Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №285/4791/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Борисюка Р.М.,

суддів
Галацевич О.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря

судового засідання
Ходаківської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про
визнання автомобіля спільною сумісною
власністю та стягнення компенсації

за апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 10 грудня
2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
даним позовом, після уточнення
позовних вимог просив визнати
автомобіль «VOLKSWAGEN Caddy» державний номер
НОМЕР_1 спільно нажитим майном і
провести його поділ, виплативши йому
половину його ринкової вартості.

В обґрунтування позову зазначав, що у
1997 році між ним а відповідачкою було
укладено шлюб, у період шлюбних
стосунків у 2011-2012 році за спільні гроші
був придбаний даний автомобіль, та який
у подальшому був привласнений
відповідачкою. У добровільному порядку
відповідачка не визнає його право на
зазначений автомобіль, у зв'язку з чим
був змушений звернутись до суду.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 10 грудня 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано вказаний автомобіль спільно
нажитим майном подружжя. У решті позову
відмовлено.

На дане рішення представник позивача
ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій
просить його змінити, задовольнивши і
інші позовні вимоги.

Посилається на незаконність рішення,
оскільки судом не у повній мірі
правильно з'ясовані обставини справи,
допущенні суттєві порушення норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи. Зокрема
порушені вимоги ст. 1, 3, 159, 176, 213 ЦПК
України.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню із
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
При цьому немає значення, на ім'я кого з
подружжя майно було придбано.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності. Частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70
СК).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Судом встановлено, що сторони
перебували у шлюбі з 06.09.1997 року по
07.10.2013 року (а.с.8, 24). У вересні 2011 року
ними було придбано даний автомобіль.
При цьому, сторонами не заперечується
те, що на час придбання автомобіля вони
проживали однією сім'єю і мали спільний
бюджет.

Оскільки набуття майна за час шлюбу
створює презумпцію права спільної
сумісної власності подружжя (ст. 60 СК
України), тому протилежне, тобто
належність майна до роздільного майна
подружжя, потребує доведення в
судовому порядку тією стороною, яка
заперечує право спільної сумісної
власності подружжя.

За таких обставин, враховуючи, що
спірний автомобіль є спільною сумісною
власністю подружжя тому кожен із
подружжя має рівне право на нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Судом встановлено, що за кошти,
одержані ОСОБА_3 за укладеними в період
шлюбу договорів позики з ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 на суму 90000 грн., було придбано
спірний автомобіль, зазначена
обставина сторонами визнається,
автомобіль визнано спільно нажитим
майном подружжя /а.с.33, 34/. За таких
обставин суд правильно дійшов висновку
про те, що зазначені договори позики
створили обов'язки щодо повернення
позики і для позивача ОСОБА_2, а тому на
нього покладається обов'язок по
поверненні половину боргу за
договорами позики в сумі 45 000 грн.

Також встановлено, що спірний
автомобіль в травні місяці 2013 року було
продано ОСОБА_4 за ціною 80730 грн., що
підтверджується копією свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу (а.с.32),
а кошти отримані від його продажу було
направлено на погашення боргових
зобов'язань за договорами позики, дана
обставина визнається сторонами.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року до
складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

В судовому засіданні сторони
погодились, що вартість майна
(автомобіля), яке підлягає поділу
складає 80 730 грн., а тому враховуючи, що
оскільки автомобіль є спільно нажитим
майном подружжя і наданий час належить
третій особі, тому кожен з подружжя має
право лише на половину його вартості, а
саме по 40365 грн.

Отже, враховуючи, що автомобіль, який є
спільно нажитим майном подружжя був
відчужений відповідачкою ОСОБА_3 в
інтересах сім'ї, а саме на погашення
боргових зобов'язань сім'ї в сумі 90000
грн., з якої 45000 грн. складав борг
позивача ОСОБА_2, а також те, що останній
має право лише на половину вартості
автомобіля в сумі 40365 грн., яка, як вже
зазначалося була направлена на
погашення боргових зобов'язань сім'ї,
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
автомобіль «VOLKSWAGEN Caddy» державний номер
НОМЕР_1 є спільно нажитим майном та
задовольнив позовні вимоги в цій
частині, відмовивши у задоволенні
позову щодо стягнення половини
вартості спірного автомобіля на
користь позивача.

Тому, колегія суддів приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновки суду
та не впливають на правильність
прийнятого рішення, оскільки суду не
було надано інших доказів, на які
апелянт посилається на підтвердження
обставин, крім тих, на які суд послався
в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 10 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді