Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу; за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання розписки
недійсною за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 6 червня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 28 липня 2014
року,

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
боргу, посилаючись на те, що 30 жовтня

2002 року він надав у борг ОСОБА_4 50 000 грн,
що підтверджено власноручною
розпискою останньої. Оскільки на його
неодноразові вимоги борг не
повернуто, він звернувся до суду.

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася з
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання розписки недійсною.
Зазначала, що грошей у ОСОБА_3 не брала,
а проект розписки, складеною нею не
відповідає вимогам закону. Вказувала,
що ОСОБА_3 користується належною їй
земельною ділянкою з 2002 року, плата за
користування земельною ділянкою ним
була сплачена лише в розмірі 3 000 грн.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від

6 червня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 28 липня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу за договором позики в
розмірі 50 000 грн. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

Відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні
зустрічного позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив із того, що ОСОБА_4 не виконала
зобов'язання по договору позики та не
повернула кошти у визначений договором
строк. Зазначав, що потреба в захисті
порушеного права виникла у ОСОБА_3
після скасування ОСОБА_4 заповіту, а
тому строк позовної давності ним не
пропущений.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Установлено, що 30 жовтня 2002 року між
сторонами був укладений договір
позики, згідно якого ОСОБА_4 отримала в
борг від

ОСОБА_3 50 000 грн, які зобов'язалась
повернути не пізніше 31 грудня 2005 року,
про що було складено розписку.

Разом із тим, даною розпискою сторони
передбачили обов'язок боржника
переоформити на ОСОБА_3 належну ОСОБА_4
земельну ділянку за умови
прострочення виконання зобов'язання з
повернення боргу.

Крім того, 30 жовтня 2002 року в
Малоперещепинській сільській раді
Новосанжарського району Полтавської
області ОСОБА_4 посвідчила заповіт на
ім'я ОСОБА_3, згідно якого заповіла
останньому належну їй земельну ділянку
площею 4,13 га. За заявою ОСОБА_4 31 травня

2013 року даний заповіт скасовано.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 до винесення рішення по справі
подала заяву про застосування строків
позовної давності (а.с. 29).

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Ураховуючи те, що строк позовної
давності починається з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права, то початком
такого перебігу строку в даному спорі є
наступний після 31 грудня 2005 року день,
коли ОСОБА_3 дізнався або повинен був
дізнатися, що ОСОБА_4 не повернула суму
боргу.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо
причини порушення строку позовної
давності судом буде визнано поважними,
то порушене право підлягає захисту.

Однак у порушення вимог ст. 212 ЦПК
України доказів, які б свідчили, що
ОСОБА_3 пропустив строк позовної
давності з поважних причин, ним не
надано.

З обставин справи, встановлених судом,
вбачається, що правовідносини сторін
виникли із договору позики і
урегульовані ст.ст. 1046-1050 ЦК України.

Указуючи на те, що строк позовної
давності позивачем не пропущений, суд
вказав, що ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом у січні 2014 року - після того, як
йому стало відомо про скасування
ОСОБА_4 заповіту на його користь, що є
єдиною поважною причиною пропуску
строку позовної давності.

Однак із таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки при
виниклих правовідносинах дана причина
не є поважною для поновлення строку,
який сплинув понад 8 років.

Суд апеляційної інстанції на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
уваги не звернув і помилково залишив
без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суд не дав належної оцінки
всім доказам у справі, допустив
неправильне застосування норм
матеріального закону, припустився
порушень норм процесуального права та,
які згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвалених у
справі судових рішень в частині
позовних вимог ОСОБА_3 із направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

При цьому, рішення суду в частині
зустрічного позову

ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Так, відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні
позову про визнання розписки
недійсною, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що остання не
заперечувала того, що особисто
підписала розписку, доказів, того, що на
неї був вчинений вплив чи відповідне
зобов'язання не відповідало її волі, не
надано.

Висновок суду підтверджено доказами,
поданими сторонами, яким суд дав
належну оцінку відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновок суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від

6 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від

28 липня 2014 року в частині позовних
вимог ОСОБА_3 скасувати, справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

У іншій частині рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 6 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 28 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська