АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1
інстанції - ЦоколЛ.І.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 22 вересня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в
особі Кабінету Міністрів України,
Державного казначейства України, треті
особи: Адміністрація Президента
України, Верховна Рада України про
відшкодування шкоди,

встановила:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з вказаним позовом,
в якому просить стягнути з відповідача
Держава Україна в особі Кабінету
Міністрів України, Державного
казначейства України відшкодування
моральної шкоди, заподіяної їй судами
України ухваленням неправосудних
рішень, в розмірі 51 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 22 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права.
Крім того, посилався на те, що рішення
суду не відповідає вимогам ст. ст. 23, 1167,
1173-1175, ч. 6 ст. 1176 ЦК України.

В судове засідання апелянт та її
представник не з'явились, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином. Представник апелянта
ОСОБА_3 надіслав до суду заяву, у якій
просив розглянути справу в його
відсутності.

Представник Кабінету Міністрів
України - Ковтун А.М. в судовому
засіданні вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим,
що судовою владою були порушені її
права, оскільки судами України було
відмовлено позивачу у задоволенні її
позовних вимог до Червонознам'янської
сільської ради Кременчуцького району
про визначення додаткового строку для
прийняття спадщини.

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції встановлено, що
постановою державного нотаріуса
Кременчуцької районної державної
нотаріальної контори Полтавської
області від 14 жовтня 2013 року ОСОБА_2
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, оскільки
ОСОБА_2 пропустила строк для прийняття
спадщини.

Рішенням Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
19 грудня 2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_8 до
Червонознам'янської сільської ради
Кременчуцького району про визначення
додаткового строку для подання заяв
про прийняття спадщини.

Ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 20 лютого 2014
року рішення Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 19 грудня
2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 липня 2014 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у зазначеній справі.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем та її представником не було
надано письмового доказу в
обґрунтування своїх вимог щодо
постановлення судом незаконного
рішення в цивільній справі. Крім того,
виключне право перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у будь-який
спосіб судових рішень, діяльності
судів і суддів щодо розгляду та
вирішення справи поза передбаченим
процесуальним порядком у справі не
допускається.

Виходячи з наявних у матеріалах
справи, досліджених судом першої
інстанції доказів, колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції щодо підстав для відмови у
задоволенні позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги
полягають у тому, що підставою для
відшкодування моральної шкоди позивач
вважає норми ст. 23, 1167, 1173-1175 та ч. 6 ст. 1176
ЦК України, посилаючись на невірне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права.

Проте такі доводи колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки вони
не ґрунтуються на нормах матеріального
права, виходячи з наступного.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007
року «Про незалежність судової влади»,
відповідно до частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України і тому вважаються
законними, доки вони не скасовані в
апеляційному чи касаційному порядку
або не переглянуті компетентним судом
в іншому порядку, визначеному
процесуальним законом, в межах
провадження справи, в якій вони
ухвалені.

Виключне право перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у будь-який
спосіб судових рішень, діяльності
судів і суддів щодо розгляду та
вирішення справи поза передбаченим
процесуальним законом порядком у
справі не допускається, і суди повинні
відмовляти у прийнятті позовів та заяв
з таким предметом.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 25.07.2002 року у справі
«Совтрансавто-Холдинг проти України»
визначено, що відповідно до
прецедентної практики Суду право на
справедливий судовий розгляд,
гарантований статтею 6 § 1, повинне
тлумачитися в світлі преамбули
Конвенції, яка проголошує верховенство
права як елемент спільної спадщини
держав-учасниць. Одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що у будь-якому спорі
рішення суду, яке вступило в законну
силу, не може бути поставлене під
сумнів («Брумареску проти Румунії», §
61).

Консультативна рада
європейських суддів у п. 57 Висновку № 11(
2008) до уваги Комітету Міністрів ради
Європи щодо якості судових рішень
зазначила, що зміст конкретних судових
рішень контролюється, насамперед, за
допомогою процедур апеляції або
перегляду рішень у національних судах
та за допомогою права на звернення до
Європейського суду з прав людини.

Пунктом 66 Рекомендації СM/Rec (2010)
12 Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам щодо суддів:
незалежність, ефективність та
обов'язки, ухваленої Комітетом
Міністрів Ради Європи 17.11.2010 року,
визначено, що тлумачення закону,
оцінювання фактів та доказів, які
здійснюють судді для вирішення справи,
не повинні бути приводом для цивільної
або дисциплінарної відповідальності,
за винятком випадків злочинного наміру
або грубої недбалості.

Частиною 5 ст. 1176 ЦК України
передбачено, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі внаслідок
постановлення судом незаконного
рішення в цивільній справі,
відшкодовується державою в повному
обсязі в разі встановлення в діях судді
( суддів), які вплинули на постановлення
незаконного рішення, складу злочину за
обвинувальним вироком суду, що набрав
законної сили.

За змістом вказаної норми, шкода
завдана фізичній або юридичній особі
внаслідок постановлення судом
незаконного рішення, відшкодовується
державою лише тоді, коли в діях судді
(суддів), які вплинули на постановлення
незаконного рішення, встановлено склад
злочину обвинувальним вироком суду, що
набрав законної сили. Скасування
незаконного рішення суду є
обов'язковою умовою відшкодування
шкоди, оскільки законність рішення не
може встановлюватись в інших
процесуальних формах, ніж ті, що
передбачені процесуальним
законодавством.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав вважати вищенаведені рішення
незаконними, оскільки не надано
доказів, передбачених ч. 5 ст. 1176 ЦК
України.

Посилання апелянта на необхідність
застосування положень ч. 6 ст. 1176 ЦК
України про відшкодування шкоди на
загальних підставах колегія суддів
вважає необґрунтованим, оскільки
обставини, якими позивач обґрунтовує
позовні вимоги, є незаконність, як вона
вважає, судових рішень, тоді як ч. 6 ст.
1176 ЦК України регулює порядок
відшкодування шкоди, завданої фізичній
або юридичній особі внаслідок іншої
незаконної дії або бездіяльності чи
незаконного рішення органу, що
здійснює оперативно-розшукову
діяльність, органу досудового
розслідування, прокуратури або суду.

Статтею 23 ЦК України визначено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Враховуючи вказані положення та
виходячи із матеріалів справи, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність в матеріалах справи
доказів на підтвердження факту
заподіяння позивачу моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості та безпідставності
заявленого позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що суд першої
інстанції з достатньою повнотою
з'ясував обставини справи, зібраним
доказам дав належну оцінку, правильно
застосував норми матеріального права й
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення. Доводи апелянта не
спростовують наведеного і зроблених в
рішенні суду першої інстанції
висновків, в зв'язку з чим підстави для
його скасування і задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 22 вересня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: