Справа № 487/7438/13-ц
мер провадження            2/487/253/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2014
року

м. Миколаїв

Заводський районний суд
міста Миколаєва в складі:

головуючого судді – Бобрової І.В.

при секретарі – Табунщик К.С.,

за участю представника відповідачів –
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Миколаєва
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та зустрічним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» про визнання правочину
недійсним та зобов’язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Надра», (далі Банк)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що 11 серпня 2006 року між Банком та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ 08/08/2006/840 К - 389, відповідно до якого
останній отримав кредит в розмірі 30 000,00
дол. США для проведення розрахунків по
договору купівлі-продажу строком до 08
серпня 2036 року. У відповідності до умов
договору ОСОБА_2 зобов’язався в
рахунок погашення кредиту та
нарахованих відсотків щомісячно
сплачувати черговий мінімальний
платіж в розмірі 379,00 дол. США до 10 числа
кожного поточного місяця. В
забезпечення повернення кредиту
ОСОБА_3 виступила поручителем за
виконання ОСОБА_2 зобов’язань за
кредитним договором. Проте відповідач,
порушуючи умови кредитного договору,
не вносить платежі по кредитному
договору, внаслідок чого утворилася
заборгованість, внаслідок чого Банк
змушений звернутися до суду та,
враховуючи збільшені позовні вимоги,
остаточно просив стягнути з
відповідачів у солідарному порядку
заборгованість станом на 24.07.2013 року у
сумі 806 426,51 грн., а також судові витрати.

Відповідачі в свою чергу
звернулися до суду із зустрічним
позовом до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк «Надра» в
якому, посилаючись на те, що позивач під
час укладання договору не надав їм
відповідно до вимог Закону України
«Про захист прав споживачів» письмової
інформації щодо сукупної вартості
кредиту та умов кредитування, а також
на нечесну підприємницьку практику з
боку Банку, невідповідність змісту
кредитного договору Цивільному
кодексу України, Конституції України
та введення Банком їх в оману, щодо
обставин, які мають істотне значення,
остаточно просили визнати недійсним
кредитний договір та зобов’язати
ОСОБА_2 повернути ПАТ КБ «Надра» суму
кредиту у розмірі 16 320,00 дол. США..

Ухвалою Заводського районного
суду м. Миколаєва від 07 грудня 2013 року
зустрічна позовна заява об’єднана з
первісним позовом в одне провадження.

В судове засідання
представник Публічного акціонерного
товариства комерційний банк «Надра» не
з’явився, в письмовій заяві просив
розглянути справу без його участі. В
попередніх судових засідання проти
задоволення зустрічного позову
заперечував, посилаючись на вільне
волевиявлення сторін при укладанні
кредитного договору та відповідність
його умов діючому законодавству.

Представник відповідачів позов не
визнав, просив відмовити з підстав,
зазначених в заперечені проти позову,
застосувати до вимог Банк строк
позовної давності, а також
перерахувати заборгованість по курсу
валют, дійсному на момент видачі
кредиту. Зустрічну позовну заяву з
відповідними уточненнями просив
задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення
представника відповідачів, врахувавши
пояснення представника Банку та його
письмові заперечення щодо зустрічного
позову, оцінивши та дослідивши
письмові докази по цивільній справі
в сукупності, суд прийшов до
наступного.

Судом встановлено, що 11 серпня
2006 року між Відкритим акціонерним
товариством комерційний банк «Надра»,
назва якого змінилася на Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «Надра», та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір №08/08/2007/840-К389, згідно
якого останній отримав від Банку у
тимчасове користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти у
сумі 30 000,00 дол.США зі сплатою 10,00%
річних, платою за управління кредитом у
розмірі 0,35% від розміру фактичного
залишку заборгованості по кредиту
щомісячно протягом усього терміну
користування кредитними коштами,
строком на 360 місяців.

З метою забезпечення
виконання зобов’язань за зазначеним
кредитним договором, 11 серпня 2006 року
між Банком та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки, за умовами якого
остання безвідривно та безспірно
зобов’язується відповідати перед
кредитором за належне виконання ОСОБА_2
взятих на себе зобов’язань за
кредитним договором №08/08/2007/840-К389. (п.1.1).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
банківський кредит - це будь-яке
зобов’язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов’язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов’язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов’язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов’язується
надати грошові кошти позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов’язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов’язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов’язання
боржником.

