Провадження № 2/742/1366/14
унікальний № 742/3998/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року Прилуцький
міськрайонний суд Чернігівської
області у складі: головуючого -
судді Зарічної Л.А.,

при секретарі Тищенко О.М.,

за участю представника
позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ІНГОССТРАХ», третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПРИВАТБАНК», про визнання недійсним
пункту договору та стягнення страхової
виплати,-

В
С Т А Н О В И В :

15 травня 2009 року в м. Прилуки
Чернігівської області позивачем разом
із Приватним акціонерним товариством
«Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» було
укладено договір страхування
наземного транспорту № СNGLAL40306649.

05 грудня 2011 року, близько 17 години 00
хвилин в м.Прилуки , Чернігівської
області по вул. Береговій громадянин
ОСОБА_3, керуючи автомобілем СНЕVROLЕТ
АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1, на
підставі довіреності на право
керування транспортним засобом, не
вибрав безпечної швидкості руху, не
врахував дорожню обстановку, при
виникненні перешкоди для руху не вжив
заходів для безпечного об'їзду
перешкоди, внаслідок чого не впорався з
керуванням автомобіля і здійснив наїзд
на бордюр та залізобетонну
електроопору, в результаті чого
належний позивачу на праві приватної
власності автомобіль СНЕVROLЕТ АVЕО ,
державний номерний знак НОМЕР_1 був
механічно пошкоджений.

Відповідно до постанови Прилуцького
міськрайонного суду Чернігівської
області по справі № 3- 2213/2011 до ОСОБА_3 за
вчинення адміністративного
правопорушення передбаченого ст.124
КУпАП було застосоване
адміністративне стягнення у виді
штрафу у розмірі 400 гривень.

Посилаючись на ті обставини, що
позивачем були належним чином
виконані умови своєчасності сплати
страхових платежів, але відповідач, при
настанні страхового випадку відмовив
у виплаті страхового відшкодування,
ОСОБА_2 звернулася до суду із
відповідним позовом, в якому просила
визнати незаконною відмову
відповідача у виплаті їй страхового
відшкодування, визнати недійсним пункт
16.6 абзацу 5 договору страхування
наземного транспортного засобу від 15
травня 2009 року в частині виключення
відповідальності страховика, якщо на
момент страхового випадку
здійснювалося особою, що не вписана у
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу та не мала
довіреності на керування транспортним
засобом чи тимчасового реєстраційного
талону (для фізичних осіб),
подорожнього листа або довіреності
(для водіїв юридичних осіб) та яка не
входить до переліку осіб, визначених у
заяві на страхування чи договорі, а
також спросить стягнути на її користь
24320 грн.63 коп. страхового відшкодування,
600 грн. як витрати за проведення авто
товарознавчого дослідження, 350 грн.
оплата послуг евакуатора та 487 грн.80
коп. понесених витрат по справі.

В ході судового розгляду позивачем
були збільшені позовні вимоги та
остаточно ОСОБА_2 просила суд визнати
незаконною відмову відповідача у
виплаті їй страхового відшкодування,
визнати недійсним пункт 16.6 абзацу 5
договору страхування наземного
транспортного засобу від 15 травня 2009
року в частині виключення
відповідальності страховика, якщо на
момент страхового випадку
здійснювалося особою, що не вписана у
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу та не мала
довіреності на керування транспортним
засобом чи тимчасового реєстраційного
талону (для фізичних осіб),
подорожнього листа або довіреності
(для водіїв юридичних осіб) та яка не
входить до переліку осіб, визначених у
заяві на страхування чи договорі, а
також стягнути на її користь 29021 грн.02
коп. страхового відшкодування, 600 грн.
як витрати за проведення
автотоварознавчого дослідження, 800
грн. витрат, понесених за проведення
експертизи, 350 грн. послуги евакуатора
та 533 грн.81 коп. понесених витрат по
справі.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав остаточні позовні
вимоги та при цьому пояснив, що вважає
дії відповідача по невиплаті
страхового відшкодування позивачу
такими, що порушують права його
довірителя, оскільки під час придбання
вказаного автомобіля сторони були
поставлені в нерівні умови. В той же
час, навіть при наявності у особи, яка
здійснила ДТП , відповідної
нотаріально посвідченої довіреності,
відповідачем безпідставно було
відмовлено у виплаті страхового
відшкодування, незважаючи на те, що
власник автомобіля своєчасно
повідомив про обставини ДТП, подав
визначені законодавством необхідні
документи, для огляду пошкодженого
авто приїздив представник страхової
компанії, проте у виплаті страхової
суми було відмовлено по надуманим
підставам. Також представник позивача
повідомив, що на даний час ОСОБА_2
повністю погасила кредит , який
отримувала у ПАТ КБ «ПриватБанк» на
придбання вказаного автомобіля, а тому
вигонабувачем у такому випадку є саме
вона.

Представник відповідача в судове
засідання жодного разу не з'явився, але
подав письмову заяву про розгляд
справи за його відсутності та письмові
заперечення, в який виклав позицію
відповідача щодо невизнання позовних
вимог у повному обсязі, та просив
застосувати до вказаного спору
строків позовної давності.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору в судове засідання не з'явився та
не повідомив про причини свої неявки,
хоча про день та час розгляду справи
був повідомлений своєчасно.

Вислухавши пояснення, дослідивши
наявні докази про справі, суд приходить
до висновку про необхідність
часткового задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 виходячи з наступних підстав:

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів, поданих
сторонами.

В судовому засіданні було достовірно
встановлено, що 15 травня 2009 року між
страховиком - Приватним акціонерним
товариством «Страхова компанія
«ІНГОССТРАХ» та страхувальником
ОСОБА_2, вигодонабувачем ПАТ КБ
«ПриватБанк», відповідно до Правил
добровільного страхування наземного
транспорту (крім залізничного)» та у
відповідності до вимог Закону України
«Про страхування», було укладено
договір страхування наземного
транспорту № СNGLAL40306649, а саме
автомобіля марки СНЕVROLЕТ АVЕО ,
державний номерний знак НОМЕР_1,
дійсною вартістю 81500 грн., страховою
сумою 81500 грн. та страховою премією 2037
грн.50 коп. Укладеним між сторонами
договором передбачена можливість
одержання страхового відшкодування
безпосередньо страхувальником, однак
відповідно до вимог п.15.19.1 п.3. договору
страхування лише у разі, якщо
страхувальник здійснив повний
розрахунок за кредитним договором, що
підтверджується відповідною довідкою (
а.с. 14).

02 червня 2009 року ОСОБА_2 нотаріально
посвідчила довіреність, якою
уповноважила ОСОБА_3 представляти
інтереси власника транспортного
засобу в будь-яких установах,
підприємствах і організаціях
незалежно від їх підпорядкування і
форм власності з питань управління
автомобілем марки СНЕVROLЕТ АVЕО ,
державний номерний знак НОМЕР_1.
Вказана довіреність була видана
строком на три роки.

Копія свідоцтва про шлюб (а.с.9)
підтверджує ті обставини, що 10 жовтня
2009 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із
ОСОБА_3 та змінила своє прізвище на
прізвище «Терещенко».

Оскільки вигодонабувачем, згідно
даного договору страхування засобів
наземного транспорту на період дії
кредитного договору є банк, але
зважаючи на те, що ОСОБА_2 в повному
обсязі здійснила погашення кредиту на
автомобіль згідно кредитного договору
№ СNGLAL40306649 від 15.05.2009 року, що
підтверджується повідомленням ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» (а.с.26), позивачка
наділена правом самостійно пред'явити
позов до страхової компанії.

Пунктом 7 даного договору визначено
перелік страхових випадків, при
настанні яких страхова компанія
здійснює виплату страхової суми, в
тому числі і при пошкодженні
застрахованого транспортного засобу
внаслідок ДТП за його участю без вини
та при наявності вини водія, а також
визначений розмір франшизи.

Пунктом 9 визначено строк його дії, а
саме 12 місяців, тобто із 15.05.2009 по 14.05.2010
року включно. В той же час, сторони
погодили, що у разі сплати страхового
платежу, визначеного п.8 цього Договору,
договір вважається щорічно
продовженим на відповідний строк, за
який здійснена сплата страхового
платежу.

В судовому засіданні представник
позивача стверджував, що ОСОБА_2
проводила оплати страхових платежів,
визначених умовами договору у 2009, 2010 та
2011 роках, що також вбачається і з
страхового акту, складеного
відповідачем, в якому наявна
інформація про сплату страхової премії
1862 грн.14 коп. в повному обсязі 13.05.2011
року, яка надійшла на рахунок страхової
компанії, що свідчить про дію його на
момент дорожньо-транспротної пригоди,
яка відповідно до вимог Закону України
«Про страхування» є страховим
випадком. Незважаючи на те, що вказаний
договір був укладений у 2009 році строком
на 1 рік, проте, в даному випадку він був
пролонгованим по 15 травня 2012 року
включно.

Відповідно ж до вимог ст. 256 ЦК України
, позовна давність - це строк, у межах
якої особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права та інтересу. Законодавець
визначив загальну тривалість позовної
давності - три роки. В той же час існує
і спеціальна позовна давність,
скорочена або більш тривала. Проте,
така до спірних правовідносин в даному
випадку не застосовується.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. В той
же час, за зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений, або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Однак, саме ст. 268 ЦК
України чітко зазначає підстави, при
яких позовна давність не поширюється і
такою, відповідно до п.5 є в тому числі і
вимога страхувальника (застрахованої
особи) до страховика про здійснення
страхової виплати (відшкодування).

Як було встановлено в судовому
засіданні, 05 грудня 2011 року, близько 17
години 00 хвилин в м.Прилуки ,
Чернігівської області по вул.
Береговій громадянин ОСОБА_3 , керуючи
автомобілем СНЕVROLЕТ АVЕО , державний
номерний знак НОМЕР_1., на підставі
довіреності на право керування
транспортним засобом, не вибрав
безпечної швидкості руху, не врахував
дорожню обстановку, при виникненні
перешкоди для руху не вжив заходів для
безпечного об'їзду перешкоди,
внаслідок чого не впорався з
керуванням автомобіля і здійснив наїзд
на бордюр та залізобетонну
електроопору, в результаті чого
належний на праві приватної власності
позивачу автомобіль СНЕVROLЕТ АVЕО ,
державний номерний знак НОМЕР_1
отримав механічні пошкодження.

Тобто, саме дана ДТП, яка відбулася у
грудні 2011 року, спонукала позивача
звернутися із відповідною заявою про
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором страхування,
а відтак, станом на день звернення
позивача до суду із відповідним
позовом - 28 серпня 2014 року, не збіг
визначений законодавством загальний
трьохрічний строк позовної давності
для захисту порушеного відповідачем
права на оспорення договору
страхування, а виходячи із положень
ст. 268 ЦК України, щодо спірних
правовідносин про стягнення страхових
виплат взагалі не застосовується, а
тому суд вважає безпідставним
твердження відповідача про
застосування в даному випадку позовної
давності.

На час настання ДТП керування
застрахованим транспортним засобом
здійснював ОСОБА_3, який відповідно до
свідоцтва про одруження від 10 жовтня 2009
року є чоловіком позивачки, якому
ОСОБА_2 передала застрахований
транспортний засіб у користування, та
який мав при собі посвідчення водія
відповідної категорії , свідоцтво про
реєстрацію ТЗ та довіреність, а тому
саме він, як винуватець ДТП був
притягнутий до адміністративної
відповідальності за ст.124 КУпАП за
постановою Прилуцького міськрайонного
суду від 26 грудня 2011 року (а.с.9,19).

Відповідно до п.4.1 Договору
страхування, предметом договору
страхування є майнові інтереси
страхувальника, що не суперечать
законодавству України, пов'язані з
володінням, користуванням і
розпорядженням транспортним засобом в
даному випадку автомобілем СНЕVROLЕТ
АVЕО , державний номерний знак НОМЕР_1.

Страховим випадком за Договором
страхування, зокрема, визнається: «ДТП»
-Пошкодження застрахованого ТЗ
внаслідок ДТП за його участю.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону
України «Про страхування», договір
страхування - це письмова угода між
страхувальником і страховиком, згідно
з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування, а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та виконати
інші умови договору.

Згідно норм Закону України «Про
страхування», страховим ризиком
визнається певна подія, на випадок якої
проводиться страхування і яка має
ознаки ймовірності та випадковості
настання. Страховим випадком
визнається подія, передбачена
договором страхування або
законодавством, яка відбулася і з
настанням якої виникає обов'язок
страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
страхування» страховим відшкодуванням
є страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договором майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку.

Страхове відшкодування не може
перевищувати розміру прямого збитку,
якого зазнав страхувальник.

Положеннями ст. 991 Цивільного
кодексу України, які дублюються в
положенні ст. 26 Закону України «Про
страхування», передбачено підстави
відмови від здійснення страхової
виплати, які не розповсюджуються на
спірні правовідносини. Договором
страхування передбачені інші підстави
для відмови здійснити страхову
виплату, але вони також не
розповсюджуються на даний випадок, а
тому суд зазначає, що з
застрахованим автомобілем стався
страховий випадок і страхова компанія
зобов'язана виплатити позивачу
страхову виплату у відповідності до
вимог договору.

Страховим актом передбачено
також, що Чернігівське РУ ПриватБанка,
як субагент ПАТ СК «ІНГОССТРАХ»,
зобов'язаний не пізніше 5-ти днів після
затвердження даного акту направити
Страхувальнику лист про відмову у
виплаті страхового відшкодування,
проте, всупереч вимогам страхового
акту, такий лист позивачу не
направлявся.

Представниками страхової компанії
був наданий ОСОБА_2 лише страховий акт,
з якого позивач дізнався про відмову
у виплаті йому страхової суми.

Відповідно до ст.979 ЦК України
за договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконати інші умови
договору.

Як на одну із підстав для відмови
у виплаті страхового відшкодування
відповідач у своїх запереченнях
посилається на ті обставини, що
страхувальником не було надано
страховику, в особі страхового агента,
транспортного засобу для проведення
незалежної експертизи. Проте, з таким
твердженням не може погодитися суд,
оскільки 05 грудня 2011 року позивачем, як
передбачено вищевказаним Договором
про страхування, повідомлено
компетентний орган ВДАІ Прилуцького
МВ УМВС, який належним чином зафіксував
всі обставини даної ДТП, що вбачається
із відповідної довідки (а.с.17), 06
грудня 2011 року повідомив страховика, що
вбачається із відповідної письмової
заяви (а.с.15), яка була прийнята та
зафіксована страховиком за вхідним
номером 548 та того ж 06 грудня 2011 року
пошкоджений автомобіль позивачем був
наданий для огляду страховому агенту,
який склавши протокол фіксації
пошкоджень (а.с.21-22), 26 грудня 2011 року
виніс страховий акт, яким визнавши
даний випадок страховим, вказав, що
водій, який керував вказаним
транспортним засобом на час
страхового випадку не погоджений із
страховою компанією, а відтак страхова
компанія фактично відмовила позивачу
у виплаті страхового відшкодування. В
той же час, окрім даного страхового
акту, який передбачає виплату позивачу
0 гривень 00 копійок, жодних документів,
які б підтверджували повідомлення
позивача про виплату чи відмову у
виплаті належного страхового
відшкодування не направлялося.

Відповідно до п.15.5 Договору розмір
завданих збитків визначається після
огляду транспортного засобу та на
підставі експертної оцінки розміру
збитку (кошторису вартості
відновлювального ремонту) з
урахуванням документів, наданих
страхувальником (вигодонабувачем), а
також документів і відомостей,
зібраних Страховим агентом самостійно.

Оскільки після проведеного
огляду страховиком не було здійснено
експертної оцінки та не надано
відповідного кошторису вартості
відновлювального ремонту, позивачем,
відразу після ДТП було надано
пошкоджений автомобіль для
експертного автотоварознавчого
дослідження, яким визначено вартість
матеріального збитку - 20680 грн.
Зважаючи на ті обставини, що
представником відповідача вказаний
розмір шкоди не визнався , за
клопотанням сторони позивача була
призначена відповідна
автотоварознавча експертиза, яка
підтвердивши вартість заподіяної
шкоди станом на день ДТП, визначила
розмір такої станом на день проведення
експертизи №101/14 від 08 жовтня 2014 року -
29021 грн.02 коп.

Допитаний в судовому засіданні
експерт ОСОБА_6 пояснив, що зважаючи на
ті обставини, що автомобіль дійсно було
пошкоджено у 2011 році, але фактично
відремонтовано у червні 2014 року, про що
свідчать відповідні документи, які
були надані йому під час проведення
експертизи, розмір заподіяної позивачу
шкоди ним визначений виходячи з
вартості та часу відновлювального
ремонту, що відповідає вимогам
законодавства та становить 29021 грн.02
коп. Вказані обставини ним
обґрунтовані в описовій частині
висновку експертизи

Як було встановлено в судовому
засіданні, іншою підставою для
відмови у виплаті страхового
відшкодування позивачці є те, що на
момент страхового випадку управління
ТЗ здійснювалося особою, яка не вписана
в свідоцтво про реєстрацію ТЗ та не
мала довіреності на управління ТЗ чи
тимчасового реєстраційного талону,
подорожнього листа і яка не входить до
переліку осіб, заявлених в заяві на
страхування або цього договору, що
дійсно підтверджується п. 16.6 Договору.

Як вбачається п.16.6 Договору (умов
страхування) в тому числі міститься, що
страховик не несе відповідальності,
якщо керування ТЗ на момент страхового
випадку здійснювалося особою, що не
вписана в свідоцтво про реєстрацію ТЗ
та не мала довіреності на керування ТЗ
чи тимчасового реєстраційного талону
(для фізичних осіб), подорожнього листа
або довіреності (для водіїв юридичних
осіб) та яка не входить до переліку
осіб, визначених у заяві на страхування
чи цьому Договорі».

Разом з тим слід зазначити, що
вказане положення п.16.6 Договору на час
укладення Договору страхування в 2009
році, частково відповідало нормам
Правил дорожнього руху, затверджених
постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №
1306 (в редакції, чинній на час
укладання Договору страхування), які
встановлювали обов'язковий перелік
документів та умов для того, щоб водій
механічного транспортного засобу мав
право керувати цим транспортним
засобом, а саме пунктом 2.1 Правил
дорожнього руху, затверджених
постановою КМУ від 10.10. 2001 року № 1306 (в
редакції, чинній на час укладання
Договору страхування) було
встановлено, що водій механічного
транспортного засобу повинен мати при
собі: а) посвідчення на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії і талон, що додається до
посвідчення; б) реєстраційний документ
на транспортний засіб (для
транспортних засобів Збройних Сил -
технічний талон), у разі відсутності в
транспортному засобі його власника,
крім того, - свідоцтво про право
спільної власності на цей транспортний
засіб або реєстраційний чи інший
засвідчений в установленому порядку
документ, що підтверджує право
керування, користування чи
розпорядження таким транспортним
засобом; в) у разі встановлення на
транспортних засобах проблискових
маячків і (або) спеціальних звукових
сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий
Державтоінспекцією МВС, у разі
розміщення реклами, - погодження, що
видається підрозділами
Державтоінспекції МВС; г) у
встановлених законодавством випадках
дорожній лист і документи на вантаж, що
перевозиться, на маршрутних
транспортних засобах додатково - схему
маршруту та розклад руху; на
транспортних засобах, що здійснюють
перевезення великогабаритних чи
великовагових вантажів, - дозвіл на рух;
на транспортних засобах, що здійснюють
перевезення небезпечних вантажів, -
технічні умови на перевезення,
свідоцтво про допуск водія і допуск
транспортного засобу до перевезення
небезпечного вантажу та дозвіл на
дорожнє перевезення; ґ) поліс
(сертифікат) обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Водії, які відповідно до
законодавства звільняються від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів на території України, повинні
мати при собі відповідні підтвердні
документи (посвідчення).

Згідно Пункту 2.2 даних Правил
власник транспортного засобу, а також
особа, яка використовує такий
транспортний засіб на законних
підставах, можуть передавати у своїй
присутності керування транспортним
засобом іншій особі, що має при собі
посвідчення на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії, а також особі, яка
навчається водінню транспортним
засобом відповідно до вимог цих Правил.

Отже, вказаний пункт Договору є
такими, що суперечать нормам Правил
дорожнього руху.

А також, на момент страхового
випадку дані норми Правил дорожнього
руху у вищевказаній редакції
втратили силу.

Так пунктом 2.1 Правил дорожнього
руху, затверджених постановою КМУ від
10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції,
чинній на час настання страхового
випадку), встановлено, що водій
механічного транспортного засобу
повинен мати при собі: а) посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії; б)
реєстраційний документ на
транспортний засіб (для транспортних
засобів Збройних Сил, внутрішніх
військ МВС, Держприкордонслужби,
Держспецтрансслужби, Держспецзвязку,
Оперативно-рятувальної служби
цивільного захисту - технічний талон);
в) у разі встановлення на транспортних
засобах проблискових маячків і (або)
спеціальних звукових сигнальних
пристроїв - дозвіл, виданий
Державтоінспекцією МВС; г) на
маршрутних транспортних засобах -
схему маршруту та розклад руху; на
великовагових і великогабаритних
транспортних засобах та транспортних
засобах, що здійснюють дорожнє
перевезення небезпечних вантажів, -
документацію відповідно до вимог
спеціальних правил; ґ) поліс
(сертифікат) обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Водії, які відповідно до
законодавства звільняються від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів на території України, повинні
мати при собі відповідні підтвердні
документи (посвідчення).

Пунктом 2.2 цих Правил передбачено,
що власник транспортного засобу, а
також особа, яка використовує такий
транспортний засіб на законних
підставах, можуть передавати керування
транспортним засобом іншій особі, що
має при собі посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії. Власник
транспортного засобу може передавати
такий засіб у користування іншій особі,
що має посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії, передавши їй
реєстраційний документ на цей
транспортний засіб.

Статтею 26 Закону України «Про
страхування» визначено підстави для
відмови страховика у здійсненні
страхових виплат або страхового
відшкодування, а також зазначено, що
умовами договору страхування можуть
бути передбачені і інші підстави для
відмови у здійсненні страхових виплат,
якщо це не суперечить закону.

Виходячі з вищенаведеного,
відповідач відмовив позивачу у виплаті
страхового відшкодування з підстав,
передбачених умовами п.16.6 Договору
страхування, які не відповідають
нормам Закону.

На момент страхового випадку
керування застрахованим транспортним
засобом здійснював ОСОБА_3, який був
добровільно допущений позивачем до
керування застрахованим транспортним
засобом та мав при собі посвідчення
водія відповідної категорії,
довіреність власника транспортного
засобу на право управління
транспортним засобом, свідоцтво про
реєстрацію, тобто володіння та
користування застрахованим ТЗ
здійснювалося згідно вимог чинного
законодавства України, а тому
пов'язаний з цим володінням та
користуванням ТЗ майновий інтерес
стахувальника є застрахованим.

Відповідно до ч.4 ст.26 Закону
України «Про страхування» відмову
страховика у страховій виплаті може
бути оскаржено страхувальником у
судовому порядку.

Відповідно до ст..634 ЦК України
Договір страхування є договором
приєднання, умови якого встановлені
однією стороною відповідачем, а тому
цей договір міг був бути укладеним лише
шляхом приєднання позивачем до
запропонованого відповідачем договору
в цілому, й при цьому позивач свої умови
цього договору запропонувати не міг.

Як передбачено п.5.2 Договору
страхування позивач був зобов'язаний
укласти цей договір страхування на
виконання договору застави, укладеного
між ПриватБанком та страхувальником
від 15.05.2009 року № CNGLFL 40306649 з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором від 15.05.2009 року №
CNGLFL 40306649.

Конституційний Суд України,
вказав, що положеннями частин першої,
другої статті 18 Закону «Про захист прав
споживачів» встановлено, що продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. В частинах третій, четвертій
статті 18 Закону «Про захист прав
споживачів» наведено окремі
несправедливі умови договору, перелік
яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4
частини першої статті 21 Закону «Про
захист прав споживачів» встановлено,
що для цілей застосування цього
Закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо
порушується принцип рівності сторін
договору, учасником якого є споживач
(абзац 1 підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини Рішення від 11
липня 2013 року № 7-рп/2013 "У справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення
положень другого речення преамбули
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобовязань"")

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст.
203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечить цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ч.5 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ст.217 ЦК України).

Разом з тим, зобов"язання повинні
виконуватися належним чином та у
встановлений строк згідно умов
договору, одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускається
(525, 526 ЦК України).

Зважаючи на ті обставини, що в
судовому засіданні було належним чином
доведено правомірність позиції
позивачки, суд вважає, що її вимоги
підлягають до задоволення. Однак, при
визначенні розміру збитків, які мають
бути стягнуті із відповідача на
користь позивача суд вважає за
необхідне врахувати наявність
франшизи, яка виходячи з умов договору
становить 1% від страхової суми,
визначеної п.6 Даного договору, тобто
815грн. Таким чином, на користь ОСОБА_2
має бути стягнуто страхове
відшкодування в сумі 28206 грн. (29021 грн. -
815 грн.)

Позивачкою також ставиться вимога
про стягнення на її користь витрат за
послуги евакуатора, який здійснював
транспортування автомобіля після ДТП.
Однак, зважаючи на ті обставини, що
оплату вказаних послуг здійснив
ОСОБА_3, що вбачається із оригінала
квитанції, такі витрати на її користь
не можуть бути стягнуті.

Ухвалюючи рішення по суті
позовних вимог суд, відповідно до вимог
ст.88 ЦПК України має вирішити питання
стосовно судових витрат, понесених
позивачем та документально
підтверджених у судовому засіданні,
пропорційно до задоволених вимог, а
саме по сплаті судового збору 243 грн.60
коп. щодо вимог немайнового характеру
та 282 грн.06 коп. щодо вимог майнового
характеру, а також витрат за
проведення автотоварознавчого
дослідження в розмірі 600 грн. та судової
автотоварознавчої експертизи в
розмірі 800 грн.

На підставі ст.ст.203,
215,217,256-258,261,525,526,610,629,634, 979,981,984, 988-991 ЦК
України, ст.ст.1,4,6-9,16,21,25-26 Закону
України «Про страхування», керуючись
ст.ст. 84,88,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити частково.

Визнати незаконною відмову
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» у
виплаті страхового відшкодування
ОСОБА_2 по страховому випадку, а саме
дорожньо-транспротній пригоді, що
сталася 05 грудня 2011 року в м. Прилуках
Чернігівської області по вулиці
Береговій за участю застрахованого
автомобіля СНЕVROLЕТ АVЕО , державний
номерний знак НОМЕР_1.

Визнати недійсним абзац 5 пункту
16.6 Договору страхування наземного
транспорту № СNGLAL40306649 від 15 травня 2009
року в частині виключення
відповідальності Страховика, якщо
керування транспортним засобом на
момент страхового випадку
здійснювалося особою, що не вписана в
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу та не мала
довіреності на керування транспортним
засобом чи тимчасового реєстраційного
талону (для фізичних осіб),
подорожнього листа або довіреності
(для водіїв юридичних осіб) та яка не
входить до переліку осіб, визначених у
заяві на страхування чи Договорі.

Стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ІНГОССТРАХ» на користь
ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі
29021 грн. 02 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«ІНГОССТРАХ» на користь ОСОБА_2 судові
витрати по справі , а саме за
проведення автотоварознавчого
дослідження в сумі 600 грн., за
проведення судової авто товарознавчої
експертизи в розмірі 800 грн., по сплаті
судового збору в розмірі 533 грн.81 коп., а
всього 1933 грн.81 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання протягом 10 днів з дня
його проголошення апеляційної скарги
до Апеляційного суду Чернігівської
області через Прилуцький
міськрайонний суд.

Суддя