Справа № 434/1714/13
Провадження № 22ц/782/5612/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганскої області в
складі:

головуючого: Борисова Є.А.

суддів: Маляренко І.Б., Яреська А.В.

при секретарі: Веселові С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
поданою його представником ОСОБА_2 на
рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 03 грудня 2013 року за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення
від права на спадкування за законом.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
зазначеним позовом, в обгрунтування
якого послався на наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати -
ОСОБА_4, після смерті якої залишилося
спадкове майно у вигляді
домоволодіння АДРЕСА_1. Після смерті
матері він звернувся до нотаріуса з
заявою про прийняття спадщини та
довідався, що з аналогічною заявою
також звернулася відповідач ОСОБА_3,
яка є онукою спадкодавця ОСОБА_4 та
донькою померлого брата позивача -
ОСОБА_1, котрий помер у 2005 році.

За свого життя спадкодавець ОСОБА_4
через похилий вік та тяжку хворобу
потребувала постійного стороннього
догляду та допомоги і він, ОСОБА_1,
здійснював такий догляд та надавав
допомогу, а після смерті матері за
власні кошти організував її поховання.
Натомість відповідач ОСОБА_3 за життя
своєї бабусі відмовлялася з нею
спілкуватися та надавати допомогу,
хоча їй було відомо, що бабуся за станом
здоров'я потребує сторонньої допомоги
та догляду.

З огляду на ту обставину, що за
свого життя спадкодавець ОСОБА_4 за
станом здоров'я потребувала сторонньої
допомоги, але відповідач ОСОБА_3
ухилялася від надання такої допомоги,
хоча мала можливість її надавати,
ОСОБА_1 просив суд на підставі вимог ч.5
ст.1224 ЦК України усунути відповідача
ОСОБА_3 від права на спадкування за
законом після смерті ОСОБА_4

Рішенням Артемівського районного
суду м. Луганська від 03 грудня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було
відмовлено.

З даним рішенням не згоден позивач
ОСОБА_1, в апеляційній скарзі, поданій
через представника ОСОБА_2, просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його вимоги,
посилаючись при цьому на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
та на невідповідність висновків суду
обставинам справи.

В судове засідання апеляційної
інстанції ОСОБА_1 та його представники
не з'явились, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні апеляційну скаргу
не визнав, просив рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду, колегія суддів судової палати
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
законним і обґрунтованим є рішення
коли суд виконав всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції було
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_4, після смерті якої була відкрита
спадкова справа. Позивач ОСОБА_1 є сином
померлої, а відповідач ОСОБА_3 є онукою
померлої і відповідно спадкоємцем за
правом представлення (ст.1266 ЦК
України). Зазначені обставини
підтверджуються матеріалами справи
(а.с. 7,10,11) та не оспорюються сторонами.

Також судом першої інстанції було
встановлено, що за свого життя
спадкодавець ОСОБА_4 мала
незадовільний стан здоров'я і їй була
встановлена друга група інвалідності,
а в останній рік перед смертю стан її
здоров'я значно погіршився, у зв'язку з
чим вона потребувала стороннього
догляду і допомоги. Догляд за ОСОБА_4
здійснював позивач ОСОБА_1, який після
смерті матері організував її
поховання. Зазначені обставини в
повній мірі підтверджуються
відомостями з медичної картки
померлої, довідками (а.с. 8,15, 53,81-82),
показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6
ОСОБА_7. ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про усунення відповідача
ОСОБА_3 від права на спадкування, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не надав переконливих і
беззаперечних доказів на
підтвердження тієї обставини, що
спадкодавець ОСОБА_4 за свого життя
потребувала допомоги саме з боку
відповідача ОСОБА_3, що відповідач
ОСОБА_3 за станом свого здоров'я з
огляду на встановлену у неї 2 групу
інвалідності мала можливість надавати
спадкодавцю матеріальну або фізичну
допомогу і що відповідач ОСОБА_3
свідомо ухилялася від надання допомоги
ОСОБА_4, яка через тяжку хворобу та
похилий вік перебувала у безпорадному
стані.

Судова колегія вважає, що з такими
висновками суду першої інстанції слід
погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України
за рішенням суду особа може бути
усунена від права на спадкування за
законом, якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Відповідно до змісту зазначеної
норми закону, суди під час вирішення
такої справи повинні установити як
факт ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги так і факт
перебування спадкодавця у
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.
Тобто за змістом ч.5 ст.1224 ЦК України
лише при одночасному настанні цих
обставин і доведеності зазначених
фактів у їх сукупності, спадкоємець
може бути усунений від права на
спадщину.

Ухилення особи від надання
допомоги спадкодавцеві, який
потребував допомоги, полягає в умисних
діях чи бездіяльності особи,
спрямованих на уникнення від обов'язку
забезпечити підтримку та допомогу
спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з
винною поведінкою особи, яка
усвідомлювала свій обов'язок, мала
можливість його виконувати, але не
вчиняла необхідних дій. Тобто ухилення
характеризується умисною формою вини.

Матеріали справи не містять в собі
належних та переконливих доказів на
підтвердження тієї обставини, що
спадкодавець ОСОБА_4 потребувала
допомоги саме з боку відповідача
ОСОБА_3 і що остання умисно уникала від
обов'язку забезпечити підтримку та
допомогу спадкодавцю, а тому судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції стосовно відсутності
підстав для усунення відповідача від
права на спадкування.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що суд першої інстанції не надав
належної оцінки та безпідставно не
взяв до уваги показання свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10
в тій частині, що спадкодавець ОСОБА_4
за свого життя скаржилася на внуків, що
вони дуже рідко відвідують її та не
надають допомоги, не можуть бути взяті
до уваги, оскільки показання свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 не
містять в собі відомостей стосовно
того, що ОСОБА_4 зверталася до
відповідачки з проханням про допомогу
і висловлювала жаль або образу на
внучку ОСОБА_3 саме у зв'язку з тим, що
остання не надає їй допомоги та не
здійснює догляд за нею. З показань
зазначених свідків випливає, що
спадкодавець ОСОБА_4 висловлювала жаль
стосовно того, що внуки нечасто
відвідують її і вона позбавлена
можливості у зв'язку з цим спілкуватися
з внуками, а з показань свідків ОСОБА_5
та ОСОБА_6, зокрема, випливає, що ОСОБА_4
пишалася своїми внуками і раділа їх
успіхам та висловлювала бажання
частіше з ними зустрічатися. Показання
свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в тій їх
частині, що ім відомо зі слів
спадкодавця ОСОБА_4 стосовно того, що
вона просила внуків надавати їй
допомогу, але останні відмовилися
надавати їй таку допомогу,
обгрунтовано не взяті судом першої
інстанції до уваги як достатній і
беззаперечний доказ свідомого
ухилення відповідача від виконання
обов'язку по наданню допомоги
спадкодавцю, яка перебувала у
безпорадному стані, оскільки показання
зазначених свідків не містять
конкретних відомостей стосовно того,
за яких саме обставин та в який
конкретний проміжок часу відбулися
такі розмови зі спадкодавцем ОСОБА_4,
про яку саме допомогу просила ОСОБА_4 у
цих розмовах: про систематичний догляд
у зв'язку з тяжким станом здоров'я чи
про родинне спілкування з внуками.

Враховуючи викладене, судова
колегія погоджується з висновками суду
першої інстанції стосовно того, що
показання зазначених свідків не
містять в собі відомостей, які б давали
підстави для висновку про те, що
відповідач умисно уникала від
обов'язку забезпечити підтримку та
допомогу спадкодавцю. Одночасно суд
першої інстанції обгрунтовано взяв до
уваги ту обставину, що відповідач
ОСОБА_3 підтримувала родинні стосунки
зі своєю бабусею - ОСОБА_4, періодично
надавала їй певну допомогу і що сама
відповідач ОСОБА_3 має незадовільний
стан здоров'я та є інвалідом з
дитинства.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що відповідач не доведа в
судовому засіданні факту наявності у
неї інвалідності і будь-яких обмежень
за станом здоров'я, які б перешкоджали
їй надавати допомогу спадкодавцю, а
також доводи стосовно того, що наявна в
матеріалах справи копія посвідчення на
ім'я відповідача про отримання
державної соціальної допомоги у
зв'язку з інвалідністю не може бути
прийнята судом у якості належного
доказу на підтвердження факту
інвалідності відповідача, не
заслуговують на увагу, оскільки
відповідно до ст. 1 Закону України «Про
державну соціальну допомогу інвалідам
з дитинства та дітям-інвалідам» право
на державну соціальну допомогу мають
інваліди з дитинства і діти інваліди
віком до 18 років і, таким чином, факт
отримання соціальної допомоги є
підтвердженням факту наявності у
відповідача ОСОБА_3 інвалідності. Той
факт, що ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства
підтверджується і показаннями свідків
ОСОБА_12, ОСОБА_13, які є близькими
родичами відповідача і їм достименно
відомо про стан здоров'я ОСОБА_3

Доводи апелянта стосовно того, що
відповідачем порушені передбачені
цивільним процесуальним
законодавством строки для подачі
доказів, а також порушений порядок
допиту свідків з боку відповідача, які
після їх особистого допиту не
залишалися в залі судових засідань до
закінчення розгляду справи, також не
приймаються судовою колегією до уваги,
оскільки надання стороною у справі
доказів після початку розгляду справи
по суті не є таким порушенням
цивільного процесуального
законодавства, яке б давало підстави
для скасування рішення, а свідки з боку
відповідача, що були допитані в
судовому засіданні, після їх
особистого допиту залишали залу
засідання з дозволу суду за згодою
сторін по даній справі, що відповідає
положенням ч.10 ст.180 ЦПК України і
підтверджується технічним записом
судового засідання.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам закону,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції і не можуть бути підставою
для зміни чи скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів судової
палати,-

У
Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану
його представником ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Артемівського районного
суду м. Луганська від 03 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду
набирає чинності негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий:

Судді: