Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення пені та штрафу за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
кредитним договором, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від
07 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, у якому просило
стягнути з ОСОБА_3 39
353 грн 22 коп. заборгованості за
кредитним договором, укладеним
19 серпня 2008 року між сторонами у
справі, а також 393 грн 53 коп. судових
витрат. Свої вимоги позивач
обґрунтовував тим, що взятих за
кредитним договором зобов'язань
відповідач не виконує належним чином,
що призвело до утворення
заборгованості у розмірі 39 353 грн 22 коп.,
з яких: 2 905 грн 06 коп. -
заборгованість за кредитом; 202 грн 34
коп. - заборгованість за процентами за
користування кредитом; 854 грн 04 коп. -
заборгованість зі сплати комісії за
користування кредитом;
33 041 грн 63 коп. - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань, 500 грн - штраф
(фіксована частина); 1 850 грн 15 коп. -
штраф (процентна складова).

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 19 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 07 липня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» пеню за несвоєчасне
виконання зобов'язань за кредитним
договором у розмірі 3
тис. грн та штраф (процентна складова) у
сумі 348 грн 07 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні указаного
позову, суд першої інстанції виходив з
передбачених ст. ст. 257, 258 ЦК України
підстав, оскільки кредитний договір №
DNXRRX12960037 укладено між сторонами 19
серпня 2008 року строком до 19 серпня 2009
року і основний кредитний договір у
вигляді заяви позичальника
домовленості сторін щодо встановлення
спеціального строку позовної давності
не містить, а оскільки позивач
звернувся до суду з цим позовом з
пропуском строку позовної давності, а
відповідач заявив клопотання про
застосування строків позовної
давності, є підстави для застосування
ст. 267 ЦК України.

Проте з такими висновками обґрунтовано
не погодився апеляційний суд, виходячи
з наступного.

Судом установлено, що 19 серпня 2008 року
між сторонами укладено кредитний
договір № DNXRRX12960037, відповідно до якого
ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_3
кредит у розмірі 2 905 грн 05 коп. зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом,
щомісячної винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 71
грн 17 коп. та одноразової винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 465 грн 60 коп., з кінцевим
терміном повернення - 19 серпня 2009 року,
а позичальник, у свою чергу,
зобов'язався повернути кредит,
сплачувати проценти, винагороду,
комісію в обумовлені у заяві та Умовах
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт») (далі
- Умови) строки.

Відповідач ознайомлений та згодний з
Умовами, про що зазначив у заяві про
отримання кредиту від 19 серпня 2008 року
(а. с. 8).

Згідно з пп. 5.5 п. 5 Умов термін позовної
давності за вимогами про стягнення
кредиту, процентів за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за даним договором
встановлюється сторонами тривалістю у
5 років (а. с. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Оскільки сторони досягли згоди та
уклали договір, в якому передбачили, що
позовна давність, установлена законом,
збільшена за домовленістю сторін до
п'яти років відповідно до пп. 5.5 п. 5 Умов,
що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК
України та свідчить про дотримання
банком строків позовної давності.

Указаний висновок апеляційного суду
відповідає правовій позиції
Верховного Суду України, викладеній у
постанові від 24 вересня 2014 року у
справі № 6-144цс14, яка в силу вимог ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковою

для всіх суб'єктів владних повноважень,
які застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику

у відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Крім того, відповідно до пп. 5.1 п. 5 Умов,
у випадку несвоєчасного погашення
заборгованості за кредитом
позичальник сплачує банку пеню в
розмірі 1,25 % від суми простроченої
заборгованості за кредитом за кожний
день прострочки, але не менше 1 грн (а. с.
12).

Підпунктом 5.3 п. 5 Умов передбачено, що у
разі порушення позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених договором,
більш ніж на 30 днів позичальник
зобов'язується сплатити банку штраф у
розмірі 500 грн + 5 % від суми позову (а. с.
13).

Відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконав, у
зв'язку з чим станом на 21 лютого 2013 року
утворилася заборгованість із пені за
несвоєчасність виконання зобов'язання
за договором у розмірі 33 041 грн 63 коп., а
також штрафу (процентна складова) у
сумі 1 850 грн 15 коп. (а. с. 5-6).

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
період, за який нараховується пеня за
прострочення виконання зобов'язання,
не може перевищувати одного року.
Виходячи з правової природи пені, яка
нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК
України обчислюється по кожному дню, за
який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня, коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, зокрема,
передбачено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням
положень ст. 3 ЦК України щодо загальних
засад цивільного законодавства та ч. 4
ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду
сприяти сторонам у здійсненні їхніх
прав дає право суду зменшити розмір
неустойки за умови, що він значно
перевищує розмір збитків.

Враховуючи вищевикладене та норми,
передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України,
апеляційний суд, виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, дійшов правильного
висновку, що оскільки розмір пені
значно перевищує розмір збитків, тому
стягненню з відповідача підлягає пеня
у розмірі 3 тис. грн, тобто в меншому
розмірі, ніж просив позивач.

Такий висновок апеляційного суду
відповідає правовій позиції
Верховного Суду України, викладеній у
постанові від 03 вересня 2014 року у
справі № 6-100цс14.

Крім того, правильним є також висновок
апеляційного суду про стягнення з
відповідача на користь позивача штрафу
в розмірі 5 % від суми позову, що складає
з урахуванням задоволених позовних
вимог 348 грн 07 коп.,
відповідно до пп. 5.3 п. 5 Умов та відмову
в задоволенні решти позовних вимог.

Ухвалюючи рішення в цій справі,
апеляційний суд правильно визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, повно та
всебічно дослідив наявні у справі
докази, надав їм належну оцінку в силу
вимог ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, в
результаті чого ухвалив законне й
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам ст. 316 ЦПК України, підстави для
його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищевикладене дає підстави для
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалене у справі рішення
апеляційного суду - залишенню без змін
з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 07 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак