Номер провадження 2/754/3889/14
Справа №754/7414/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

26.12.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого судді - Таран Н.Г.

при секретарі - Величко Л.П., Чернишової
А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи: реєстраційна служба Головного
управління юстиції в м. Києві,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
комунальне підприємство Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна, про
встановлення факту спільного
проживання жінки та чоловіка без
реєстрації шлюбу, поділ майна, визнання
договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

В травні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Деснянського районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, в
якому просить:

- встановити факт проживання однією
сім'єю жінки, ОСОБА_2 та чоловіка,
ОСОБА_6, без реєстрації шлюбу з 2008 року
по січень 2014 року;

- визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 в
Києві та квартиру АДРЕСА_2;

- провести поділ майна, що є спільною
сумісною власністю ОСОБА_1, та ОСОБА_2 та
визнати право власності ОСОБА_1 на ?
частину квартири АДРЕСА_1 та на ?
частину квартири АДРЕСА_2.

В-подальшому позивач уточнив позовні
вимоги, просить:

- встановити факт проживання однією
сім'єю жінки, ОСОБА_2, та чоловіка,
ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з 2008 року
по січень 2014 року;

- визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 в
Києві та квартиру АДРЕСА_2;

- провести поділ майна, що є спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та
визнати право власності ОСОБА_1 на
квартиру АДРЕСА_2, визнати право
власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1;

- визнати договір дарування від 07
червня 2014 року укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 посвідчений приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_7 за реєстровим
номером 515 недійсним.

При цьому ОСОБА_1 вказує на те, що з 2008
року до початку 2014 року проживав однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з
відповідачкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року
у них народилася донька, ОСОБА_8 Сім'я
проживала за адресою: АДРЕСА_3 Донька
відвідувала групу «Веселка» 13
дошкільного навчального закладу № 762
«Либідь» за адресою: м. Київ, вул. В.
Гетьмана, 42-А. Увесь цей час вони
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, вели спільне господарство,
планували спільний бюджет, мали
спільні права та обов'язки. На початку
цього року (кінець січня 2014 року)
відповідачка несподівано для позивача
забрала речі, забрала їх спільну
малолітню дитину та виїхала у
невідомому напрямку. За період
спільного проживання позивачем була
придбана та оформлена на ім'я
відповідачки однокімнатна квартира за
адресою: АДРЕСА_1 де відповідачка та
малолітня донька зареєструвалися. У 2011
році сторони придбали ще одну
однокімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_2. Зазначена квартира була також
оформлена на ім'я відповідачки.
Зазначає, що в ході судового розгляду
йому стало відомо, що відповідачка
відчужила квартиру за адресою: АДРЕСА_2,
а саме: подарувала її своїй матері.
Договір дарування вищевказаної
квартири був кладений між
відповідачкою та її матір'ю, вже після
того, як відповідачка була повідомлена
про наявність судового спору щодо цієї
квартири та ухвали від 1 травня 2014 року
про накладення заборони на вчинення
будь-яких дій, спрямованих на
відчуження спірного майна. Отже,
відповідачка діючи умисно, уклала
фіктивний правочин зі своєю матір'ю,
ОСОБА_3 Вважає, що даний факт свідчить
про те, що договір дарування квартири
укладений з метою приховання майна від
звернення на нього стягнення, а отже є
фіктивний, що є підставою для визнання
його недійсним. Посилаючись на
викладені обставини, позивач просить
задовольнити його вимоги.

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 18.11.2014 року, занесеної до
журналу судового засідання, до участі у
справі залучено ОСОБА_3 як третю особу,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, а ухвалою Деснянського
районного суду м. Києва від 02.12.2014 року,
занесеної до журналу судового
засідання ОСОБА_3 залучено до участі в
справі в якості співвідповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_9уточнені
позовні вимоги підтримали та просять
їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_10 проти позовних вимог ОСОБА_1.
заперечують. При цьому в своїх
запереченнях на позов від 23.12.2014 року,
відповідачка ОСОБА_2 звертає вагу суду
на те, що позивач до 17.04.2014 року
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_11, що підтверджуються відповіддю
Відділу державної реєстрації актів
цивільного стану Деснянського
районного управління юстиції у м. Києві
№662/020218 від 17.09.2014 року та сплачує
аліменти на користь ОСОБА_11 Як зазначає
позивач, у відповідності до ч. 2 ст. 21 СК
України проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя. Відповідно до ст. 25 СК України
жінка та чоловік можуть одночасно
перебувати лише в одному шлюбі. Жінка
та чоловік мають право на повторний
шлюб лише після припинення
попереднього шлюбу. Ч.1 ст. 74 СК України
передбачено, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. Отже, з
аналізу вищезазначених норм Сімейного
кодексу України, вбачається, що
придбані ОСОБА_2 за особисті кошти
квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1
належить їй на праві особистої
приватної власності та ОСОБА_1 не має
будь-яких прав на дане нерухоме майно.
Квартира АДРЕСА_1, була придбана
позивачко за власні кошти та частково
запозичені кошти, позивачка особисто
домовлялась з ріелтором та була при
оформленні договору купівлі-продажу
квартир. Так, на купівлю даної квартири
позивачка позичила у своєї колеги
грошові кошти в розмірі 20000 доларів СШ,
що підтверджується розпискою. Доказом
того, що позивачка та відповідач не
проживали однією сім'єю є медична
картка їх доньки ОСОБА_8, з якої
вбачається, що з 3 місяців до 18 місяців
життя доньки, позивачка разом з донькою
проживали у м. Могилеві-Подільському у
батьків відповідачки. Матеріалами
судової справи підтверджується той
факт, що на момент укладення та
посвідченні договору дарування,
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
договору дарування квартири АДРЕСА_2
ухвала Деснянського районного суду м.
Києва від 15.05.2014 року не була виконана.
Підтвердженням того, що позивач не має
будь-якого відношення до квартири
АДРЕСА_2 є те, що він в судовому
засіданні зазначив, що вказана
квартира коштує 50000 доларів США, а
фактично продавцю квартири було
сплачено 54 000 доларів США. Також, ОСОБА_3
за власні кошти було проведено ремонт
квартири АДРЕСА_2, що підтверджується
договором будівельного-підряду на
виконання робіт на ремонт
квартири.Посилаючись на викладені
обставини, ОСОБА_2 вважає, що підстав
для задоволення позовних вимог ОСОБА_1
не має (а.с.81-84).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася про час і місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином, причини неявки суду не
повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_12 проти задоволення позовних
вимог заперечувала, просила у їх
задоволенні відмовити. Суду пояснила,
що квартира АДРЕСА_2 була придбана
ОСОБА_3 з метою в подальшому переїхати з
чоловіком ближче до доньки, ОСОБА_2, тож
квартира і була придбана неподалік від
належної їй на праві власності
квартири АДРЕСА_1 Угодою з купівлі
квартири, що розташована по АДРЕСА_2
займалася ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_3 за
своїм станом здоров'я не мала змоги
приїхати, тож було вирішено оформити
квартиру на ОСОБА_2 та в подальшому
переоформити на ОСОБА_3 Кошти на
купівлю квартири НОМЕР_1, що
розташована по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 зі своїм
чоловіком відкладали впродовж дуже
довгого часу. Зазначила, що саме ОСОБА_3
за власні кошти було проведено ремонт
квартири АДРЕСА_2 що підтверджується
договором будівельного підряду на
виконання робіт по АДРЕСА_2 від 15.01.2014
року та актом виконаних робіт на ремонт
квартири по АДРЕСА_2 від 15.01.2014 року.
Зазначила, що позивач ОСОБА_1 ніколи не
наполягав на тому, щоб між ним та
відповідачкою ОСОБА_13 був
зареєстрований шлюб.

Третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 в судові засідання не
з'являлась, в поданих суду заявах
справу просила слухати за її
відсутності.

Третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 в судові засідання не
з'являлась, в поданих суду заявах
справу просила слухати за її
відсутності.

Треті особи: Реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м.
Києві, комунальне підприємство
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна в
судове засідання своїх представників
не направили, письмових пояснень по
суті порушеного питання не подавали.

Допитані в судовому засіданні за
клопотанням позивача свідки ОСОБА_14
(сусідка позивача), ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17 показали, що знають сторін по
справі як подружжя, останні проживали
разом з 2008 року до початку 2014 року в
квартирі позивача, вели спільний
бюджет, разом відпочивали, мали спільну
дитину ОСОБА_8,святкували свята,
приймали гостей.

Свідок ОСОБА_18 (зі сторони
відповідачки) допитана в судовому
засіданні, пояснила, що ОСОБА_2 є її
клієнткою, познайомились під час
перегляду квартири. Під час перегляду
квартири ОСОБА_2 була з другом ОСОБА_10.
Запитувала у ОСОБА_2 чи є у неї гроші, на
купівлю квартири, на що отримала
відповідь, що ОСОБА_2 сама буде купувати
квартиру бо до цього часу не має
власного житла. ОСОБА_2 купувала
квартиру разом з другом ОСОБА_10. За
квартиру розраховувалася ОСОБА_2.

Допитана судом свідок ОСОБА_19 (зі
сторони відповідачки) показала, що знає
ОСОБА_2 з 2004 року, так, як працювали
разом. ОСОБА_2 просила позичити їй 20000
доларів США і вона ці гроші позичила.
ОСОБА_2 розповідала, що проживає в шлюбі
з чоловіком, якого звати ОСОБА_20. Знає,
що останні роки ОСОБА_2 проживала на
Троєщині з дитиною.

Свідок ОСОБА_21, (зі сторони
відповідачки) в судовому засіданні
свідчив, що з ОСОБА_2 були колегами по
роботі. Допомагав відповідачці робити
ремонт в її квартирі. ОСОБА_2
запрошувала його дивитись квартиру по
АДРЕСА_2. Коли проводив ремонт у
квартирі ОСОБА_2, саме вона
розраховувалася з ним. Знає, що в ОСОБА_2
є дитина та чоловік якого звати ОСОБА_20.
При купівлі квартири був присутній в
якості товариша ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_20, (зі сторони
відповідачки) в судовому засіданні
свідчив, що проживав з ОСОБА_2 з 2001 року
по 2009 рік. Деякий час періодично жили
разом, з лютого 2014 року безперервно
проживають разом. Під час спільного
проживання майна не набули. Всі майнові
питання були вирішені під час
розірвання шлюбу в усному порядку, 28000
доларів США залишились у ОСОБА_2 після
розірвання шлюбу. Знає, що ОСОБА_2 одну
квартиру купувала за кошти, які він їй
залишив, а іншу за свої кошти та кошти,
які давала мама ОСОБА_2, які він
привозив з Могилів-Подільського в 2011
році. Зазначив, що на даний час проживає
разом з ОСОБА_2 та її дитиною.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народилась ОСОБА_8, батьком якої є
ОСОБА_1, а матірю є ОСОБА_2 (а.с. 6 Том №1 -
копія свідоцтва про народження).

На підставі договору купівлі-продажу
квартири від 28.04.2010 року на ім'я ОСОБА_2
була придбана квартира АДРЕСА_1 (а.с.
124,125 Том №1 - копія договору).

Відповідно до тексту вказаного
договору ОСОБА_2 зазначила, що
зареєстрованому шлюбі та у фактичних
шлюбних відносинах не перебуває,
відповідно до її заяви, підпис на якій
засвідчено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 28.04.2010 року за р. №1351.

На підставі договору купівлі-продажу
квартири від 18.11.2011 року на ім'я ОСОБА_2
була придбана квартира АДРЕСА_2 (а.с. 17
Том №1 - копія договору).

Відповідно до заяви приватному
нотаріусу Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
відповідачка стверджувала той факт, що
придбана нею квартира АДРЕСА_2 не є
спільною сумісною власністю, оскільки
на час її набуття вона в шлюбі не
перебувала, однією сім'єю ні з ким не
проживала, зміст статей 65, 74 та 97 СК
України їй роз'яснений (а.с.78 Том №1 -
копія заяви).

На підставі договору дарування від
07.06.2014 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстровано в реєстрі за №515, ОСОБА_2
подарувала ОСОБА_3 належну їй квартиру
АДРЕСА_2 (а.с.194 Том №1 - копія договору).

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 11.11.2005 року стягнуто з
ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_11 на
утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_22
та ОСОБА_23 в розмірі 1/3 частини від усіх
видів заробітку, але не менше ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку на одну
дитину, починаючи з 18.10.2005 року і до
досягнення найстаршою дитиною
повноліття (а.с.135 Том №1 - копія
рішення).

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києві від 17.04.2014 року шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_11 було розірвано (а.с. 136 Том №1-
копія рішення).

В спірному випадку встановлено, що
ОСОБА_1 з 18.07.1996 року по 17.04.2014 року
перебував в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_11, на час розгляду справи цей шлюб
є розірваним, що не заперечував сам
позивач.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається і сімєю тоді, коли
дружина та чоловік, у звязку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

За положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК
України, шлюбом є сімейний союз жінки
та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя.

Відповідно до частини 1 ст. 36 СК України,
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Стаття 25 СК України визначає про те, що
жінка та чоловік можуть одночасно
перебувати лише в одному шлюбі.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Відповідно до вимог ст. 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними. Речі для професійних занять
присуджуються тому з подружжя, хто
використовував їх у своїй професійній
діяльності. Вартість цих речей
враховується при присудженні іншого
майна другому з подружжя. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в Постанові №11 від 21.12.2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» при
застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Враховуючи що з 18.07.1996 року і по 17.04.2014
року позивач ОСОБА_1 перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, (що
охоплюється позовними вимогами) з якою
згідно частини 1 ст. 21 СК України мав
сімейний союз, а відповідно до правил
частини 1 ст. 36 СК України мав подружні
права і ніс подружні обов'язки,
враховуючи також те, що відповідно до
діючого законодавства України особа
може перебувати лише в одному шлюбі,
твердження позивача щодо того, що він
перебував у фактичних шлюбних
відносинах з відповідачкою, враховуючи
також те, що подружжя, мається на увазі,
особи які перебувають в
зареєстрованому шлюбі вважається
сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у
звязку з навчанням, роботою,
лікуванням, необхідністю догляду за
батьками, дітьми та з інших поважних
причин не проживають спільно- є
безпідставними, оскільки до припинення
шлюбу з ОСОБА_11 жодні відносини
позивача з іншими жінками не можуть
розглядатись як подружні, отже позовні
вимоги позивача про встановлення факту
проживання однією сімєю жінки та
чоловіка без реєстрації шлюбу
задоволенню не підлягають.

При застосуванні ст. 74 СК України слід
виходити з того, що вказана норма
поширюється на випадки, коли чоловік та
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Така ж правова позиція викладена в
Постанові Верховного Суду України від
20.02.2012 року.

Отже, позовні вимоги позивача щодо
визнання спільним сумісним майном та
поділу у відповідності до ст. 74 СК
України, придбаних відповідачкою
квартир задоволенню також не
підлягають, оскільки, як вказано вище,
відносини позивача та відповідача не
підпадають під визначення відносин
жінки та чоловіка, які проживають разом
без реєстрації шлюбу, визначених
Сімейним кодексом України, отже все
майно, що придбано позивачем на своє
імя та відповідачем на своє імя є їх
особистою власністю.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності та співставленні,
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також їх достатності і взаємному
зв'язку, суд приходить до висновку про
необхідність відмови в позові як
такому, що не ґрунтований на
матеріальному законі.

Приймаючи до уваги відмову в позові з
підстав не грунтованості його на
матеріальному законі, показання
свідків, що допитувались за клопотання
позивача, а саме: ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17 щодо спільного
проживання сторін в квартирі позивача
з 2008 року до початку 2014 року, вихованню
дочки та відпочинку, веденні спільного
господарства, а також показання
свідків відповідачки, а саме: ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_21, ОСОБА_20 щодо джерел
коштів на придбання спірного
нерухомого майна, та письмові докази,
що надавалися обома сторонами,
правового значення в даному випадку не
мають.

Що стосується позовних вимог позивача
щодо, визнання договору дарування від
07.06.2014 року, що укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 посвідчений приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_7 за реєстровим
номером 515 недійсним, то слід зазначити
наступне.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-якідії,
які не суперечать закону. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненн і лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчиненя
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність;
договір, щ овстановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Оскільки вимога про визнання договору
дарування від 07 червня 2014 року що
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_7 за реєстровим номером 515
недійсним у звязку з тим, що укладений
для унеможливлення поділу квартири між
позивачем та відповідачем, тобтоє
похідною від вимоги про встановлення
факту спільного проживання жінки та
чоловіка без реєстрації шлюбу, поділ
майна, позов в цій частині також
задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України,
витрати понесені позивачем, у звязку з
розглядом даної справи, відшкодуванню
не підлягають

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 59, 60, 61,
208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 2, 21, 36, 25,
70, 71, 71, 74 СК України, Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
реєстраційна служба Головного
управління юстиції в м. Києві,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
комунальне підприємство Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна, про
встановлення факту спільного
проживання жінки та чоловіка без
реєстрації шлюбу, поділ майна, визнання
договору дарування недійсним -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва через
Деснянський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особами які брали участь у справі та
не були присутні під час його
проголошення - протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено
26.12.2014 року.

Суддя:
Н.Г.Таран