інстанції: Плахтій І.Б. Провадження №
22-ц/773/130/14 Категорія: 20 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі - Мельничук Т.Ю.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, відділу державної виконавчої
служби Луцького міського управління
юстиції про визнання дійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на майно та звільнення майна
з-під арешту, за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 21 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л
А:

Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 21 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу,
визнання права власності на майно та
звільнення майна з-під арешту
відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу
на зазначене рішення суду. Вважає, що
рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а отже, підлягає
скасуванню.

Просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким визнати договір від 26.11.2011
року купівлі-продажу автомобіля марки
«Opel Vektra», державний номер НОМЕР_1,
укладений між ним та ОСОБА_2, дійсним,
визнати за ним право власності на
зазначений автомобіль та звільнити
його з-під арешту, накладеного відділом
державної виконавчої служби Луцького
міського управління юстиції.

Заслухавши пояснення позивача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду - залишити без
змін з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив із того, що
сторонами не було дотримано
спеціального порядку набуття права
власності на спірний автомобіль, який
не був знятий з обліку, а видача
довіреності на право розпорядження
спірним автомобілем не є таким
договором. Крім того, позивач не є
власником автомобіля, на який
накладено арешт, а тому позовні вимоги
про звільнення автомобіля з-під арешту
також задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції,
вважає їх правильними та такими, що
узгоджуються із нормами матеріального
та процесуального права.

Відповідно до положень статті 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як визначено ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони
досягли згоди з усіх істотних умов
договору.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) продає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Зі змісту ст. 662 ЦК України вбачається,
що продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу. Продавець повинен
одночасно з товаром передати покупцеві
його приналежності та документи
(технічний паспорт, сертифікат якості
тощо), що стосуються товару та
підлягають переданню разом із товаром
відповідно до договору або актів
цивільного законодавства.

Договір купівлі-продажу є оплатним,
двостороннім, зобов'язуючим та
консенсуальним, основною і
визначальною його ознакою є перехід
майна у власність покупця.

Зі змісту ст. 34 Закону України «Про
дорожній рух» вбачається, що власники
транспортних засобів та особи, які
використовують їх на законних
підставах, зобов'язані зареєструвати
належні їм транспортні засоби після
придбання.

Судом встановлено, що автомобіль Opel
Vektra, 1995 року випуску, кузов № НОМЕР_2, д.
р. н. НОМЕР_3 зареєстрований на ім'я
ОСОБА_3 (а. с. 9).

16 листопада 2011 року ОСОБА_3 видав
довіреність на ім'я ОСОБА_2, якою
уповноважив останнього безоплатно
бути його представником при вирішенні
питань, пов'язаних з відчуженням
(продажем, обміном), передачею в оренду,
заставу належного йому транспортного
засобу. (а.с.6). 26 листопада 2011 року
ОСОБА_2 видав довіреність на ім'я
ОСОБА_1, якою уповноважив останнього
безоплатно бути його представником при
вирішенні питань, пов'язаних з
володінням, користуванням, зняттям з
обліку та продажу належного ОСОБА_3
транспортного засобу (а.с.7). В цей же
день ОСОБА_2 було складено розписку про
отримання від ОСОБА_1 4400 доларів США за
продаж автомобіля (а.с.5).

29 липня 2013 року працівниками ДАІ
Вінницької області даний автомобіль
було вилучено на підставі постанови
державного виконавця ДВС Луцького МУЮ
від 30 травня 2013 року про розшук майна
боржника ОСОБА_3 в межах виконавчого
провадження ВП №18873178 з примусового
виконання судового наказу № 2н-1849 від
03.12.2009 року про стягнення з ОСОБА_3 в
користь «Укрсиббанку» 78759,06 грн. боргу
(а.с.9,10).

Ці обставини підтверджуються наявними
у справі доказами і не заперечуються
самим позивачем.

За таких обставин справи та відповідно
до зазначених норм матеріального
права, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що договір
купівлі-продажу автомобіля не можна
визнати дійсним, а отже і відсутні
підстави для визнання права власності
на цей автомобіль.

У свою чергу довіреність, яка була
видана позивачу - це лише письмовий
документ, який згідно з положеннями
цивільного законодавства України,
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами, ґрунтується на договорі та
визначає правовідносини, в яких одна
сторона (представник) зобов'язана або
має право вчиняти правочин від імені
другої сторони, яку вона представляє
(ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України) і ніяким
чином ця довіреність не свідчить про
перехід права власності від однієї
особи до іншої.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги позивача про доведеність факту
укладення договору купівлі-продажу та
наявність підстав для переходу від
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 права власності на
спірний автомобіль.

Крім цього, постановою Кабінету
Міністрів України від 07 вересня 1998 року
№ 1388 «Про затвердження Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» також передбачено
письмову форму договору
купівлі-продажу автомобілів.
Відповідно до вимог зазначеного
Порядку перед відчуженням
транспортний засіб повинен бути знятий
з обліку в підрозділі ДАІ.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй , а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. п. 4, 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про виключення
майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6
зі змінами, роз»яснено, що оскільки
позивач не набув у законом
встановленому порядку права власності
на спірний автомобіль, то він не набув і
права на звернення до суду з позовом
про звільнення майна з-під арешту та
виключення майна з опису, так як таким
правом наділений тільки власник
відповідного майна.

На підставі наведених обставин та норм
матеріального права суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
і про відмову в задоволенні позовних
вимог про звільнення автомобіля з-під
арешту. Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Отже, рішення ухвалене судом першої
інстанції з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 21 листопада 2013 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді