317 ЦК
України) мала право розпоряджатися цим
майном на власний розсуд.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції повно та об'єктивно
з'ясував обставини справи, вірно
визначився з характером спірних
правовідносин, дав правильну оцінку
наданих сторонами у справі доказам та
обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм
матеріального права і
порушення норм процесуального
права, які передбачені нормами ЦПК
України як підстави для скасування
рішень.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів апеляційного
суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 01 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього ж часу може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді