Справа № 591/7000/14-ц
Провадження № 2/591/2559/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року Зарічний районний
суд м. Суми в складі:

головуючого судді
Клімашевської І. В.,

з участю секретаря
Гребенькової О.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача
Кулинич Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Суми цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до прокуратури м.Суми
про визнання недійсною заяву про
звільнення за власним бажанням,
визнання незаконним рішення
прокуратури м.Суми про відмову у
винесення постанови про відшкодування
шкоди внаслідок незаконних дій
правоохоронних органів та
зобов»язання винести рішення,

ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зазначеним позовом, який
мотивувала тим, що 07.07.2014 року
кримінальне провадження відносно неї
було закрито прокурором прокуратури
м.Суми у зв»язку з не встановленням
достатніх доказів для доведення
винуватості особи у суді. За таких
обставин та на підставі Закону України
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» вона звернулась до
прокуратури м.Суми із заявою про
відшкодування їй шкоди, завданої
незаконними діями органів досудового
розслідування, а саме: заробітку, який
вона втратила внаслідок таких
незаконних дій, а також сум, що сплачені
нею адвокату у зв»язку з наданням їй
юридичної допомоги. Але із листа
прокуратури м.Суми від 15.08.2014 року вона
дізналась про відмову у задоволенні її
заяви щодо винесення постанови про
відшкодування шкоди, завданої їй
незаконними діями правоохоронних
органів. Вважала таку відмову
незаконною і просила суд: визнати
недійсною заяву про звільнення за
власним бажанням, оскільки остання
була написана під психологічним тиском
органів прокуратури, яка винесла
незаконне обвинувачення у вчиненні
злочину; визнати незаконним рішення
прокуратури про відмову у винесенні
постанови про відшкодування шкоди,
завданої незаконними діями
правоохоронних органів, оскільки воно
порушує її право на відшкодування
шкоди; зобов»язати прокуратуру м.Суми
винести відповідну ухвалу про
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями правоохоронних
органів.

В судовому засіданні позивач вказані
вимоги підтримала в повному обсязі.
Звертала увагу суду на те, що оскільки
заява про звільнення за власним
бажанням була написана нею під
психологічним тиском органів
прокуратури, вона на підставі Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
слідства, прокуратури і суду» має право
на відшкодування заробітку, який вона
втратила внаслідок її звільнення та
незаконних дій з боку органів
прокуратури.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення вказаних
вимог заперечувала, вважаючи що в
даному випадку підстав для задоволення
позову ОСОБА_1 немає.

Суд, вислухавши пояснення
учасників процесу, дослідивши
матеріали наглядового провадження
№109-479-13, матеріали справи, дійшов
наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК
України, яка встановлює
диспозитивність цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Як зазначалось вище, позивач
ОСОБА_1 звернулась до суду з наступними
вимогами:

1) визнати недійсною заяву про
звільнення за власним бажанням,
оскільки остання була написана під
психологічним тиском органів
прокуратури, яка винесла незаконне
обвинувачення у вчиненні злочину;

2) визнати незаконним рішення
прокуратури про відмову у винесенні
постанови про відшкодування шкоди,
завданої незаконними діями
правоохоронних органів, оскільки воно
порушує її право на відшкодування
шкоди;

3) зобов»язати прокуратуру м.Суми
винести відповідну ухвалу про
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями правоохоронних
органів.

Таким чином, предметом позову
ОСОБА_1 є відшкодування шкоди
заподіяної неправомірними діями
правоохоронних органів.

Але, ухвалою суду від 12.11.2014 року
провадження у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до прокуратури м.Суми в
частині визнання незаконним рішення
прокуратури м.Суми про відмову у
винесення постанови про відшкодування
шкоди внаслідок незаконних дій
правоохоронних органів та зобов"язання
винести рішення - закрито узв»язку з не
підсудінстю вказаних вимог суду
загальної юрисдикції та роз»яснено, що
позивач має право звернутись із
вказаними вимогами до окружного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому КАС України.

Крім того, як пояснила в судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 свою вимогу
про визнання недійсною заяви про
звільнення за власним бажанням вона
пов»язує саме з вимогами про
відшкодування шкоди правоохоронними
органами та доведення перед судом
неправомірності дій органів
прокуратури. При цьому, як на правову
підставу для визнання такої заяви
недійсною посилається на ст. 203 ЦК
(загальні вимоги, додержання яких
необхідне для чинності правочину) та
ст. 231 ЦК України (правові наслідки
правочину, вчинені під впливом
насильства).

Але з такими твердженнями
погодитись не можливо.

Так, відповідно до ст. 16 ч. 1 ЦК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або

припинення цивільних прав та
обов'язків (ст.202 ЦК України) і одним із
способів захисту прав та інтересів,
передбачених п. 2 ч.2 ст.16 ЦК України,є
визнання недійсним правочину.

Але, в даному випадку заява, яка
була адресована ОСОБА_1, як працівником,
на ім»я ректора Сумського
національного аграрного університету -
є формою повідомлення працівником
роботодавця про своє бажання припинити
з ним трудові правовідносини, а саме:
звільнитись з роботи.

Тобто, вказану заяву не можна
вважати правочином в розумінні глави 16
ЦК України, а тому відсутні і підстави
для застосування ст.ст.203,231 ЦК України.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 свою
вимогу про визнання недійсною заяву
про звільнення за власним бажанням
пов»язує з вимогами про відшкодування
шкоди правоохоронними органами. За
таких обставин, вказана заява є лише
письмовим доказом, яким вона
обґрунтовує свої вимоги, а мотиви
(причини) її написання - обставиною, яку
позивач забажала заявити в даному
позові та повинна доводити перед судом
належними і допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене,
визнання недійсною заяви про
звільнення за власним бажанням не є
способом захисту цивільних прав та
інтересів і не може розглядатись як
самостійна позовна вимога.

Таким чином, в задоволенні такої
позовної вимоги ОСОБА_1 необхідно
відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимоги ОСОБА_1 до
прокуратури м.Суми про визнання
недійсною заяви про звільнення за
власним бажанням - відмовити за
необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана в Апеляційний суд Сумської
області через Зарічний районний суд
м.Суми протягом 10 днів з дня
проголошення. Особи, які беруть участь
у справі але не були присутні під час
проголошення, мають право оскаржити
рішення протягом 10 днів з дня отримання
його копії.

Суддя
І. В. Клімашевська