Згідно п. 1.2. договору поруки,
позичальник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов’язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання
повинні виконуватися сторонами
належним чином відповідно до умов
договору.

В порушення умов кредитного договору,
ОСОБА_2 не виконує свої зобов’язання по
погашенню кредиту, у зв'язку з чим
станом на 24 липня 2013 року, за
розрахунками позивача, утворилася
заборгованість у розмірі 100 891,59 дол.
США, що еквівалентно 806 426,51 грн., яка
складається з заборгованості:

по кредиту – 28 316,90 дол. США
(еквівалентно 226 336,98 грн.),

відсоткам – 11 429,01 дол. США
(еквівалентно 91 352,11 грн.),

комісії – 5 326,82 дол. США (еквівалентно 42
577,27 грн.),

пені – 52 818,86 дол. США (еквівалентно 422
181,15 грн.),

штрафу – 3000,00 дол. США нарахованого у
відповідності до п.5.3 кредитного
договору.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

З тексту кредитного
договору – п. 3.3.2, п. 3.3.3 вбачається, що
щомісячна сума мінімально необхідного
платежу складає 379 дол. США та вноситься
щомісячно позичальником до 10 числа
поточного місяця.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

За змістом ч.4 ст.267 цього
Кодексу сплив строку позовної
давності, про застосування якого
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

За загальним правилом початок
перебігу строку позовної давності
починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Відповідно до ст.257 цього Кодексу
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

В правовій позиції,
викладеній Верховним Судом України у
справі № 6-116 цс 13, зазначено, що
оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Аналізуючи норми ст.ст. 261, 530, 631
ЦК України, Верховний Суд України
дійшов висновку, що у разі порушення
боржником строків сплати чергових
платежів, передбачених договором,
відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України
кредитор протягом всього часу - до
закінчення строку виконання
останнього зобов'язання вправі заявити
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики, що підлягає сплаті
разом з нарахованими процентами, а
також стягнуті несплачені до моменту
звернення кредитора до суду з позовом,
щомісячні платежі в межах позовної
давності щодо кожного із цих платежів.
В останньому випадку, перебіг позовної
давності буде починатися в залежності
від закінчення строку сплати кожного
із щомісячних платежів.

Зазначена правова позиція є
обов'язковою для всіх судів України при
застосуванні норм матеріального права
у подібних правовідносинах.

З розрахунку заборгованості за
кредитом, наданим Банком до заяви про
збільшення позовних вимог від 23.04.2014
року, вбачається, що останній платіж по
кредиту ОСОБА_2 був здійснений 10.08.2009
року. Тобто з наступного місяця за
вказаною датою позивач знав про
порушення боржником своїх зобов’язань
за кредитним договором.

У зв'язку з наведеним, та з
урахуванням дати звернення Банку з
позовом до суду - 20.08.2013 р., позовна
давність на звернення до суду за
захистом своїх прав обмежується 20.08.2010
р..

Згідно розрахунку заборгованості за
кредитним договором, наданим на вимогу
суду (супровідна заява №3114 від 31.10.2014
року) заборгованість по відсотках за
користування кредитом, комісії у межах
строку позовної давності становить:

по відсоткам – 8 557,94 дол. США

комісії – 3 518,33 дол. США

Отже, зазначена заборгованість
підлягає стягненню з відповідачів у
солідарному порядку на користь
позивача.

При цьому статтями 10, 11, 60 ЦПК України
визначено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Обов'язок доказування і
подання доказів процесуальним Законом
покладено на сторони. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом позивачу надавалась можливість
подати докази по справі, а також
неодноразово зверталася увага на
необхідність подання повного
розрахунку кредитної заборгованості
по всім її складовим, враховуючи
відсутність графіку погашення кредиту,
незазначення в кредитному договорі
складових мінімального платежу 379 дол.
США., а також подання відповідачами
заяви про застосування строків
позовної давності.

Суд, враховуючи надані позивачем
розрахунки, приходить до висновку про
ненадання Банком належних та
допустимих доказів на підтвердження
заборгованості боржника по тілу за
спірним кредитним договором.

Так, згідно розрахунку заборгованості
по тілу кредиту, він проведений станом
до 10.06.2009 року, подальших необхідних
щомісячних платежів за кредитом, які
входять до складу мінімального
необхідного платежу 379,00 грн. не
зазначено.

Враховуючи, що суд обмежений в праві
самостійно визначати розмір
заборгованості, та не в змозі,
враховуючи наданий розрахунок,
прорахувати заборгованість за
кредитом у межах строку позовної
давності, позовні вимоги в цій частині
є недоведеними та не підлягають
задоволенню.

Крім того в позовних вимогах Банк
просив стягнути на свою користь з
відповідачів штраф у сумі 3000,00 дол. США
за порушення умов кредитного договору,
а саме п. 5.3..

Пунктом 5.3 кредитного договору
передбачено, що у разі порушення
позичальником вимог п.п. 4.3.2, 4.3.4, 4.3.10,
4.3.12, 4.3.13 договору, останній
зобов’язаний сплатити Банку штраф у
розмірі 10% від суми кредиту визначеного
п. 1.1, за кожний випадок.

В свою чергу п.п. 4.3.2, 4.3.4, 4.3.10, 4.3.12, 4.3.13
кредитного договору передбачено
обов’язок позичальника: забезпечити
Банк всіма необхідними документами для
здійснення ним видачі готівки через
касу; протягом 1 робочого дня, з моменту
отримання кредитних коштів, укласти з
Банком договір іпотеки; протягом дії
договору не здійснювати будь-яких дій
щодо зниження вартості засобу
забезпечення виконання позичальником
своїх зобов’язань, а також надавати
Банку можливість перевірки його
дійсності та грошової оцінки; на вимогу
банку з’явитися для підписання
додаткової угоди, в якій визначений
розмір процентної ставки за
користування кредитом; на вимогу Банка
надавати документи, що підтверджують
поточний фінансовий стан.

З наведеного вбачається, що штраф, про
стягнення якого заявлено позивачем,
виступає як штрафна санкція за
невиконання вищенаведених пунктів
договору. При цьому Банком ані в
позовній заяві, ані в судовому
засідання не зазначалося про порушення
ОСОБА_2 жодного з зазначених пунктів,
належних доказів не надавалося.

На підставі викладеного суд не вбачає
підстав для задоволення позову в
частині стягнення штрафу.

Згідно умов кредитного договору (п.5.2) у
разі прострочення позичальником
строку сплати мінімально необхідного
платежу по погашенню кредиту, а також у
випадку прострочення строку
дострокового виконання зобов’язань
щодо повернення кредиту, сплаті всіх
нарахованих відсотків та можливих
штрафних санкцій у строк, визначений у
п.4.2.3, позичальник сплачує Банку пеню в
розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої
суми за кожний день прострочення.

З заяви про збільшення позовних вимог
вбачається, що Банком нарахована пеня
за період з 24.07.2012 року по 23.07.2013 року за
прострочення сплати мінімального
платежу у сумі 52 818,86 дол. США
(еквівалентно 422 181,15 грн.).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено
право суду зменшити розмір неустойки,
якщо він значно перевищує розмір
збитків. Аналогічна правова позиція
також була висловлена Верховним Судом
України в Постанові від 03.09.2014 року у
справі №6-100 цс 14.

З огляду на викладене суд, вважає за
необхідне застосувати ч.3 ст.551 ЦК
України та зменшити розмір,
нарахованої Банком, пені до 15 000 грн..

Тобто з відповідачів в солідарному
порядку підлягає стягненню
заборгованість у загальному розмірі 111
526,63 грн., з яких: по відсоткам – 8 557,94
дол. США; комісії – 3 518,33 дол. США ((8 557,94 +
3 518,33) х 7.9930 = 96 525,63 грн.), пеня – 15 000,00
грн..

При цьому суд не бере до уваги
посилання представника відповідачів
на необхідність застосування курсу
валют, що діяв на момент укладання
договору 11.08.2006 року. з наступних
підстав.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 року
№ 14 “Про судове рішення у цивільній
справі” згідно з частиною першою
статті 192 ЦК законним платіжним
засобом, обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. У зв'язку з цим при задоволенні
позову про стягнення грошових сум суди
повинні зазначати в резолютивній
частині рішення розмір суми, що
підлягає стягненню, цифрами і словами у
грошовій одиниці України - гривні.

