Справа № 396/2551/14-ц
Провадження № 2/396/734/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2014 року Новоукраїнський районний
суд Кіровоградської області у складі:

головуючого: Русіна
Алла Анатоліївна

за участю секретаря
Артеменко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Новоукраїнка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд визнати
відповідача таким, що втратив право на
користування жилим приміщенням за
адресою: Кіровоградська область,
АДРЕСА_2, посилаючись на те, що вона є
власником вказаного домоволодіння. В
2002 році в даному будинку було
зареєстровано місце проживання
чоловіка позивача - ОСОБА_2. 02 жовтня 2007
року шлюб між позивачкою та
відповідачем був розірваний. В 2008 році
відповідач виїхав із житлового будинку
на постійне місце проживання до своєї
матері, за адресою: АДРЕСА_1, але
добровільно знятися з реєстраційного
обліку відповідач не бажає, що
позбавляє позивача права вільно
розпоряджатися своєю власністю, в
зв'язку з цим позивач змушений
звернутися до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання з"явилася, з
урахуванням уточненої заяви позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити.

Відповідач, повідомлений про час, дату
і місце розгляду справи в порядку
встановленому ЦПК України, в судове
засідання не з"явився, подав до суду
письмові заперечення на позов та заяву
про розгляд справи у його відсутність.
В своїх запереченнях на позов вказав,
що домоволодіння за адресою
Кіровоградська область, АДРЕСА_2, він
вважає спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки воно було придбано
під час шлюбу з позивачем, а такж
зазначив, що він виїхав із цього
домоволодіння у зв"язку із створенням
позивачкою нестерпних умов для його
проживання в цьому будинку. Зазначив,
що позивач також змінила замки на
вхідних дверях, і це також слугувало
причиною неможливості потрапляння ним
до вказаного домоволодіння.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні
пояснила, що їй відомо, що сторни до 2007
року перебували у шлюбі та після
розлучення у 2008 році відповідач
добровільно виїхав із будинку АДРЕСА_2
оскільки у нього з"явилась інша жінка.
ОСОБА_1 жодних дій, які унеможливлювали
подальше проживання у вказаному
домоволодінні її колишньому чоловіку
не створювала.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснив, що він на протязі 2012-2013 років
періодично здійснював ремонтні роботи
в будинку АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_1
Під час виконання робіт він перебував
за цією адресою приблизно з 10.00 год. до
24.00 год. але жодного разу не спостерігав
присутності на території
домоволодіння відповідача ОСОБА_2 та не
бачив, щоб позивач будь-яким чином
перешкоджала відповідачу проникнути
до будинку. Двері в будинок позивача
він допомагав замінювати на нові в
зв"язку з їх фізичним зносом.

Заслухавши пояснення позивача, свідків
та дослідивши письмові докази по
справі, з урахуванням позицій сторін,
суд встановив наступні обставини і
визначив відповідно до них
правовідносини, які виникли між
сторонами.

Позивач являється власником житлового
будинку за адресою АДРЕСА_2 на праві
особистої приватної власності, що
підтверджується договором купівлі-
продажу від 25.06.2002 року, реєстраційний
номер № 2543 ( а.с.7).

Згідно наданої копії домової книги за
адресою місцезнаходження вказаного
будинку в 2002 році було зареєстровано
місце проживання відповідача по справі
- ОСОБА_2 (а.с.9-10).

Згідно акта обстеження від 09 вересня 2014
року, складеного дупутатом
Новоукраїнської міської ради Ройбулом
Л.І. відповідач ОСОБА_2 за адресою
АДРЕСА_2 не проживає більше семи років
(а.с.13).

02 жовтня 2007 року шлюб між позивачкою та
відповідачем розірвано, що
підтверджується рішенням
Новоукраїнського районного суду
Кіровоградської області від 02 жовтня
2007 року (а.с.11) та свідоцтвом про
розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 ( а.с.12).

Згідно ст.150, 156 Житлового кодексу
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок,
користуються ним для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд, а члени
сім'ї власника квартири, які проживають
разом з ним, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
квартири, якщо при їх вселені не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

В силу ст. 386 ЦК України власник, який
має підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню, а
відповідно ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном, навіть якщо ці порушення не
були поєднані з правом володіння.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод" 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, що передбачено і
положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України, а обмеження чи втручання у
право власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до
членів сім"ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім"ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач в спірному жилому
приміщенні не проживає з 2008 року без
поважних причин, залишив його
добровільно, забравши свої речі.
Витрати по утриманню жилого
приміщення не сплачує. На даний час
відповідач проживає за адресою
АДРЕСА_1, добровільно знятися з
реєстраційного обліку відповідач не
бажає, що позбавляє позивача на
отримання державної допомоги у вигляді
субсидії та права вільно
розпоряджатися своєю власністю.

З урахуванням викладеного суд
приходить до висновку, що відповідач
був зареєстрований в житловому
приміщенні, яке належить позивачці на
праві власності, перебуваючи в шлюбі з
позивачкою, але на даний час шлюб
розірваний, відповідач більше шести
років не проживає в спірному жилому
приміщенні без поважних причин, не
приймає участі в утриманні будинку, що
дає право позивачці вимагати усунення
перешкод в користуванні, володінні та
розпорядженні належному їй на праві
приватної власності житлового будинку
шляхом визнання відповідача
втратившим право на користування жилим
приміщенням, оскільки він на даний час
не є членом сім'ї власника житлового
приміщення та між ними відсутні
будь-які інші правовідносини .

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог та заперечень, надавши докази
відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК
України).

Відповідно до ч. 3,4 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що позивач належними
доказами, в розумінні ч. 1 ст. 58 ЦПК
України, (зокрема показами свідків
ОСОБА_3, ОСОБА_4, актом обстеження від 09
вересня 2014 року) довела
обгрунтованість своїх вимог в чатині
визнання відповідача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням
за адресою АДРЕСА_2.

Поряд з цим відповідач ОСОБА_2 не надав
жодного належного та допустимого
доказу на обгрунтування своїх
заперечень щодо позовних вимог. Він не
довів суду своїх тверджень, що
намагався вселитись до будинку, а
позивач перешкоджала його проживанню.

В той же час, в частині позовних вимог
про зняття з реєстраційного обліку в
належному позивачу на праві власності
житловому приміщенні необхідно
відмовити, оскільки вони заявлені
передчасно, так як набравши законної
сили рішення суду про визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщення, є підставою для
зняття їх з реєстраційного обліку
відповідним органом Міграційної
служби України відповідно до ст.7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання». Позивачкою суду не надано
жодних доказів про те, що їй було
відмовлено в здійсненні таких дій.

Таким чином, на підставі
вищевикладеного, приймаючи до уваги, що
відповідач ОСОБА_2 не проживає з 2008 року
в вказаному житловому будинку, який
належить позивачу на праві приватної
власності, суд приходить до висновку,
що вимоги позивача про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування жилим приміщення, є
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню, а в задоволені решти
позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача також
підлягають стягненнюсплачені судові
витрати пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог .

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 316-321, 386, 391 ЦК України, ст.ст.150, 156
Житлового кодексу України, ст.10, 11, 57,58,
60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням за адресою: Кіровоградська
область, АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог
відмовити за необгрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Кіровоградської
області через Новоукраїнський
районний суд протягом десяти днів з
моменту проголошення.

Головуючий:
А. А. Русіна