Справа № 229/880/14-ц
Номер провадження № 2/229/366/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 р. Дружківський міський
суд Донецької області у складі:

головуючого-судді
Гонтар А.Л.

при секретареві
Костенко В.М.

за участі позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі Дружківського
міського суду цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про визнання частково недійсним
договору довічного утримання та
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку та надвірних
будівель,

В С Т А Н О В
И В :

Позивач ОСОБА_1 23 вересня 2014 р.
звернулася до Дружківського міського
суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про
визнання частково недійсним договору
довічного утримання та визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку та надвірних будівель.

Свої позовні вимоги позивач
мотивувала тим, що 28 квітня 1950 року
вона уклала шлюб з ОСОБА_5 Матері ОСОБА_5
- ОСОБА_6 належала земельна ділянка,
розташована за адресою: АДРЕСА_1, на
якій вони з чоловіком побудували
будинок. Після смерті ОСОБА_6 будинок
отримав в спадщину її чоловік ОСОБА_5

З 2004 року чоловік почав себе погано
відчувати та потребував додаткового
догляду. Вона не могла надавати йому
таку допомогу, так як сама є інвалідом 2
групи. 17 грудня 2004 року ОСОБА_5 уклав з
їх дочкою ОСОБА_4 договір довічного
утримання. Після смерті чоловіка
відносини між нею та дочкою
погіршились, дочка не бажає її
доглядати та не надає їй допомогу. Лише
в 2014 році вона ознайомилась із
договором довічного утримання та
зрозуміла, що залишилась без житла.

Просить поновити їй строк
звернення до суду; визнати частково
недійсним договір довічного утримання
від 17 грудня 2004 року в частині
відчуження ОСОБА_5 та отримання у
власність ОСОБА_4 житлового будинку по
АДРЕСА_1 та зменшити відчуження на 1/2
частину житлового будинку та надвірних
будівель за адресою: АДРЕСА_1; визнати
за нею право на 1/2 частину житлового
будинку по АДРЕСА_1.

04 червня 2014 року позивач уточнила
свої позовні вимоги. ОСОБА_1 просить
поновити їй строк звернення до суду;
визнати частково недійсним свідоцтво
на право власності домоволодіння від 10
липня 1983 року, свідоцтво про право на
спадщину, договір довічного утримання
від 17 грудня 2004 року в частині
відчуження ОСОБА_5 та отримання у
власність ОСОБА_4 житлового будинку по
АДРЕСА_1 та зменшити відчуження на 2/3
частину ; визнати за нею право на 1/3
частину житлового будинку та надвірних
будівель за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.85-87).

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання
з'явилася, підтримала позовні вимоги,
викладені в позовній заяві та в
уточненій позовній заяві. Пояснила, що
спірний будинок будувала вона з
чоловіком, мати чоловіка лише отримала
документи на земельну ділянку. Чому усі
документи оформлені на мати чоловіка
вона не знає. Дочка її з будинку не
виселяє, але робить усе для того, щоб
вона померла. Просить задовольнити її
позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 у
судовому засіданні підтримав позовні
вимоги позивачки у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явилася, надала заяву з
клопотанням розглядати справу у її
відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 у
судовому засіданні пояснив, що
відповідачка не визнає позовні вимоги
повністю. Спірний будинок будувала
бабуся ОСОБА_6 Почала вона його
будувати ще до одруження сина ОСОБА_5
Будівництво відбувалось повністю за
гроші бабусі. Після одруження ОСОБА_5,та
вже коли народилась відповідачка, вони
усій родиною продовжували мешкати у
спірному будинку, а бабуся
продовжувала їм допомагати. Усе
будівництво відбувалось повністю за
рахунок ОСОБА_6 Позивачка
зареєстрована у будинку і ніхто не може
позбавити її користуватися цим житлом.
Крім того, відповідачка не
відмовлялась доглядати матір, остання
сама відмовилась, оскільки в них
склались неприязливі стосунки. Згідно
усіх документів власником будинку була
ОСОБА_6, її син ОСОБА_5 був її єдиним
спадкоємцем та власником будинку. Він
уклав договір з ОСОБА_4 про його довічне
утримання, договір виконувався. У
задоволенні позовних вимог просить
відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши позивачку,
представника позивача, представника
відповідача, свідка ОСОБА_7, дослідивши
докази по справі, вважає, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають за
наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_6

Після її смерті, відкрилась спадщина у
вигляді будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до абз.3 п.1 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах
про спадкування" у разі відкриття
спадщини до 01 січня 2004 року
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу
Української РСР ( в редакції 1963р.) (далі -
ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття
спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України (в
редакції 1963 року) визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном або якщо
він подав державній нотаріальній
конторі за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини.
Зазначені дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Як пояснила ОСОБА_1 в судовому
засіданні, і представник ОСОБА_4 проти
цього не заперечував, на час смерті
ОСОБА_6 разом з нею в спірному
домоволодінні були зареєстровані та
проживали її чоловік ОСОБА_5 та
відповідачка.

Чоловік позивачки - ОСОБА_5 був єдиним
спадкоємцем ОСОБА_6 і він фактично
вступив в управління та володіння
спадковим майном, подав державній
нотаріальній конторі заяву про
прийняття спадщини.

05 січня 1990 року ОСОБА_5 після смерті
матері ОСОБА_6 в державній
нотаріальній конторі м.Дружківка
Донецької області отримав свідоцтво
про право на спадщину за законом на
житловий будинок АДРЕСА_1 жилою площею
30,80 м2 літ. А-1 розташованого на
земельній ділянці площею 600 м2 та
надвірними будівлями: літня кухня літ.
Б, сіні літ. а1,а, будівля для газ. літ а2,
тамбур літ. а3, погріб літ б, гараж літ В,
сарай літ. Г, огорожа № 1-2, замощення
літ. І, водопровід літ. Е (а.с. 50).

Згідно положень ст. 549 ЦК України (в
редакції 1963 року) спадкоємець повинен
самостійно вчинити дії, які свідчать
про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду із позовом про
визнання свідоцтва про спадщину
недійсним частково, ОСОБА_1 посилалася
на те, що будинок є спільною власністю
її та померлого чоловіка, оскільки вони
його будували за спільні гроші,
спільною працею, тоді як ОСОБА_6, до
будівництва ніякого відношення не
мала. Також позивач пояснила, що вона
нічого не знала, про те, що чоловік
отримав будинок в спадщину, усіма
документами займався чоловік. Вона не
здійснювала ніяких дій по отриманню
документів.

Допитана у судовому засіданні свідок
ОСОБА_7, пояснила, що дійсно будинок
будували подружжя ОСОБА_1, а ОСОБА_6 не
приймала участі у будівництві.

Згідно із ст. 63 ЦПК України показання
свідка це повідомлення про відомі йому
обставини, які мають значення для
справи. Не є доказом показання свідка,
який не може назвати джерела своєї
обізнаності щодо певної обставини.

Як вбачається з показань зазначеного
свідка вона не підтвердила, що ОСОБА_1
вчинила дії, спрямовані на прийняття
спадщини, протягом шести місяців з дня
смерті ОСОБА_6

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 не
надано належних та допустимих доказів,
які б беззаперечно підтверджували факт
прийняття нею спадщини після смерті
ОСОБА_6, тому в задоволенні позову в
частині визнання частково недійсним
свідоцтва про спадщину необхідно
відмовити в зв'язку з недоведеністю цих
вимог.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в
судовому засіданні не заперечували, що
остання із заявою до нотаріальної
контори про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_6 не зверталася.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
підстав для визнання недійсним
зазначеного свідоцтва про право на
спадщину не вбачається.

В зв'язку з цим не підлягають
задоволенню і вимоги про визнання
права власності на 1/3 спірного будинку.

Як вибачається із матеріалів справи,
позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5, знаходились у
зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1950
року, про що було зроблено актовий
запис № 147 (а.с.13).

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що
під час шлюбу, вони на земельної
ділянці, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, яка належала матері чоловіка
ОСОБА_6, побудували дім, який є їх
спільної власністю, тому їй належить 1/3
частина будинку.

Судом встановлено, що 23 липня 1951 р. в
розпорядження гр. ОСОБА_6 була передана
земельна ділянка, площею 600 кв.м. під
будівництво (а.с.57)

27 серпня 1951 року з гр.ОСОБА_6 було
укладено договір на будівництво на
вищезазначеній земельній ділянці
(а.с.55-56)

Відповідно договору про надання в
безстрокове користування земельної
ділянки для індивідуальної забудови
житлового будинку від 21 серпня 1957 року
ОСОБА_6 була власником домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.55-56 ).

Згідно свідоцтву про право власності
на нерухоме майно, виданого виконкомом
Дружківської міської ради 10 липня 1989
року, ОСОБА_6 є власницею будинку
АДРЕСА_1 (а.с.47).

Доводи ОСОБА_1, що вона приймала
безпосередню участь у будівництві
спірного будинку за АДРЕСА_1, і що вона
для цієї мети з чоловіком за особисті
кошти придбали будівельні матеріали і
що тільки вона з чоловіком удвох
будували цей будинок, а тому вона з ним
набула право власності на цей будинок,
є безпідставними, оскільки вони не
ґрунтуються на законі.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду СРСР від 31.07.81 р. за № 4
"Про судову практику по вирішенню
спорів, пов'язаних з правом власності
на жилий будинок", індивідуальне
житлове будівництво здійснюється з
метою забезпечення житловою площею тих
громадян і членів їх сімей, яким у
визначеному порядку надана в
безстрокове користування земельна
дільниця для будівництва будинку. Тому
участь сторонніх осіб для забудовника
в будівництві будинку не може служити
підставою для визнання за ними права
власності на часть побудованого
будинку.

П.5 даної Постанови передбачено, що сам
по собі факт сприяння забудовнику з
боку членів його сім'ї або родичів в
будівництві будинку не може бути
підставою для задоволення їх претензій
до забудовника про визнання права
власності.

Такий позов може бути задоволено лише у
тому випадку, якщо між цими особами та
забудовником була домовленість про
утворення спільної власності на
житловий будинок і саме з цією метою
вони вносили свою працю і кошти в
будівництво жилого будинку.

У даному випадку, у відповідності до
наведених роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду, якщо б ОСОБА_1 й
приймала участь у будівництві спірного
будинку, однак це не створювало б для
неї права приватної власності на цей
будинок. До того ж ОСОБА_1 не надала суду
доказів того, що вона з ОСОБА_6 уклала
договір про створення сумісної
власності на спірний будинок.

А тому, за таких підстав у ОСОБА_1 не
виникає і права визнавати частково
недійсним свідоцтва про права
власності на спірний будинок,
визнавати за нею права власності на 1/3
частину цього будинку .

В своїх позовних вимогах, позивачка
посилається на те, що між її чоловіком
та дочкою, відповідачкою по даній
справі було укладено договір довічного
утримання, згідно якого відповідачка
стала власником будинку. Просить даний
договір визнати частково недійсним,
оскільки, вважає, що вона, як дружина
мала право на 1/2 частину будинку і при
укладенні договору, треба було
спросити її думку та згоду на укладення
такого договору.

Дійсно 17 грудня 2004 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено
договір довічного утримання (догляду),
про що приватним нотаріусом
Дружківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 було зроблено
реєстраційний запис за № 4394 (а.с. 6 ).
Наслідком укладення договору стала
державна реєстрація за відповідачкою
права власності на будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7
)

17 грудня 2009 року помер ОСОБА_5,
чоловік позивачки, що підтверджується
актовим записом № 1028, зробленим
відділом реєстрації актів цивільного
стану Дружківського міського
управління юстиції Донецької області
(а.с.8).

Поняття договору довічного
утримання (догляду) визначено статтею
744 ЦК України, а саме: за договором
довічного утримання (догляду) одна
сторона (відчужував) передає другій
стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину , інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

У даному випадку позивач заявляє
вимоги про визнання недійсним договору
довічного утримання. За життя
відчужувача також вказаний договір
розірваний не був, а визнання його
недійсним, що передбачено ст. 255 ЦК
України не знайшло своє підтвердження
у судовому засіданні.

Відповідно до наданих доказів
ОСОБА_1 до нотаріуса з заявою про
прийняття спадщини не зверталась, не
зверталась і з позовом до суду з
підстав ст. 1272 ЦК України для надання їй
додаткового строку на прийняття
спадщини.

ОСОБА_1 звернулась з вказаним у
даній справі позовом про визнання
договору довічного утримання
недійсним не будучи його стороною, але
вважаючи, що 1/3 частини будинку
належить їй на праві спільної
власності, як дружині померлого .

Відповідно до положень ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочинну є недодержання в момент
вчинення правочинну стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

П.2 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" ,
передбачено, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК зміст правочинну не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади
України, органів влади Автономної
Республіки Крим у випадках і в межах,
встановлених Конституцією України та
законом, а також моральним засадам
суспільства.

Зміст правочинну не повинен
суперечити положенням також інших,
крім актів цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України .

Відповідність чи
невідповідність правочинну
вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочинну.

Судом встановлено , що позивач
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 знаходились у
зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1950
року, що підтверджується актовим
записом № 147 (а.с.13)

Тому, в даному випадку зміст
договіру довічного утримання не може
суперечить вимогам Сімейного Кодексу
України, а саме ст. 60, згідно якої майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Але, як вибачається з матеріалів
справи ОСОБА_5 став власником спірного
будинку на підставі свідоцтва про
право на спадщину від 05 січня 1990 року
(а.с.42) після смерті ОСОБА_6

За частиною 2 ст. 57 СК України
майно, набуте за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування є особистою
приватною власністю чоловіка, дружини.

Стаття 59 СК України передбачає,
що той із подружжя, хто є власником
майна, визначає режим володіння та
користування ним з урахуванням
інтересів сім'ї, насамперед дітей.

В даному випадку ОСОБА_5 був
власником майна та визначив режим
володіння та користування будинком,
уклавши договір довічного утримання з
дочкою.

Матеріали справи свідчать, що як
зазначено позивач спадщину після
смерті ОСОБА_5 не прийняла, вона не була
стороною оспорюваного правочинну і
жодного відношення до майна яке на
момент укладення договору належало
ОСОБА_5 не мала тому суд відмовляє в
позові.

Окрім цього, відповідно до змісту
ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства. Кожна особа має право на
судовий захист. Захист же цивільних
прав - це передбачені законом способи
охорони цивільних прав у разі їх
порушення чи реальної небезпеки такого
порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту,
передбаченого законом, належить особі,
яка звернулася за захистом свого права
(ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України
позивачеві належить й право визначення
предмета і підстав позову.

Вибираючи спосіб захисту свого
права позивач не врахувала, що визнання
договору довічного утримання
недійсним не створює для неї будь-яких
правових наслідків і не захищає жодних
її прав.

Позивачка звертаючись з позовом
до суду, просила поновити їй строк
позовної давності, оскільки пропустила
його з поважних причин, тобто впізнала
про усі обставини лише в 2014 році.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого порушеного
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалась або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

За правилами ст. 256 ЦК України
позовною давністю захищається
цивільне право або інтерес, які
порушені. Право, яке не порушене,
позовною давністю не захищається.

Положення про правові наслідки
спливу позовної давності можуть
застосовуватись лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення чи оспорювання іншою
особою. Оскільки позивачем не доведено
порушення права, то у задоволенні його
позову слід відмовити за
необґрунтованістю, а не у зв'язку із
спливом позовної давності.

На підставі викладеного та
керуючись ст. 10,11,58,59,60,63,84,88,212-215,218, 224
ЦПК України (в редакції 2004 року), на
підставі ст. 549 ЦК України ( в редакції
1963 р.), ст. 203,215,255,744,1272 ЦК України ( в
редакції 2004 р.), ст. 57,59,60 СК України,
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 р. № 7 "Про судову
практику у справах про спадкування",
постанови Пленуму Верховного Суду від
31.07.1981р. " Про судову практику по
розгляду спорів, пов'язаних з правом
власності на житловий будинок",
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 " Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання провочинів недійсними", суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про визнання частково
недійсним договору довічного
утримання та визнання права власності
на 1/2 частину житлового будинку та
надвірних будівель, залишити без
задоволення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на апеляційне
оскарження. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене
позивачем в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Запорізької області
через Дружківський міський суд шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції або в порядку ч.4
ст. 295 ЦПК України.

Суддя:
А. Л. Гонтар