Ухвала

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Колодійчука В.М., Висоцької В.С.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Першого Українського театру для дітей
та юнацтва, треті особи: виконуючий
обов'язки художнього керівника Першого
Українського театру для дітей та
юнацтва Мисак Юрій Орестович,
Управління культури Департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради, про скасування наказів,
поновлення на роботі, виплату
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, зобов'язання вчинити певні
дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 12 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 17 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним
вище позовом, у якому, з врахуванням
уточнених позовних вимог, просив:
поновити його на роботі
директора-розпорядника театру;
стягнути з Першого Українського театру
для дітей та юнацтва на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, починаючи з 06 вересня 2013 року;
визнати незаконними накази
відповідача від 05 вересня 2012 року «Про
звільнення з роботи ОСОБА_4.», від
01 та 24 жовтня 2013 року, яким було
перенесено дати його звільнення;
внести зміни у штатний розпис театру
від 07 вересня 2013 року, доповнивши
у графі «керівний склад» посаду
директора-розпорядника.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що
його незаконно звільнено з посади
директора-розпорядника театру в
зв'язку зі скороченням чисельності
працівників, оскільки фактично у
театрі скорочення чисельності штату не
відбулось. Також, його звільнено із
займаної посади під час тимчасової
непрацездатності, що є грубим
порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України,
крім того, не уповноваженою на такі дії
особою.

ОСОБА_4 посилається на те, що відповідач
не запропонував йому вакантну посаду
столяра, яка була в театрі на момент
його звільнення, та не запропонував
будь-яку іншу роботу, в зв'язку з чим,
просив задовольнити позов.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 12 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 17 червня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
в межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції під час
розгляду справи в касаційному порядку
перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, що у
відповідача мала місце зміна в
організації виробництва і праці, а саме
у театрі відбулося скорочення
чисельності та штату працівників. В
момент звільнення позивача із займаної
посади в театрі були відсутні вакантні
посади, які міг би обійняти позивач
згідно його кваліфікаційного рівня.
Була вакантна лише одна посада столяра
6-ого розряду, однак позивач не надав
суду допустимих доказів, які б
стверджували, що він має
професійно-технічну освіту, чи
професійну підготовку на виробництві,
яка б давала йому право працювати на
посаді столяра 6-ого розряду.

За таких обставин, районний суд дійшов
до висновків, що: вимоги ч. 3 ст. 49-2
КЗпП України стосовно пропозиції
роботи, відповідачем не було порушено;
позивача звільнено з дотриманням вимог
п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України уповноваженою
на те особою.

Щодо вимоги позивача внести зміни у
штатний розпис театру від 07
вересня 2013 року, доповнивши у графі
«керівний склад» посаду
директора-розпорядника, то районний
суд дійшов до висновку, що така вимога є
безпідставною, оскільки чисельність
працівників та штатний розпис є
виключною компетенцією власника або
уповноваженого органу підприємства
(установи), а відтак у компетенцію суду
не входить внесення змін до штатного
розпису, шляхом збільшення чисельності
підприємства (установи).

Також судом встановлено, що видання
відповідачем наказів від 01
жовтня 2013 року та від 24 жовтня 2013 року
про внесення змін до наказу від 05
вересня 2013 року (про звільнення
позивача) щодо зміни дати звільнення у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю
ОСОБА_4 свідчить про те, що позивача
було звільнено з дотриманням вимог ч. 3
ст. 40 КЗпП України.

З такими висновками районного суду
обґрунтовано погодився і апеляційний
суд при розгляді спору в апеляційному
порядку.

Матеріали справи та доводи касаційної
скарги не свідчать про порушення судом
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
тому колегія суддів вважає за
необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 12 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 17 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.М. Колодійчук

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська