Справа № 354/355/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2061/2014
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д. М.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Матківського Р.Й., Шалаути Г.І.

секретаря
Капущак С.В.

з участю: представника апелянта -
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про дозвіл оформити
проїзні документи на дитину для виїзду
за кордон, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Яремчанського
міського суду від 18 серпня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулася в суд із зазначеним
позовом посилаючись на те, що
перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі до 2008 року, від
якого народилася дочка ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживає з
нею.Вказує, що вона має право та бажає
тимчасово виїхати з дочкою за межі
України, зокрема в Німеччину та інші
країни Європейського союзу з метою
відпочинку, однак відповідач не дає на
це письмової згоди. Просила позов
задовольнити.

Рішенням Яремчанського міського суду
від 18 серпня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд безпідставно
взяв до уваги пояснення відповідача
про те, що вона повідомила його про свій
намір виїхати за кордон на постійне
місце проживання, оскільки дане
пояснення є голослівним та нічим не
підтверджено. Навпаки в позовній заяві
вона вказувала про намір тимчасово
виїхати з дитиною за межі України
щорічно в канікулярний період між
навчанням у школі до досягнення
дитиною повноліття, зокрема в
Німеччину та інші країни Європейського
союзу з метою відвідування церковних
храмів, відпочинку на березі Східного і
Північного моря, екскурсії по містах та
музеях Європейських країн, з метою її
всестороннього розвитку, медичного
обстеження.

Апелянт також вказує, що судом порушено
ст. 3 Конвенції про права дитини, згідно
якої суди, адміністративні та
законодавчі органи у всіх діях щодо
дітей повинні приділяти першочергову
увагу якнайкращому забезпеченню
інтересів дитини.

Крім того, в судовому засіданні
відповідач не заперечив у тимчасовому
виїзді за кордон, однак суд звернув
увагу на резолютивну частину позову,
зазначаючи, що не вказано час, країну та
мету поїздки.

З цих підстав, рішення суду першої
інстанції апелянт просить скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

В судовому засіданні представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримав з мотивів поданих у
апеляційній скарзі, просив про їх
задоволення.

Апелянт в судове засідання не
з'явилася, хоча належним чином була
повідомлена про час й місце розгляду
справи, що у відповідності до ч.2 ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи.

Відповідач доводи апеляційної скарги
заперечив, вважаючи, що суд
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову. Вважає, що підстав для
задоволення апеляційної скарги немає,
тому просить рішення в даній справі
залишити без змін.

Вислухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
письмові матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про
відмову в задоволенні апеляційної
скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, від якого у них народилася дочка
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням
Яремчанського міського суду від 01
серпня 2008 року шлюб між сторонами
розірвано. Неповнолітню дитину ОСОБА_6
після розірвання шлюбу залишено
проживати з матір'ю (а.с.36).

Позивач ОСОБА_4, посилаючись на те, що
відповідач ОСОБА_3, як батько дочки
ОСОБА_5 в добровільному порядку
відмовляється надати дозвіл на її
тимчасовий виїзд за межі держави,
звернулася в суд з позовом про надання
такого дозволу в судовому порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач у
резолютивній частині своєї позовної
заяви не вказала країну, куди має намір
виїхати і періоду на який виїжджає. При
виїзді за кордон у невідомих умовах,
будуть порушені права відповідача щодо
своєї дитини і він не зможе виконувати
передбачені законом обов'язки по
відношенню до своєї дитини.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в`їзду в Україну громадян України»
передбачено, що громадянин України має
право виїхати з України. Правила
перетинання державного кордону
України громадянами України
встановлюється Кабінетом Міністрів
України відповідно до цього Закону та
інших законів України. За відсутності
згоди одного з батьків виїзд
неповнолітнього громадянина за кордон
може бути дозволено на підставі
рішення суду.

За правилами перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в
редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року
№ 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян,
які не досягли 16 річного віку,
здійснюється за згодою обох батьків та
в їх супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд
громадян, які не досягли 16-річного віку,
у супроводі одного із батьків або інших
осіб, уповноважених одним із батьків з
нотаріально посвідченою згодою
здійснюється: 1) за нотаріально
посвідченою згодою другого із батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування в цій державі,
якщо другий із батьків відсутній у
пункті пропуску; 2) без нотаріально
посвідченої згоди другого із батьків у
разі пред`явлення зокрема рішення суду
про надання дозволу на виїзд з України
громадянину, який не досяг 16-річного
віку без згоди та супроводу другого із
батьків. Виїзд з України громадян, які
не досягли 16-річного віку, в супроводі
осіб, які уповноважені обома батьками,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою обох батьків із
зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі.

Тобто, при постановленні рішення щодо
надання дозволу на виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди та
супроводу батька та посиланні на Закон
України «Про порядок виїзду з України і
в`їзду в Україну громадян України» суду
слід зазначати дозвіл на конкретний
виїзд (одноразовий), з визначенням його
початку й закінчення.

За змістом ч.1ст.151, ч.2.ст.155 Сімейного
кодексу України, батьки мають
переважне право перед іншими особами
на особисте виховання дитини.
Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України
«Про охорону дитинства», батьки
зобов'язані забезпечити дітям умови
для достатнього фізичного, духовного
та культурного розвитку.

Згідно ч.1 ст.18 Конвенції про права
дитини, батьки або у відповідних
випадках законні опікуни несуть
основну відповідальність за виховання
і розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Колегія суддів вважає, що позивач
обґрунтовувала свій позов щодо надання
дозволу виїзду дитини за кордон у різні
країни світу та на невизначений термін
перебування, докази на обґрунтування
цього позову, зокрема щодо
неможливості отримання нотаріальної
згоди батька, і не визначилася з
правовою підставою надання дозволу на
виїзд дитини за кордон без згоди
батька, крім визначеної ст. 4 Закону
України "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України"
можливості ухвалення судом рішення на
виїзд, а не на виїзд без згоди батька, не
позбавленого батьківських прав. Крім
того, позивачем не зазначено
конкретного часу перебування дитини за
кордоном, а також у яку саме державу чи
держави світу має намір виїхати. Також,
не зазначено конкретного місця
відпочинку де дитина може
оздоровитись.

Крім того, позивач всупереч вимогам
закону, не представила суду належних та
допустимих доказів звернення до
відповідача з приводу надання дозволу
на виїзд дочки за кордон. Також,
позивачем не доведено наявність
необґрунтованої відмови відповідача
на виїзд дитини за межі країни, яка б
свідчила про порушення інтересів
дитини та вимог Сімейного кодексу
України. Натомість, в апеляційній
скарзі апелянт сама зазначає, що
відповідач в судовому засіданні не
заперечив у тимчасовому виїзді за
кордон дитини, а отже вправі, згідно з
Правилами перетинання державного
кордону громадянами України
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57
звернутись до відповідача за
нотаріально посвідченою згодою із
зазначенням у ній держави прямування
та відповідного часового проміжку
перебування у цій державі. Це
підтверджує, що батько надає дозвіл на
виїзд дитини за кордон, однак при цьому
бажає знати термін перебування дочки
за кордоном та державу в якій вона буде
знаходитись.

Посилання апелянта, про те, що вона
вказувала про намір тимчасово виїхати
з дитиною за межі України щорічно в
канікулярний період між навчанням у
школі до досягнення дитиною
повноліття, зокрема в Німеччину та інші
країни Європейського союзу колегія
суддів відхиляє, оскільки надання
судом багаторазового дозволу на виїзд
за кордон малолітньої дитини без згоди
та супроводу другого із батьків без
зазначення строку законодавством
України не передбачено.

Таким чином суд повно з'ясував
обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін, дав належну оцінку
доказам та постановив рішення, яке
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції при вирішенні
спору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданої апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду
від 18 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання нею законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Р.Й. Матківський

Г.І. Шалаута