У разі пред'явлення позову
про стягнення грошової суми в
іноземній валюті суду слід у
мотивувальній частині рішення навести
розрахунки з переведенням іноземної
валюти в українську за курсом,
встановленим Національним банком
України на день ухвалення рішення.

Враховуючи, що позивач
самостійно визначається з позовними
вимогами, та просив стягнути
заборгованість за кредитним договором
в гривневому еквіваленті, враховуючи
курс долару до гривні станом на момент
подання позову – 7,9930 грн. за 1 дол. США,
суд не вбачає підстав для застосування
іншого курсу.

Стосовно зустрічного позову, суд
вважає, що заявлені вимоги задоволенню
не підлягають, через їх
безпідставність.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Конституційний суд України в своєму
рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013
наголосив, що згідно з частиною другою
статті 627 ЦК України у договорах за
участю фізичної особи - споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом (частина третя
статті 1054 Кодексу).

Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23
статті 1, частини першої статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів"
від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними
змінами (далі - Закон про захист прав
споживачів) споживач - фізична особа,
яка придбаває, замовляє, використовує
або має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника; споживчий кредит - кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до положень частин першої,
третьої статті 509, статей 526, 629 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» між кредитодавцем та
споживачем укладається договір про
надання споживчого кредиту, відповідно
до якого кредитодавець надає кошти
(споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Кодексом також передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком (частина перша статті 546).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(стаття 549 Кодексу). Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі. Сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом
(частина друга статті 551 Кодексу).
Розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення (частина третя статті
551 Кодексу).

Таким чином, правовідносини про
надання споживчого кредиту є
договірними, до яких мають бути
застосовані, зокрема, як загальні
положення Кодексу про зобов'язання та
договір, так і приписи його частини
другої статті 627 щодо необхідності
врахування вимог законодавства про
захист прав споживачів.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п’ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 - ч.3 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідачами не надано будь-яких
письмових доказів, які б
підтверджували той факт, що спірний
кредитний договір суперечить нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Укладаючи кредитний договір, сторони
по взаємній домовленості визначили
умови його укладання, на зазначені
умови договору погодилися, а також
вчинення ОСОБА_2 дій на виконання цього
договору і на час укладання договору
свідчать про те, що він вважав ці умови
для себе вигідними та справедливими.

Крім того згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Як роз’яснено в пункті 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 р.,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору . При цьому істотними
умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054
ЦК України є умови про мету, суму і
строк кредиту, умови і порядок його
видачі і погашення, розмір, порядок
нарахування та виплата процентів,
відповідальність сторін.

З тексту укладеного 11 серпня 2006 року
кредитного договору вбачається, що
такі умови договором передбачені,
позичальник на них погодився,
підписавши спірний договір.

Таким чином, позивачі за зустрічним
позовом не довели суду ні факт умислу в
діях відповідача, ні факт обману, а тому
є не обґрунтованим те, що спірний
договір укладений під впливом обману.

Отже вимоги зустрічного позову не
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Згідно ст. 88 ЦПК України, з
відповідачів на користь позивача
підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10,11,30,60, 88,212,214 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНН НОМЕР_1,
ОСОБА_3, ІНН НОМЕР_2, в солідарному
порядку на користь Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра» заборгованість за
кредитним договором № 08/08/2006/840 К – 389
від 11.08.2006 року в загальному розмірі 111
526,63 грн. (сто одинадцять тисяч п’ятсот
двадцять шість грн. 63 коп.), з яких: по
відсоткам – 8 557,94 дол. США; комісії – 3
518,33 дол. США, пеня – 15 000,00 грн..

В частині позовних вимог щодо
стягнення штрафу та заборгованості за
тілом кредиту – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНН НОМЕР_1,
ОСОБА_3, ІНН НОМЕР_2, на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» судові
витрати у розмірі 1720,50 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» про визнання правочину
недійсним та зобов’язання вчинити
певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Заводський районний суд м. Миколаєва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Суддя

Боброва І.В.