РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2014 року
Володимир-Волинський міський суд
Волинської області в складі:

головуючої:
судді Пікули Н.В.

за участю секретаря:
Ваврисевич О.О.

розглянувши у відкритому
попередньому судовому засіданні в залі
суду в місті Володимирі-Волинському
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Еталон" про визнання недійсним
договору фінансового лізингу та
відшкодування матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" про про
визнання недійсним договору
фінансового лізингу та відшкодування
матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що 12.08.2014 року між ним та
відповідачем ТОВ "Лізингова компанія
"Еталон" укладено договір Фінансового
лізингу № 000841 (надалі Договір),
предметом якого є трактор МТЗ вартістю
160000 грн., і йому було роз'яснено, що
після сплати внесення передоплати, яка
складає 30 000 грн. йому, протягом трьох
днів буде переданий предмет лізингу,
однак після сплати ним зазначеного
платежу, предмет лізингу переданий не
був. Відповідач відмовився передавати
йому трактор, посилаючись на те, що
сплачена ним сума 30000 грн. є комісією за
організацію та оформлення Договору і в
вартість трактора не входить. Сплачену
ним комісію в сумі 30000 грн. повертати
відмовляється, оскільки договором таке
повернення не передбачено.

Ознайомившись з Договором виявив, що
дійсна вартість трактора становить 300000
грн.

Вважає, умови Договору
неприйнятними, оскільки відповідач не
надав йому повну, достовірну та
доступну інформацію, несправедливими,
укладені з порушенням законодавства.
Просить суд зазначений договір визнати
недійсним та стягнути з відповідача в
його користь сплачені ним кошти в сумі
30000 грн.

В судове засіданні позивач не
з'явився позовні вимоги підтримав
повністю, в своїх поясненнях суду
зіслався на обставини, викладені в
позовній заяві, проти ухвалення
заочного рішення не заперечив.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився про час і місце
судового засідання повідомлявся
належним чином, про що свідчать
відповідні розписки, причину неявки
суду не повідомив. Направив суду
письмові заперечення згідно яких позов
вважає безпідставним, просить в його
задоволенні відмовити. Зі згоди
позивача, суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Дослідивши зібрані по справі
докази та оцінивши їх у сукупності, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 серпня 2014
року між сторонами у справі було
укладено договір № 000841 фінансового
лізингу, за яким, предметом лізингу був
трактор марки "МТЗ"

У той же день, згідно квитанції від
12.08.2014 року, позивач сплатив ТОВ
"Лізингова компанія "Еталон" 30 000
гривень, зазначивши, що це
реєстраційний платіж згідно договору
№ 000841.

Звертаючись до суду з позовом,
позивач вважає, що договір є укладений
із застосуванням нечесної
підприємницької діяльності та містить
несправедливі умови, в ньому відсутні
істотні умови договору, зокрема
вартість лізингу та не правомірно
стягнуто комісійну винагороду.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК
України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім умов зазначеного вище
договору, врегульовані нормами ЦК
України, Закону України "Про
фінансовий лізинг", Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
Закону України "Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності", Закону України "Про захист
прав споживачів".

Так, відповідно до норм ст. ст.11, 525,
627, 629 ЦК України підставами для
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договір, який є
обов'язковим для виконання сторонами,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. При цьому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови
про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні, або є
необхідними для договорів даного виду,
а також ті умови, щодо яких за заявою
хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються Законом.

Згідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
"Про фінансовий лізинг" істотними
умовами договору лізингу є : предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з ст. 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" , сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом та інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Законодавством про фінансовий
лізинг чітко передбачено порядок,
умови та наслідки розірвання договору
фінансового лізингу
лізингоодержувачами в односторонньому
порядку, а саме можливість відмовитись
від правочину в разі неналежного
виконання лізингодавцем умов договору,
а саме, лише у разі затримки передачі
товару в користування, в інших
випадках, сторони мають обов'язково
керуватись умовами договору (ст. 7, 11
Закону України "Про фінансовий лізинг").

Позивач стверджує, що сплачена ним
сума в розмірі 10 % від вартості товару є
авансом, а отже лізингодавець
зобов'язаний був поставити йому товар.

Однак, з зазначеним погодитись не
можна, оскільки, відповідно до п. п. 5.1.,
5.2 Договору передбачено, що предмет
договору передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку
не більше 90 робочих днів з моменту
сплати лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу та
комісії за за передачу предмета
лізингу. Лізингоодержувач має
можливість сплачувати авансовий
платіж впродовж 12 місяців з моменту
підписання договору. Авансовий платіж
не може бути сплачений повністю
лізингоодержувачем до сплати комісії
за організацію.

Відповідно до п. 8.2.1. Договору,
переший лізинговий платіж складається
із комісійної винагороди Лізингодавця
за організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням цього
Договору, яка розраховується як
комісія за організацію, яка визначена у
Додатну № 1 до даного Договору.

Згідно зазначеного Додатку комісія
за організацію (10 %), що становить 30000
грн.

Зазначений платіж позивачем
перерахований згідно квитанції від
12.08.2014 року.

Отже, твердження позивача, що
зазначена сума є авансом не відповідає
дійсності.

Згідно п. 12.11 Договору, сплачена
комісія лізингоодержувачу не
повертається.

Не погоджується суд із твердженнями
позивача про несправедливість
спірного договору, оскільки немає
підстав вважати, що зазначені
положення договору насправді є
несправедливими, а оцінка, надана
позивачем є суто суб'єктивною та
випливає з його особистої
зацікавленості, як сторони договору.

. Визначення поняття "несправедливі
умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18
Закону України "Про захист прав
споживачів". Тобто умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов
договору несправедливими необхідна
наявність одночасно таких ознак: умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); умови договору призводять
до істотного дисбалансу договірних
прав та обов'язків сторін; умови
договору завдають шкоди позивачеві.

Оспорюваний договір був укладений
позивачем саме на викладених в ньому
умовах, які його влаштували і
заперечень не викликали, про що
свідчить підпис позивача у цьому
договорі. Крім того, позивач ані в
тексті позову, ані в судовому засіданні
не вказав в чому саме полягає
несправедливість спірного договору,
які саме положення цього договору є
несправедливими та яке їх значення для
визнання договору недійсним в цілому, в
чому виявляється дисбаланс прав та
обов'язків сторін спірного договору.

Натомість позивач обмежився лише
формальним посиланням на
несправедливість договору та
наведенням норм Закону України "Про
захист прав споживачів" з цього
приводу, що з урахуванням
відповідності змісту спірного
договору вимогам законодавства
свідчить про необґрунтованість таких
тверджень позивача.

Як вбачається з письмової заяви від
12.08.2014 року, підписаної позивачем, він
уважно прочитав та зрозумів умови
Договору фінансового лізингу, в
повному обсязі та коректно отримав
інформацію стосовно Договору.

Аналізуючи встановлені судом на
підставі таких доказів фактичні
обставини в контексті викладених вище
норм законодавства, суд приходить до
висновку, що при укладанні спірного
договору фінансового лізингу між
сторонами були дотримані всі
передбачені законодавством, діючим на
час укладення такого правочину,
істотні умови договору щодо його
змісту, які обумовлені їх згодою, як
узгоджені сторонами, так і ними
прийняті, а також дотримані вимоги щодо
форми договору та вимоги до його
сторін, їх волевиявлення відповідало
їхній внутрішній волі, було вільним, що
підтверджується власноручними
підписами учасників правочину та
печаткою юридичної особи, а тому
підстави для визнання договору
фінансового лізингу недійсним -
відсутні.

Не підлягають задоволенню і решта
позовних вимог - про зобов'язання
відповідача повернути сплачені ним за
спірним договором кошти, оскільки такі
вимоги є похідними та ґрунтуються
виключно на задоволенні позову в
частині визнання спірного договору
недійсним.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст.6, 11, 23, 203, 215, 216, 525, 626,
627, 629, 634, 638 ЦК України, ст.9 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності", ст.ст.1, 4-7, 34
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг", ст..ст. 1-2, 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.18,
19 Закону України "Про захист прав
споживачів" , ст.ст.10, 11, 57-59, 64, 88, 89, 169,
208, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізингова
компанія "Еталон" про визнання
недійсним договору фінансового
лізингу та відшкодування матеріальної
шкоди - відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуте Володимир-Волинським
міським судом Волинської області за
письмовою заявою відповідача, яку може
бути подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії. У разі залишення
заяви про перегляд заочного рішення
без задоволення, заочне рішення може
бути оскаржене в загальному порядку,
встановленому ЦПК України. У цьому разі
строк на апеляційне оскарження рішення
починає відраховуватись з дати
постановлення ухвали про залишення
заяви про перегляд заочного рішення
без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Володимир-Волинський міський суд
Волинської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуюча /-/ підпис

Згідно з оригіналом

Суддя Н.В.
Пікула