Справа № 2/1027/935/12 Головуючий у І
інстанції Буймова Л.П. Провадження №
22-ц/780/89/14 Доповідач у 2 інстанції
ТаргонійКатегорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Токар Т.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс» на
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 06 вересня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, відкритого акціонерного
товариства «БГ Банк» про визнання
майнового права на об'єкт
незавершеного будівництва та визнання
договору іпотеки недійсним.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
матеріали справи та доводи учасників
судового процесу, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ВАТ «БГ Банк»
про визнання майнового права на об'єкт
незавершеного будівництва, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, та
визнання недійсним договору іпотеки,
укладеного між відповідачами 26 лютого
2008 року, виключивши з державного
реєстру обтяжень запис про обтяження
вказаного нерухомого майна.

В обгрунтування позовних вимог
зазначив, що 26 лютого 2008 року між
ОСОБА_2, який доводиться йому рідним
сином, та ВАТ «Універсальний банк
розвитку та партнерства»,
правонаступником якого з 17.11.2008 року
став ВАТ «БГ Банк», а в подальшому ПАТ
«Банк Перший», був укладений договір
іпотеки, предметом якого є об'єкт
незавершеного будівництва,
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Вказаний договір іпотеки укладений з
метою забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним
договором № 32 від 26.02.2008 року.

Рішенням Шевченківскього районного
суду м. Києва від 28 липня 2011 року
задоволено позов ВАТ «БГ Банк» про
стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по
кредитному договору № 32 від 26 лютого 2008
року в сумі 798 347, 00 гривень.

Позивач ОСОБА_1 вважає договір іпотеки
від 26.02.2008 року, укладений між
відповідачами, недійсним, виходячи з
наступного.

23 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
був укладений договір про сумісну
діяльність, метою якого є спорудження
приватного житлового будинку на
земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2
і розташована у АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що він, як
співвласник майна (об'єкту
незавершеного будівництва) не надавав
свого дозволу на передачу майна в
іпотеку. Крім того, жоден з
співвласників не виділяв своєї частки
в натурі.

З урахуванням зазначеного, посилаючись
на положення ч. 1 ст. 203 ЦК України,
просив визнати недійсним договір
іпотеки, укладений між відповідачами,
скасувавши державну реєстрацію
обтяження вказаного нерухомого майна,
визнати за ним майнове право на об'єкт
незавершеного будівництва.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 06 вересня 2012
року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір іпотеки від
26 лютого 2008 року № 32, укладений між
Публічним акціонерним товариством
«Банк Перший» та ОСОБА_2; визнано за
ОСОБА_1 право власності на ? частини
об'єкту незавершеного будівництва, що
розташований по АДРЕСА_1; видалено з
державного реєстру іпотек (обтяжень)
запис № 7064529 від 21.04.2008 року про договір
іпотеки від 26.02.2008 року.

У жовтні 2013 року з апеляційною скаргою
на рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 06 вересня 2012 року звернулось
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс», яке
до участі у справі в суді першої
інстанції не залучалось, однак вважає,
що оспорюваним рішенням вирішене
питання про права та законні інтереси
товариства.

Зокрема, в обгрунтування апеляційної
скарги зазначає, що 15 липня 2010 року між
ВАТ «БГ Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс»
укладений договір про відступлення
права вимоги б/н, за якими ВАТ «БГ Банк»
передав право грошової вимоги за
кредитними договорами, в тому числі і
за кредитним договором № 32 від 26 лютого
2008 року, укладеним з ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 28 липня 20011
року, яке набрало законної сили,
задоволено повністю позов ТОВ «Вердикт
Фінанс» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № 32 від 26 лютого 2008 року.
Боржник - ОСОБА_2 був обізнаний про
існування даного рішення, а також про
заміну кредитора, оскільки звертався
до Шевченківського районного суду м.
Києва із заявою про перегляд заочного
рішення від 28.07.2011 року.

ТОВ «Вердикт Фінанс» серед доводів
апеляційної скарги також вказує на
неналежність доказів, прийнятих судом
першої інстанції, зокрема наявного в
матеріалах справи договору про спільну
діяльність від 23 червня 2006 року,
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
оскільки даний договір за формою і
змістом не відповідає вимогам чинного
законодавства, крім того, достеменно
невідома дата його фактичного
створення та підписання. Вважає, що при
ухваленні оспорюваного рішення судом
неповно встановлені обставини справи,
висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи, порушено норми як
матеріального, так і процесуального
права. Особа, що подала апеляційну
скаргу, просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду першої інстанції - скасуванню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення таким вимогам не
відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
ОСОБА_2, передаючи незавершену
будівництвом споруду в іпотеку, не
отримав згоди іншого співвласника -
ОСОБА_1 на укладення такого правочину.
При цьому, суд вважав доведеною ту
обставину, що позивач ОСОБА_1 є
співвласником об'єкту незавершеного
будівництва, що розташований по
АДРЕСА_1, на підставі договору про
сумісну діяльність від 23.06.2008 року.

Колегія суддів апеляційного суду з
такими висновками не погоджується,
оскільки вони не відповідають
обставинам справи та не грунтуються на
вимогах матеріального та
процесуального законодавства.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що 26 лютого 2008 року
між ВАТ «Універсальний банк розвитку
та партнерства», яке в подальшому
змінило найменування юридичної особи
на ВАТ «БГ Банк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір № 32 на
суму 80 000 доларів США строком з 26 лютого
2008 року по 25 лютого 2013 року.

Того ж дня в забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між ВАТ «Універсальний банк
розвитку та партнерства» та ОСОБА_2 був
укладений договір іпотеки, за яким
ОСОБА_2 передав банку в іпотеку об'єкт
незавершеного будівництва: житловий
будинок 60% готовності за адресою:
АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій
він розташований. Даний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 1030.

Заочним рішенням Шевченківскього
районного суду м. Києва від 28 липня 2011
року задоволено позов товариства з
обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс», яке є правонаступником ВАТ «БГ
Банк» за договором про відступлення
права вимоги від 15.07.2010р., та стягнуто
солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь
ТОВ «Вердикт Фінанс» заборгованість за
кредитним договором № 32 від 26 лютого 2008
року в сумі 798 347,70 гривень.

Звертаючись з даним позовом до суду,
ОСОБА_1 посилається на порушення ч. 1 ст.
203 ЦК України та ст. 6 Закону України
«Про іпотеку», відповідно до положень
якої, майно, що є у спільній власності,
може бути передане в іпотеку лише за
нотаріально посвідченою згодою
співвласників.

При цьому, на підтвердження своїх прав,
як співвласника, ним суду подано в
якості доказу Договір про сумісну
діяльність від 23.06.2006 року. (а.с. 6)

Предметом даного договору є спільна
діяльність без створення юридичної
особи з метою спорудження житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з доводами апеляційної
скарги щодо неналежності та
недопустимості, в розумінні ст. ст. 57-65
ЦПК України, даного доказу, виходячи з
наступного.

Згідно положень ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до положень ст. 1130 ЦК
України, за договором про спільну
діяльність сторони (учасники)
зобов'язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не суперечит
законові.

Форма договору має відповідати вимогам
законодавства щодо форми угод.

Зі змісту Договору про спільну
діяльність від 23.06.2006 року вбачається,
що ОСОБА_2 у спільну діяльність
передано земельну ділянку. Однак,
всупереч вимогам діючого на момент
укладення договору законодавства, він
не був належним чином зареєстрований
та засвідчений.

Крім того, відповідно до вимог ст. 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», договір про
спільну діяльність підлягає взяттю на
облік в органах податкової служби в
Україні. При взятті на облік договору
про спільну діяльність її учасникам
надається реєстраційний (обліковий)
номер платників податків з Тимчасового
реєстру Державної податкової
адміністрації України.

Судом першої інстанції ці обставини не
перевірялись, а позивачем суду не
надано доказів про реєстрацію Договору
про спільну діяльність, а також щодо
сплати податку.

Судом першої інстанції також належним
чином не досліджувалось питання щодо
дати укладання Договору про сумісну
діяльність.

Крім того, судом не надано оцінки тій
обставині, що сторонами даного
договору не визначено такої істотної
умови, як ціна договору.

З огляду на вказане, оцінюючи даний
договір, як ненадежний доказ, колегія
суддів апеляційного суду дійшла
висновку про те, що він не може
слугувати підставою, як для
задоволення позовних вимог про
визнання права власності на частину
майна, так і щодо визнання договору
іпотеки недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, на
яку як на підставу для задоволення
позову посилається суд першої
інстанції, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Доказів, які б підтверджували, що
договір іпотеки, укладений 26 лютого 2008
року між ВАТ «Універсальний банк
розвитку та партнерства» та ОСОБА_2,
суперечить Цивільному кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави та
суспільства, позивачем суду надано не
було, що є його обов'язком в силу вимог
ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Слід зазначити також, що на момент
укладання договору іпотеки, позивач не
був ні власником, ні співласником
нерухомого майна, що передавалось в
іпотеку, а отже його права в частині
необхідності отримання згоди не були
порушені.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню, а
рішення суду першої інстанції про
задоволення позову - скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення
про відмову в позові в зв'язку з
неправильним застосуванням судом норм
матеріального права відповідно до п. 4
ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс» - задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 06 вересня 2012
року - скасувати. Ухвалити по справі
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
відкритого акціонерного товариства
«БГ Банк» про визнання майнового права
на об'єкт незавершеного будівництва та
визнання договору іпотеки недійсним -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді:
Таргоній Д.О.

Голуб С.А.

Приходько К.П.