Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/515/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 11 грудня 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя про стягнення заробітної
плати,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя про стягнення заробітної
плати.

В позові зазначала, що з 2010 року по
09.04.2013 року вона працювала начальником
фінансово-економічного відділення -
головним бухгалтером
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Запоріжжя. За час роботи неодноразово
виїжджала у відрядження. За 2010 рік,
перебуваючи у відрядженні ,
відпрацювала 5 вихідних днів, у 2011 році -
12 днів, у 2012 році - 9 днів, у 2013 році - 1
день. Відповідно до вимог діючого
законодавства, робота у вихідний день
може компенсуватися, за згодою сторін,
наданням іншого дня відпочинку або у
грошовій формі у подвійному розмірі. У
зв'язку з тим, що на теперішній час вона
звільнилася з підприємства
відповідача, вважає, що відповідач
повинен виплатити компенсацію за
роботу у відрядженні у вихідні дні в
подвійному розмірі, а саме - в розмірі
16836 грн. 45 коп.

В процесі розгляду справи, позивач
уточнила свої позовні вимоги та
зазначила, що робота у відрядженні
повинна оплачуватися в розмірі
середнього заробітку, а робота у
відрядженні в вихідні та святкові дні
повинна оплачуватися відповідно у
подвійному грошовому розмірі.
Посилаючись на ці обставини, просила
стягнути з відповідача на її користь
суму середньої заробітної плати за час
перебування у відрядженні в робочі дні
та суму заробітної плати за час роботи
у відрядженнях в вихідні та святкові
дні в загальній сумі 29740 грн. 65 коп.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на положення
статей 107, 121 КЗпП України, якими
передбачено порядок оплати роботи у
святкові і неробочі дні та гарантії і
компенсації при службових
відрядженнях. Також суд врахував
приписи Постанови КМУ від 02.02.2011 р. № 98
«Про суми та склад витрат на
відрядження державних службовців, а
також інших осіб, що направляються у
відрядження підприємствами,
установами та організаціями, які
повністю або частково утримуються
(фінансуються) за рахунок бюджетних
коштів», Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон, затвердженої наказом Міністру
фінансів України від 13.03.1998 р. № 59
(зареєстрованої в Мінюсті України
31.03.1998 р. за № 2182658).

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд виходив з того, що позовні
вимоги необґрунтовані та недоведені,
оскільки діючим законодавством не
передбачено здійснення оплати роботи
у відрядженні в розмірі середнього
заробітку, а робота у відрядженні в
вихідні та святкові дні повинна
оплачуватися відповідно у подвійному
грошовому розмірі.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають обставинам справи,
належним чином оціненим доказам, а
також узгоджуються з нормами
матеріального права, які судом
правильно застосовані.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Основний довід апеляційної скарги
ОСОБА_2 полягає в тому, що висновки суду
не відповідають обставинам справи,
оскільки суд не врахував, що за
відпрацьовані позивачем вихідні дні в
період перебування у відрядженнях,
вона не скористалася днями відпочинку
(хоч і надавала такий рапорт), а тому
робота у вихідні дні в період
перебування у відрядженнях має бути
оплачена у подвійному розмірі.

Також апелянт посилається на те, що
бухгалтерія неправильно нарахувала
добові у відрядженні, оскільки її
дійсна середньоденна заробітна плата
(за кожен період перебування у
відрядженні) перевищує той розмір
добових, що їй нараховувався.

Проте, ці доводи апеляційної скарги не
знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

За змістом статті 121 КЗпП України
працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями. Працівникам,
які направляються у відрядження,
виплачуються: добові за час
перебування у відрядженні, вартість
проїзду до місця призначення і назад та
витрати по найму жилого приміщення в
порядку і розмірах, встановлюваних
законодавством. За відрядженими
працівниками зберігаються протягом
усього часу відрядження місце роботи
(посада). Працівникам, які направлені у
службове відрядження, оплата праці за
виконану роботу здійснюється
відповідно до умов, визначених
трудовим або колективним договором, і
розмір такої оплати праці не може бути
нижчим середнього заробітку (Стаття 121
із змінами, внесеними згідно із
Законами № 263/95-ВР від 05.07.95 , № 3231-VI від
19.04.2011 )

Питання, що стосуються службових
відряджень регулюються ст. 121 КЗпП
України, Постановою КМУ від 02.02.2011 р. № 98
«Про суми та склад витрат на
відрядження державних службовців, а
також інших осіб, що направляються у
відрядження підприємствами,
установами та організаціями, які
повністю або частково утримуються
(фінансуються) за рахунок бюджетних
коштів, Інструкцією про службові
відрядження в межах України та за
кордон, затвердженої наказом Міністру
фінансів України від 13.03.1998 р. № 59,
зареєстрованою в Мінюсті України 31.03.1998
р. за № 2182658.

Інструкція про службові
відрядження в межах України та за
кордон, яка затверджена наказом
Міністерства фінансів України від 13
березня 1998 року № 59 (далі Інструкція),
передбачає, що підприємство, яке
відряджає працівника, здійснює
реєстрацію особи, яка відбуває у
відрядження, у спеціальному журналі,
зобов'язане забезпечити його грошовими
коштами (авансом) у розмірах,
установлених нормативно-правовими
актами про службові відрядження.
Окремим видом витрат, що не потребують
спеціального документального
підтвердження, є добові витрати
(видатки на харчування та фінансування
інших особистих потреб фізичної особи),
норми яких установлені відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 23 квітня 1999 року № 663 «Про норми
відшкодування витрат на відрядження в
межах України та за кордон».

