РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Євграфової Є.П., Журавель В.І.,
Євтушенко О.І., Іваненко
Ю.Г.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до Державного
підприємства «Закарпатський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 17
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що
наказом Державного агентства
земельних ресурсів України від 08
жовтня 2012 року № 79-к його звільнено з
посади директора Державного
підприємства «Закарпатський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» (далі - ДП
«Закарпатський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою») за
угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП
України.

Оскільки при звільненні повного
розрахунку з ним проведено не було,
просив стягнути з відповідача 62 967 грн 20
коп.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 22 січня
2014 року позов задоволено. Стягнуто з ДП
«Закарпатський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» на
користь ОСОБА_6 середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 62 967 грн 20 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 17 червня
2014 року рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 22 січня 2014 року скасовано, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції керувався тим,
що розрахунок з позивачем проведено ДП
«Закарпатський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» 05
листопада 2013 року на підставі мирової
угоди від 02 квітня 2013 року.

З такими висновками суду погодитися не
можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної
інстанції не дотримано.

Встановлено, що наказом Державного
агентства земельних ресурсів України
від 08 жовтня 2012 року № 79-к ОСОБА_6
звільнено з посади директора ДП
«Закарпатський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» за
угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36
КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_6
та наказу голови Державного агентства
земельних ресурсів України від 08
жовтня 2012 року № 6-кп (а.с. 4−?5).

16 січня 2013 року Ужгородським
міськрайонним судом Закарпатської
області винесено судовий наказ про
стягнення з ДП «Закарпатський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» на користь
ОСОБА_6 заборгованість із заробітної
плати у розмірі 37 533 грн 55 коп. (а.с. 6).

02 квітня 2013 року між ОСОБА_6 та ДП
«Закарпатський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»
укладено мирову угоду про погашення
заборгованості з заробітної плати
перед позивачем протягом семи місяців
з встановленням графіку погашення
заборгованості з виплати заробітної
плати. Згідно з п. 5 мирової угоди, у
випадку прострочення виконання
підприємством з його вини зобов'язань з
даної угоди хоча б по одному з платежів
більше ніж десять днів працівник має
право розірвати вказану угоду (а.с. 21).

Відповідно до платіжних відомостей №
№ 01.268, 01.304 заробітна плата
перерахована ОСОБА_6 25 вересня та 31
жовтня 2013 року, у зв'язку з чим він
звернувся до ДП «Закарпатський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» з листом від 01
листопада 2013 року про розірвання
мирової угоди від 02 квітня 2013 року (а.с.
27−?28, 33).

Повний розрахунок з виплати
заборгованості з заробітної плати
ОСОБА_6 проведений 05 листопада 2013 року,
що підтверджується платіжною
відомістю № 01.309 (а.с. 29).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, −? наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст.117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи
−? по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Результат аналізу наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП
України, при цьому визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Саме до цього зводяться правові
висновки, що викладені в постанові
Верховного Суду України від 27 березня
2013 року у справі № 6-15цс13 за позовом до
Сумського національного аграрного
університету про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні.

Укладення мирової угоди в порядку
виконання рішення суду про стягнення
заборгованості з заробітної плати є
підставою для звільнення ДП
«Закарпатський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» від
відповідальності за несвоєчасне
виконання судового рішення про
стягнення заборгованості із
заробітної плати, відповідно до Закону
України «Про виконавче провадження», а
не звільнення від відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України, за
порушення своїх обов'язків щодо
своєчасної виплати заробітної плати та
розрахунку при звільненні, так як
звільнення від відповідальності за ст.
117 КЗпП України передбачене лише у разі
відсутності вини підприємства у
затримки розрахунку, але такі докази не
надані.

На вказані вимоги закону апеляційний
суд уваги не звернув, у зв'язку з чим
рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню.

Разом з тим суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, застосував закон, що
регулює спірні правовідносини, однак
зробив неправильні висновки щодо
визначення розміру середнього
заробітку за час затримки у виплаті
розрахункових.

Відповідно до обставин справи, ОСОБА_6
звільнився з роботи 08 жовтня 2012 року. У
день звільнення з ним не було проведено
повного розрахунку, як передбачено ст.
116 КЗпП України.

Остаточний розрахунок з ОСОБА_6
проведено 05 листопада 2013 року.

Відповідно до розрахунку тривалості
робочого часу за вказаний період
кількість робочих днів з 09 жовтня 2012
року по 05 листопада 2013 року становить:
жовтень 2012 року - 17, листопада 2012 року -
22, грудень 2012 року - 21, січень 2013
року - 21, лютий 2013 року - 20, березень
2013 року - 20, квітень 2013 року - 22,
травень 2013 року - 19, червень 2013
року - 18, липень 2013 року - 23, серпень 2013
року - 21, вересень 2013 року - 21,
жовтень 2013 року - 23, листопад 2013 року - 1,
тобто всього 269 робочих днів.

Оскільки середня заробітна плата за
день становить 253 грн 90 коп., то
заборгованість за час затримки
розрахунку є такою: 253 грн 90 коп. х
х 269 робочих днів = 68 299 грн 10 коп.

У даному випадку позивачем неправильно
вирахувано кількість робочих днів,
протягом яких відбувалися затримки
виплати розрахункових, а не визначене
позивачем обмеження розміру
середнього заробітку за час затримки,
визначене ним з інших підстав чи
міркувань щодо обмеження стягнення
такої суми.

Так як судом першої інстанції допущене
неправильне визначення розміру
середнього заробітку та неправильне
тлумачення ст. 11 ЦПК України, колегія
суддів вважає за можливе ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_6

Відповідно до пп.1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про судовий збір» та ч. 3 ст. 88
ЦПК України з ДП «Закарпатський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» на користь
держави стягується судовий збір у
розмірі 1 % від ціни позову, тобто 682 грн
99 коп.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 341, 343, 344, 346, 347, 349
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 17 червня
2014 року та рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 22 січня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, такого
змісту:

«Позовну заяву ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Закарпатський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» на
користь ОСОБА_6 68 299 грн 10 коп. (шістдесят
вісім тисяч двісті дев'яносто дев'ять
гривень десять копійок) середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Стягнути з Державного підприємства
«Закарпатський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» на
користь держави 682 грн 99 коп. судового
збору».

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко В.І. Журавель Ю.Г.
Іваненко