У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

05 листопада 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення суми боргу, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Запорізької області від 14 серпня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до відповідача,
посилаючись на те, що 20 грудня 2008 року
між ним та ОСОБА_4 було укладено договір
позики, згідно з умовами якого він
зобов'язався передати відповідачу
ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 175 тис. грн,
які остання зобов'язалась повернути до
20 грудня 2009 року. 20 грудня 2008 року він у
присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передав
відповідачу обумовлену суму, про що
свідчить написана нею розписка.
Вказував, що у встановлений у договорі
строк відповідач борг не повернула,
тому просив суд стягнути на його
користь з відповідача суму боргу 175 тис.
грн, проценти за користування позикою у
сумі 42 050 грн 35 коп. та інфляцію у сумі 26
950 грн.

У січні 2013 року ОСОБА_3 подав до суду
позов до ОСОБА_4 про стягнення боргу,
посилаючись на те, що 20 грудня 2008 року
між ним та відповідачем ОСОБА_4 було
укладено договір позики, згідно з
умовами якого він зобов'язався
передати відповідачу кошти у сумі 86
тис. грн, які вона зобов'язалась
повернути до 20 грудня 2009 року. 20 грудня
2008 року в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6
він передав відповідачу обумовлену
суму, про що свідчить написана нею
розписка.

Зазначав, що у встановлений у договорі
строк відповідач борг не повернула, у
зв'язку з чим просив суд стягнути на
його користь з відповідача суму боргу 86
тис. грн, проценти за користування
позикою у сумі 20 664 грн 75 коп. та
інфляцію у сумі 13 244 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 10 квітня 2013 року вказані
позови об'єднані в одне провадження.

Посилаючись на те, що у зазначених
договорах не було встановлено розмір
процентів, тому їх розмір має
відповідати рівню облікової ставки
НБУ, та становить 109 500 грн 22 коп. за
двома договорами, у зв'язку з чим,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
стягнути на його користь з відповідача
позику у сумі 175 тис. грн з урахуванням
індексу інфляції у сумі 47 425 грн,
процентів за користування позикою у
сумі 73 419 грн 68 коп., загальна сума -
295 844 грн 68 коп.; та позику у сумі 86 тис.
грн з урахуванням індексу інфляції у
сумі 23 478 грн та процентів у сумі 36 080 грн
54 коп., на загальну суму - 145 558 грн 54 коп.,
а також витрати за проведення
експертизи у сумі 4450 грн 66 коп.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 28 травня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
позику в сумі 175 тис. грн з
урахуванням індексу інфляції у сумі 47
425 грн, проценти за користування
позикою у сумі 73 419 грн 68 коп., що всього
складає 295 844 грн 68 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
позику в сумі 86 тис. грн з урахуванням
індексу інфляції у сумі 23 478 грн,
проценти за користування позикою у
сумі 36 080 грн 54 коп., що всього складає
145 558 грн 54 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 14 серпня 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду апеляційної інстанції та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що 20
грудня 2008 року між сторонами було
укладено два договори позики, що
підтверджується відповідними
письмовими розписками, підпис на яких
належить боржнику ОСОБА_4, що
підтверджено висновком судової
почеркознавчої експертизи від 16 серпня
2013 року № 87-13.

Такі висновки є правильними,
відповідають вимогам закону, а наданим
сторонами доказам судом першої
інстанції дана правильна оцінка (ст. 212
ЦПК України).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, виходив з того, що районний суд
не звернув уваги на п. п. 2, 5 висновків
експертизи, згідно з яким в договорах
позики від 20 грудня 2008 року спочатку
виконувались підписи від імені ОСОБА_4,
а потім - горизонтальна бланкова графа,
що є невід'ємною частиною самого
друкованого тексту зазначених
розписок. Зазначив, що експертизою
фактично встановлено, що підписи на
зазначених розписках нанесені ОСОБА_4
на чистий аркуш, а зміст розписок
друкувався вже потім, у зв'язку з чим
дійшов висновку, що надані позивачем
розписки від 20 грудня 2008 року не є
належним доказом, який підтверджує
факт укладання між сторонами
відповідних договорів позики.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 20 грудня 2008 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено два
договори позики, згідно з умовами яких
він зобов'язався передати ОСОБА_4 кошти
у сумі 175 тис. грн та 86 тис. грн
відповідно, які остання зобов'язалась
повернути до 20 грудня 2009 року. 20 грудня
2008 року він у присутності ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 передав відповідачу обумовлені
договорами суми, про що свідчать
написані нею розписки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З висновку судової почеркознавчої
експертизи від 16 серпня 2013 року № 87-13
вбачається, що підписи від імені ОСОБА_4
на договорах позики та на розписках про
отримання грошових коштів були
виконані саме нею (а. с. 131 - 145).

У п. п. 2, 5 висновків експертизи
встановлено, що спочатку у договорах
позики та розписках від 20 грудня 2008
року виконувались підписи від імені
ОСОБА_4, а потім горизонтальна бланкова
графа.

Встановити в один чи різні періоди часу
виконані машинописний текст у
порівнянні з підписами ОСОБА_4 на
вказаних документах, не виявилось
можливим, у зв'язку з відсутністю
затверджених методик подібного роду
досліджень (п. п. 3, 6).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212
ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має мотивувати це.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
апеляційний суд, у порушення вимог ст.
212 ЦПК України, вищезазначених вимог
закону до уваги не взяв, належним чином
доводів сторін не перевірив, не
врахував вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК
України про те, що рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку всіх
доказів в сукупності, що апеляційним
судом зроблено не було.

Крім того, апеляційний суд не звернув
уваги, що згідно з розписками від 20
грудня 2008 року передача грошових
коштів відбувалась у присутності двох
свідків, підписи яких містяться на
розписках, відповідач дійсність їх
підписів не оспорює.

Також апеляційний суд не взяв до уваги
постанову про закриття кримінального
провадження відносно ОСОБА_3 у зв'язку з
відсутністю складу кримінального
правопорушення, якою встановлено, що в
момент передачі грошових коштів
договори позики та розписки надавались
останньому роздрукованими та
підписаними ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ураховуючи викладене, висновок суду
апеляційної інстанції про те, що
горизонтальна бланкова графа є
невід'ємною частиною друкованого
тексту, а відтак підписи позичальника
були нанесені на чисті аркуші, після
цього друкувався зміст розписок,
ґрунтується на припущеннях, що є
порушенням вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд,
неправильно застосувавши норми
матеріального права, безпідставно
скасував рішення суду першої
інстанції, ухвалене згідно із законом.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
наявність підстав для задоволення
позову ОСОБА_3 у зв'язку з
обґрунтованістю його позовних вимог.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 14 серпня 2014 року скасувати.

Заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 28 травня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Кафідова

О.В.
Умнова