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з
02.01.2009 року працювала в
квартирно-експлуатаційному відділі
(КЕВ) м. Запоріжжя Міністерства оборони
України. З 04.01.2010р. призначена на
посаду начальника
фінансово-економічного
відділення-головним бухгалтером, а
09.04.2013р. звільнена з посади за п. 1 ст. 36
КЗпП України за згодою сторін ( т. 1, а. с.
7).

Перебуваючи на даній посаді з січня 2010
р. по січень 2013 р. неодноразово
направлялась у службові відрядження,
відповідно до наказів начальника КЕВ
(т. 1, а. с. 13-26).

Згідно статті 121 КЗпП України, пункту 14
розділу 1 за відрядженим працівником
зберігається місце роботи (посада)
протягом усього часу відрядження, в
тому числі й часу перебування в дорозі.

Працівнику, який направлений у
службове відрядження, оплата праці за
виконану роботу здійснюється за всі
робочі дні тижня за графіком,
установленим за місцем постійної
роботи, та відповідно до умов,
визначених трудовим або колективним
договором, і розмір такої оплати праці
не може бути нижчим середнього
заробітку.

З матеріалів справи видно, що позивачу
ОСОБА_2 у встановленому законодавством
порядку було нараховані грошові кошти
за час знаходження у відрядженні:
добові, а також заробітну плату, не
нижче середньоденної (т.1, а. с. 112-140).

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на те, що суд першої
інстанції не врахував, що вона
направляла на ім'я начальника КЕВ
рапорт-заяву від 14.01.2013 року в якій
просила або надати їй дні відпочинку за
всі вихідні, які припадали на
відрядження (за період 2010-2012 р. р.) -
всього 25 днів, або виплатити їй
компенсацію у грошовій формі у
подвійному розмірі (т. 1, а. с. 10).

Проте, такий довід апеляційної скарги є
неспроможним, оскільки зі змісту
рапорту-заяви ОСОБА_2 вбачається, що
вона просила надати їй дні одноразово -
у кількості 25 днів - за всі вихідні дні,
які припадали на всі відрядження, що
мали місце у 2010-2012 роках.

З наданих відповідачем копій наказів,
посвідчень про відрядження, звітів
ОСОБА_2 виїжджала у відрядження або
приїжджала з відрядження у вихідні дні.
В ці дні вона не працювала, а
знаходилася в дорозі (т. 1, а. с. 11-47).

Пунктами 11, 12 розділу 1 Інструкції
передбачено, якщо працівник відбуває у
відрядження у вихідний день, то йому
після повернення з відрядження у
встановленому порядку надається інший
день відпочинку, а якщо наказом про
відрядження передбачено повернення
працівника з відрядження у вихідний
день, то працівникові може надаватися
інший день відпочинку відповідно до
законодавства у сфері регулювання
трудових відносин.

Компенсація за роботу у вихідні або
святкові й неробочі дні, виплачується
відповідно до чинного законодавства,
якщо працівник спеціально відряджений
для роботи в ці дні (п. 10 Інструкції). В
наказах начальника КЕВ про відрядження
позивача для роботи у вихідні та
святкові дні не зазначено.

Позивачем не надано належних доказів
того, що, знаходячись у відрядженні,
вона працювала у вихідні дні.

Відповідно до пункту 9 Інструкції, на
працівника, який перебуває у
відрядженні, поширюється режим
робочого часу того підприємства, до
якого він відряджений. Замість днів
відпочинку, не використаних за час
відрядження, інші дні відпочинку після
повернення з відрядження не надаються.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 не
направлялася у відрядження для роботи
у вихідні дні. Вихідні дні припадали на
переїзд до місця відрядження або
повернення з відрядження. Загальними
положеннями Інструкції передбачено,
що позивач після повернення з
відрядження мала право на отримання
іншого дня відпочинку, а не грошову
компенсацію. Згідно відповіді т.в.о.
начальника Південно-Східного
територіального
квартирно-експлуатаційного управління
робота у вихідні та святкові дні під
час відрядження не передбачалась. ( т. 1,
а. с. 177-185)

Таким чином, Інструкцією
передбачено, що позивач після
повернення з кожного відрядження
окремо мала право на отримання іншого
дня відпочинку, проте, надання їй днів
відпочинку у кількості 25 днів - за всі
вихідні дні, які припадали на всі
відрядження, що мали місце у 2010-2012 роках
законодавством не передбачено.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позивач не довела обставин щодо її
бажання (або щодо відмови з боку
відповідача) надати їй інші дні
відпочинку за використані вихідні дні
за період відрядження.

Відмовивши позивачеві у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
правильно виходив з того, що сума
добових витрат, яка повинна бути
сплачена ОСОБА_2 відповідно до умов,
укладених між сторонами контрактів за
період перебування у відрядженні,
відповідачем визначена правильно і у
повному обсязі виплачена позивачеві.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: