РІШЕННЯ

Іменем України

21.01.2014 року Франківський районний суд
м.Львова в складі:

Головуючого судді Дзеньдзюри С.М.

при секретарі Шугало В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, з участю
третьої особи - орган опіки та
піклування Франківської районної
адміністрації ЛМР про визнання права
користування житлом та вселення,-

в с т а н о в и в:

позивачка звернулася до суду з позовом
про визнання права користування житлом
та вселення, посилаючись на те, що вона
з 2005 року проживала з відповідачем
ОСОБА_2 в його квартирі АДРЕСА_1. В
жовтні 2007р. між сторонами був укладений
шлюб. Після розірвання шлюбу 17.11.2009р.
позивачка з неповнолітнім сином
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який
зареєстрований за вищезгаданою
адресою продовжували проживати у
даному помешканні. 18.09.2013р. позивачка
повернувшись разом з сином від батьків
з Хмельниччини не змогла потрапити до
квартири, оскільки відповідач провів
заміну замків у вхідних дверях, чим
унеможливив доступ до помешкання,
речей, які знаходяться в ньому. Просить
вселити її з сином у спірну квартиру та
визнати за ними право користування
житлом.

У судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали,
дали аналогічні пояснення, просять
позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
проти задоволення позову заперечив.
Зазначив, що позивачка не має жодних
правових підстав для вселення,
оскільки шлюбні відносини між ними
припинено, вона не є членом сім'ї
власника квартири та ніколи не була в
ній зареєстрована. Окрім цього,
позивачка має інше придатне для
проживання приміщення, а саме
зареєстрована за адресою - АДРЕСА_2.
Щодо проживання малолітнього сина
ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 ніколи не
заперечував.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечила, просить відмовити в його
задоволенні за безпідставністю
позовних вимог.

Представник третьої особи органу опіки
та піклування Франківської районної
адміністрації ЛМР в судовому засіданні
позов просить задоволити в частині
визнання права користування житлом та
вселення малолітнього ОСОБА_4. В
задоволенні решти позовних вимог
покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, представника третьої
особи, дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає до часткового
задоволення.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_3, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

Згідно довідки ЛКП «Південне» № 3128 від
15.08.2013р. у вказаній квартирі
зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до ст.41 Конституції України
та ст.1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналась17.07.1997р. відповідно до ЗУ
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
1950р., Першого протоколу та протоколів
№2,4,7,11 до Конвенції"закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватись і
розпоряджатись належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти будь-які
угоди щодо свого майна, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Як вбачається з ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 383 ЦК України та ст.150 ЖК
Української РСР передбачає право
власника квартири на використання
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї та інших
осіб.

Відповідно до ст.9 Житлового кодексу
Української РСР ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виходячи з наведеного, враховуючи ті
обставини, що малолітній ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 є членом сім'ї власника
квартири, суд вважає, що позов підлягає
до задоволення в частині визнання за
ним права користування житлом та
вселення в кваритиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги позивачки про визнання
за нею права користування житлом та
вселення в АДРЕСА_1 не підтверджені
жодними належними та допустимими
доказами відповідно до вимог ст.60 ЦПК
України, так як позивачка не є членом
сім'ї власника квартири та ніколи не
була в ній зареєстрована, окрім цього
має інше придатне для проживання
приміщення, а саме зареєстрована за
адресою - АДРЕСА_2.

З огляду на вищевказане суд вважає, що в
задоволенні позову в частині визнання
за позивачкою права користування
житлом та вселення в АДРЕСА_1 слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,208-209,212-215 ЦПК
України, ст. 9 Житлового кодексу
Української РСР, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір у розмірі 114,70 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
його проголошення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через Франківський
районний суд м. Львова.

Суддя
Дзеньдзюра С.М.