Справа № 645/2861/14-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року
м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у
складі:

головуючого судді Шарка О.П.,
секретаря судових засідань - Вороніній
О.С., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання договору позики та договору
відступлення права вимоги за договором
позики недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа - Приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, в якому
просить суду про визнання недійсним
договору позики, укладеного 16 серпня 2010
року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований в
реєстрі за №2863, а також про визнання
недійсним договору відступлення права
вимоги за договором позики, укладений 1
грудня 2011 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за
№ 4176.

В обґрунтування позову позивач
зазначав, що з 1984 року він перебуває у
зареєстрованому шлюбі з 1984 року з
ОСОБА_4, в грудні 2011 року їй стало відомо
про те, що 16 серпня 2010 року його
дружиною ОСОБА_4 було укладено договір
позики, за умовами якого вона спільно з
їх донькою ОСОБА_5 отримали у ОСОБА_3 у
позику грошові кошти у розмірі 195672 грн.,
що на той момент становило 24800 доларів
США. Вказаний договір було посвідчено
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріально округу ОСОБА_7
16.08.2010 року та зареєстровано в реєстрі
за №2863. На думку позивача, договір
позики підлягає визнанню недійсним,
виходячи з наступного. Згоди на
укладання зазначеного договору він не
давав, нотаріально її не посвідчував.
Сума у розмірі 24800 доларів США є цінним
майном для позивача та його сім'ї,
договір про отримання такої суми
виходить за межі дрібного побутового,
оспорюваний правочин було посвідчено
нотаріально, а, отже, укладення
дружиною договору позики мало
здійснюватись за його письмовою
згодою. Пунктом 1 договору позики
передбачено, що повернення позики має
здійснюватись у еквіваленті до долару
США. Договором позики передбачено
строк повернення позики 16 вересня 2010
року, тобто через місяць після
укладання договору (додатковим
договором до договору позики від 21
вересня 2010 року строк повернення
позики продовжено до 16 жовтня 2010 року).
Натомість згідно п.7 договору позики
передбачено, що за прострочення
виконання своїх зобов'язань
позичальники повинні сплатити на
користь позикодавця пеню в розмірі 1%
від суми позики за кожен день
прострочення. Донька позивача ОСОБА_5
на момент укладання договору не
працювала, про що зазначено у договорі
позики, а дружина працює вихователем у
дитячому садку, заробітна плата
невисокого розміру, тобто на момент
укладання договору позики його сторони
виходили з того, що грошові кошти в
повному обсязі повернуті не будуть, що
матиме своїм наслідком нарахування
пені. Тобто оспорюваним правочином
отримання, коштів у позику пов'язано зі
значними витратами, такі витрати є
істотно більшими за сам розмір позики,
такі витрати пов'язані самого із їх
спільно майна, оскільки його донька,
яка є іншим позичальником, не працює і
на сьогоднішній день. Напрям
використання отриманих у позику коштів
позивачу невідомий, відповідні кошти
на потреби сім'ї не використовувались. 1
грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
укладено договір відступлення права
вимоги за договором позики за умовами
якого, ОСОБА_3 здійснив відступлення на
користь ОСОБА_6 права вимоги за
договором позики. Вказаний договір
було посвідчено приватним нотаріусом
ХМНО ОСОБА_7 та зареєстровано за №4176.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_8 позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив їх
задовольнити, визнати договір позики,
укладений 16 серпня 2010 року, між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований в реєстрі за №2863, а
також договір відступлення права
вимоги за договором позики, укладений 1
грудня 2011 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за
№ 4176 не дійсними, надав суду пояснення
аналогічні викладеним у позовній
заяві.

У судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_9 позовні
вимоги не визнав у повному обсязі,
пояснив суду, що сторонами
оспорюваного договору позики були
дотримані всі приписи цивільного
законодавства: правочин укладений
праводієзданими особами, в письмовій
формі, нотаріально посвідчений,
призвів до реального настання правових
наслідків, тощо. При посвідченні
оспорюваного договору позики ОСОБА_4
було надано згоду її чоловіка ОСОБА_2,
посвідчену 11.08.2010 року приватним
нотаріусом ОСОБА_10, за №1780. Цією згодою
позивач давав згоду своїй дружині
ОСОБА_4, взяти у борг гроші в сумі 238975
гривень, тобто суму більшу суми
оспорюваного договору позики та
укласти і підписати договір позики на
власний розсуд. Всі правові наслідки
договору позивау були роз'яснені. Копію
вказаної згоди, ОСОБА_3, отримала разом
із примірником оспорюваного договору,
оригінал був долучений до нотаріальної
справи Приватного нотаріуса.

У судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_11 позовні
вимоги не визнала у повному обсязі,
просила у задоволенні позову відмовити
у повному обсязі, вважаючи його
необґрунтованим та безпідставним, а
оспорювані правочини такими, що
відповідають всім вимогам діючого
законодавства.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлялася заздалегідь і
належним чином, надала суду пояснення
на позовну заяву, в яких зазначила, що
позовні вимоги ОСОБА_2 визнає у повному
обсязі, визнає, що 16 серпня 2010 року нею
було укладено договір позики, за
умовами, якого вона з донькою отримали
у ОСОБА_3 у позику грошові кошти у
розмірі 195672 грн., що на той момент
становило 24800 доларів США. Кошти,
отримувались нею у позику для ОСОБА_12,
однак, договір з ОСОБА_13 уклали вона з
донькою, оскільки вони мали майно для
передання в іпотеку для забезпечення
зобов'язання з повернення позики, а
ОСОБА_12 такого майна не мала. Всю суму
позики у день укладання договору
позики у приміщенні нотаріуса було
передано у позику ОСОБА_12. Договір
позики ОСОБА_4 уклала без отримання
згоди позивача, після укладення
договору позики своєму чоловіку про
укладення договору вона не повідомила.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлялася заздалегідь і
належним чином, надала суду заяву з
проханням розглянути справу у її
відсутність, проти задоволення позову
не заперечувала. Надала суду пояснення,
в яких зазначила, що 16.08.2010 року вона
спільно з її матір'ю ОСОБА_4 було
отримано у позику від ОСОБА_3 24800 США,
договір позики було посвідчено
приватним нотаріусом ОСОБА_7 При
укладенні вказаного договору її батько
ОСОБА_2 був відсутній у приміщенні
нотаріуса та свою згоду на укладення
договору не надавав. Отримані в позику
кошти у розмірі 24800 гривень, ОСОБА_4
передала у позику ОСОБА_12, при цьому,
позикодавцям було добре відомо, що
кошти отримуються ними у позику не для
себе, а для ОСОБА_12 Укладення ними
декількох договорів позики
пояснюється тим, що їх ввела в оману
ОСОБА_12 щодо необхідності збору для неї
коштів на лікування від онкологічного
захворювання. ОСОБА_2 надавав згоду її
матері на отримання в позику коштів у
розмірі 238 975 грн., ця згода була
посвідчена іншим нотаріусом, не ОСОБА_7,
на підставі даної згоди, ними було
укладено договір позики з ОСОБА_14

Третя особа - Приватний нотаріус ХМНО
ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилася,
про час та місце розгляду справи
повідомлялася заздалегідь і належним
чином, надала суду пояснення на позовну
заяву, в яких зазначила, що дійсно 16.08.2010
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було
укладено договір позики, який вона
посвідчила. Також, 01.12.2010 року, між
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір
про відступлення права вимоги за
договором позики, який також був нею
посвідчений. Для посвідчення
вищевказаних договорів їх сторонами їй
були надані всі необхідні та достатні
документи та згоди. Сторонами
оспорюваного договору позики були
дотримані всі приписи цивільного
законодавства: правочин укладений
праводієзданими особами, в письмовій
формі, нотаріально посвідчений,
призвів до реального настання правових
наслідків тощо. Тому третя особа вважає
позовні вимоги необґрунтованими,
безпідставними, неправомірними та
такими, що не підлягають задоволенню за
відсутності предмету спору.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
подані сторонами докази, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній
формі ініціативи та активності осіб,
які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує
повноту дослідження обставин даної
справи. Стороні зобов'язані визначити
коло фактів, на які вони можуть
посилатися як на підставу своїх вимог і
заперечень, і довести обставини, якими
вони обґрунтовують ці вимоги й
заперечення, як того вимагають
положення ст. 60 ЦПК України, за якими
доказуванню підлягають обставиш які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, яг беруть участь у справі, виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України,
суд розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, особа яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд,
зобов`язана надати усі наявні у неї
докази та довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виникає спір.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менше як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом предявлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

У ході судового розгляду встановлено,
що 16 серпня 2010 року між ОСОБА_3 з однієї
сторони, та ОСОБА_5, ОСОБА_4 - з другої
сторони, було укладено договір позики,
посвідчений Приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєстрований в
реєстрі за №2863. Відповідно до умов
договору, ОСОБА_5, ОСОБА_4 отримали від
ОСОБА_3 у позику грошові кошти у розмірі
195672 грн., що на момент укладення
договору складало еквівалент 24800
долари США. Строк повернення позики - 16
вересня 2010 року.

21.09.2010 року ОСОБА_3 з однієї сторони, та
ОСОБА_5, ОСОБА_4 - з другої сторони, було
укладено додатковий договір до
договору позики, у відповідності якого
строк повернення позики продовжено до
16 жовтня 2010 року.

Також 01.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
було укладено договір про відступлення
права вимоги за зазначений договором
позики, який було посвідчено Приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі за №4176.

Судом встановлено, що позичальник
ОСОБА_4 на час укладення договору
позики знаходилася у зареєстрованому
шлюбі з позивачем ОСОБА_2 (свідоцтво про
шлюб, видане 01.11.2006 року Міським
відділом РАЦС №1 Харківського
обласного управління юстиції).

Заявляючи позовну вимогу про
визнання недійсним укладеного між
ОСОБА_3 та його дружиною договору
позики, відповідач посилався на вимоги
ст.65 СК України, а саме, що він, як
чоловік не надавав своєї згоди на
укладення зазначеного договору, яка
повинна бути надана письмово.

Однак, як вбачається з копій завірених
документів, наданих Приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, які були
надані при укладанні договору позики 16
серпня 2010 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, при посвідченого даного
договору позики, нотаріусу була надана
згода від 11 серпня 2010 року, посвідчена
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстровано в реєстрі за №1780,
відповідно якої ОСОБА_2 надав згоду
ОСОБА_4 уклав договір позики грошей, за
яким дає згоду їй взяти у борг гроші 238975
гривень, стверджує, що цей договір
укладатиметься ОСОБА_4 в інтересах їх
сім'ї і укладення договору відповідає
їх дійсному волевиявленню.

Враховуючи дату посвідчення згоди - 11
серпня 2010 року, у суду не має підстав
ставити під сумнів, що зазначена згода
була надана для укладення саме
договору позики з ОСОБА_3.

Окрім того, згідно зі ст. 60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як вбачається з положень ст.65 СК
України, зазначена норма закону
регламентує «Право подружжя на
розпоряджання майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя». Відповідно до вимог ч. 1, 2
зазначеної статті - дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Як вбачається з роз'яснень в п. 25
Постанови Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012
р., «Положення статті 65 Сімейного
кодексу України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
регулюють відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів».

Оскільки оскаржуваний позивачем
договір позики не є договором щодо
розпорядження спільним майном
подружжя, а фактично є правочином за
яким набувається майно, згода другого
подружжя на укладення такого
правочину, на підставі вимог ст.65 СК
України не потрібна.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що посилання позивача на
недійсність укладеного її дружиною
договору позики з підстав відсутності
її згоди, є надуманими і такими, що
ґрунтуються на підміні поняття «права
одного із подружжя на отримання
кредиту» поняттям «розпорядженням
спільним майном подружжя», які за своїм
змістом не є тотожними.

За наведених обставин суд не вбачає
підстав для визнання оскаржуваного
договору недійсним, відтак вимоги
позивача є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Отже, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для визнання
договору позики недійсним.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 16, 203, 215, 598, 626, 628, 1046 ЦК України,
ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 88, 209-215 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа -
Приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання договору позики та
договору відступлення права вимоги за
договором позики недійсними -
відмовити у повному обсязі..

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано до апеляційного суду
Харківської області через
Фрунзенський районний суд м. Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами , які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення ,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення , якщо його
не скасовано , набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

СУДДЯ: