АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/676/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2891/14
Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т.
Доповідач Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" на рішення
Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 16 липня 2014 року
по справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 16 липня 2014 року
в задоволенні позову публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк», посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення скасувати та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог. Вважає, що суд дійшов
помилкового висновку щодо пропуску
банком строку позовної давності,
оскільки строк дії картки як
спеціального засобу для отримання та
перерахування коштів не припиняє
строку дії самого договору.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що остання підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно до ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, 21 червня 2007
року між сторонами укладено кредитний
договір №б/н, за умовами якого ОСОБА_1
отримав кредит у розмірі 7700 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

В зв'язку з невиконанням умов
кредитного договору у позичальника
перед банком виникла заборгованість,
що стало підставою для звернення
кредитора в листопаді 2008 року з
заявою про видачу судового наказу про
стягнення кредитної заборгованості.

Судовим наказом Кобеляцького
районного суду Полтавської області від
25 листопада 2008 року стягнуто з ОСОБА_1
на користь ЗАТ КБ «Приватбанк»
заборгованість за кредитом 4738 грн. 38
коп., заборгованість по процентам за
користування кредитом, державне мито 31
грн. 75 коп. та витрати на ІТЗ в сумі 15
грн., а всього 6396 грн. 63 коп.

Проте, вказаний наказ не звернуто до
виконання.

Звертаючись з позовом до суду в квітні
2014 року, банк просив стягнути
заборгованість, з урахуванням
стягнутих за судовим наказом 6349 грн.88
коп., в розмірі 12480 грн. 65 коп., а також
штрафів 500 грн. та 624 грн. 03 коп., а всього
просив стягнути 13604 грн. 68 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
судовим наказом від 25 листопада 2008
року, який в подальшому не було
скасовано, вже стягнуто заборгованість
по кредитним зобов'язанням
відповідача, повторне стягнення не
передбачено законом та буде свідчити
про подвійну цивільно-правову
відповідальність. Одночасно, прийшовши
до висновку про необґрунтованість
заявлених вимог, суд застосував
наслідки сплину позовної давності
згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, тобто
відмовив в задоволенні позову у
зв'язку зі спливом строку позовної
давності.

З вказаним висновком не може в повній
мірі погодитись колегія суддів з
наступних підстав.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму
ВСУ України «Про судове рішення» №14
від 18 грудня 2009 року, встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

На вказані роз'яснення суд першої
інстанції належної уваги не звернув та
фактично відмовив в задоволенні позову
з двох підстав - внаслідок
необґрунтованості заявлених вимог та
у зв'язку зі спливом строку позовної
давності, що суперечить закону.

Оскільки судове рішення постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права воно підлягає
скасуванню в частині висновків щодо
необґрунтованості позовних вимог.

Так, з позовної заяви та приєднаних до
справи доказів вбачається, що розмір
заборгованості станом на 31 грудня 2013
року складав 12480 грн.64 коп. та штрафів -
фіксована частина - 500 грн. та процентна
складова - 624 грн. 03 коп.

Тобто, в даний розрахунок увійшли
нараховані банком заборгованості по
процентам за користування кредитом та
по комісії за користування кредитом
вже за інший період, зокрема з 1 грудня
2008 року (після звернення до суду з
заявою про видачу судового наказу) по 31
грудня 2013 року.

Оскільки позичальником кошти банку не
були повернуті, останній правомірно
нараховував відсотки за користування
ними, а відтак висновки суду першої
інстанції щодо необґрунтованості
заявлених вимог є помилковими.

Між тим, колегія суддів погоджується з
підставою відмови в задоволенні позову
внаслідок сплину строку позовної
давності.

Згідно ст. 509 ч.1 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено
обов'язковість виконання зобов'язання
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 610 ЦК України порушення
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Як зазначено в правовій позиції,
висловленій Верховним Судом України в
постанові від 19 березня 2014 року по
справі №6-14 цс 14, відповідно до правил
користування платіжною карткою, які є
складовою кредитного договору, картка
діє в межах визначеного нею строку. За
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Строк дії картки «Універсальна»,
виданої банком клієнту ОСОБА_1,
встановлено в 12 місяців.

Жодних даних про те, що по закінченню
строку дії картки в червні 2008 року
банком видавалась відповідачу нова
картка - матеріали справи не містять.

Враховуючи загальний строк позовної
давності в три роки, банк в межах
вказаного строку, тобто до червня 2011
року мав можливість звернутись до суду
з вказаним позовом. При цьому, в
листопаді 2008 року ним таке право було
реалізовано та здійснено звернення до
суду з заявою про видачу судового
наказу, що є обставиною, яка за
правилами ст. 264 ЦК України перериває
перебіг позовної давності, відтак
новий строк позовної давності тривав
до листопада 2011 року.

Між тим, з вказаним позовом банк
звернувся до суду в квітні 2014 року,
тобто за межами строку позовної
давності, що згідно ч. 4 ст.267 ЦК України
є окремою підставою для відмови в
позові.

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростували висновки суду першої
інстанції.

Доводи апелянта про те, що строк
позовної давності банком не
пропущений, оскільки правовідносини
між сторонами тривають до повного
погашення клієнтом кредиту та у
відповідності до п. 9.12 Умов та Правил
надання банківських послуг - є такими,
що не ґрунтуються на законі та
суперечать Правовій позиції,
висловленій Верховним Судом України в
постанові від 19 березня 2014 року по
справі №6-14 цс 14, обов'язковість якої
передбачена ст. 360-7 ЦПК України.

За вказаних обставин доводи
апеляційної скарги в цій частині не
заслуговують на увагу, а рішення щодо
наявності підстав для застосування
наслідків, передбачених ч.4 ст. 267 ЦК
України є вірними.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п.4, 314, 316, 319
ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" задовольнити
частково.

Рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 16 липня 2014 року
в частині висновку про
необґрунтованість заявлених вимог
змінити та виключити останні з
мотивувальної частини судового
рішення.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів в
касаційному порядку.

Судді:

З оригіналом згідно.