документу 27.01.2014
Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року смт.
Фрунзівка

Фрунзівський районний суд Одеської
області у складі:

головуючого судді

Тростенюка В.А.

при секретареві
Грабовій І.Г.

з участю:

позивачів
ОСОБА_1

ОСОБА_2

представника позивачів

ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Фрунзівка Одеської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та
компенсації моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом
до ОСОБА_4 про відшкодування
матеріальної та компенсації моральної
шкоди, мотивуючи свої вимоги наступним.

В березні 1998 року між відповідачем та
ОСОБА_5 був укладений в усній формі
договір купівлі-продажу квартири за
адресою: АДРЕСА_1. Дана квартира була
передана в спільну часткову власність
позивачів та відповідача
приватизаційною комісією житлового
фонду Фрунзівської селищної ради 14
грудня 1997 року.

В порушення ч. 1 ст. 358 ЦК України, як
вказують позивачі, відповідач,
співвласник ОСОБА_4, міг розпорядитися
лише своєю часткою в праві спільної
часткової власності. Зважаючи на те, що
квартира належала на праві власності
всім членам сім'ї як співвласникам,
відповідач всупереч їх волі здійснив
продаж даної квартири. При цьому йому
ніхто не надавав повноважень на продаж
всіх часток в праві спільної часткової
власності.

Крім цього, як зазначають позивачі,
правочин щодо купівлі - продажу
вказаної квартири суперечить
законодавству, оскільки вони на момент
її продажу були неповнолітніми, при
цьому відповідач не повідомив про дану
угоду орган опіки та піклування, чим
порушив право своїх неповнолітніх
дітей на житло. Тобто правочин,
здійснений відповідачем, суперечить
правам та інтересам малолітніх дітей.

В березні 1998 року ОСОБА_4 передав дану
квартиру ОСОБА_5

В зв'язку з тим, що відповідач постійно
створював в родині конфліктні
ситуації, позивачі, втративши до нього
почуття поваги та любові, були вимушені
переїхати до м. Одеси і з квітня місяця
2006 року мешкають в найманому житлі.

Кожного місяця вони сплачували
квартплату в розмірі 1000 грн. на двох,
тому просять стягнути з відповідача
суму, яка дорівнює платі за наймане
житло за весь час проживання ними на
чужій квартирі. Це період з травня 2007
року по 01 вересня 2011 року. Загальний
розмір витрат на наймане житло складає
39 000 грн.

Крім цього позивачі просять стягнути з
відповідача моральну шкоду, завдану їм
у зв'язку з його неправомірними діями.
Вони вказують на душевні страждання,
спричинені порушенням їх прав та
інтересів, зміною місця проживання та
інших негативних наслідків. Суму
моральної шкоди позивачі оцінюють в 24
000 грн.

Таким чином, позивачі вказують на
причинний зв'язок між діями
відповідача та шкодою, яка їм була
завдана.

Загальна сума коштів, яку просять
стягнути позивачі з ОСОБА_4 - 63000 грн.

В судовому засіданні позивачі та
їх представник позовні вимоги
підтримують у повному обсязі, просять
їх задовольнити.

Відповідач з позовом не згоден,
просить суд відмовити в його
задоволенні.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази,
пояснення сторін, суд вважає, що у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 березня 1998 року
між відповідачем та ОСОБА_5 був
укладений в усній формі договір
купівлі-продажу квартири за адресою:
АДРЕСА_1. Дана квартира попередньо була
передана в спільну часткову власність
позивачів та відповідача
приватизаційною комісією житлового
фонду Фрунзівської селищної ради 14
грудня 1997 року.

З приводу даної справи ОСОБА_5
зверталась до суду з позовом про
визнання даного договору недійсним,
оскільки ОСОБА_4 не виготовив
документів на квартиру, ухилявся від
нотаріального посвідчення договору.
Рішенням Фрунзівського районного суду
в позові ОСОБА_5 було відмовлено, після
подачі апеляційної скарги рішення було
скасовано, тобто договір визнано
недійсним.

Таким чином встановлено, що договір
купівлі - продажу квартири був
укладений з порушенням законодавства.
Даний факт в судовому засіданні не
оспорюється. Разом з тим суд вважає, що
посилання позивачів на даний факт не
стосується їх вимог в даному позові,
оскільки не вбачає причинного зв'язку
між продажем квартири та понесеними
ними матеріальними та моральними
збитками.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

З'ясовуючи наявність причинно -
наслідкового зв'язку між діями
відповідача та шкодою, завданою
позивачам шкодою суд прийшов до
наступного.

Після продажу квартири, що належала на
праві власності всім членам родини,
ОСОБА_4 з дружиною та дітьми -
позивачами по справі, переїхав на нове
місце проживання - в домоволодіння його
батьків, що складається з двох
будинків, які знаходяться за адресою -
АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорту, схеми
даного домоволодіння, житло має кращі
умови для проживання, загальна площа
перевищує площу квартири, що була
продана ОСОБА_5

Згідно довідок Фрунзівської селищної
ради Одеської області, відповідач
зареєстрував по даній адресі нового
житла всіх членів своєї родини. Тобто
позивачі, які в той час були
неповнолітніми, були забезпечені
житлом, яке мало більшу площу. Вони
набули право на безстрокове
користування даними житловими
приміщеннями.

В позовній заяві позивачі вказують, що
в 2006 році у зв'язку з тим, що батько,
відповідач по справі, постійно
створював конфліктну ситуацію в сім'ї,
вони переїхали на нове місце
проживання до м. Одеси, де були вимушені
винаймати квартиру та сплачувати за
неї значну суму. Саме дані кошти в
розмірі 39 000 грн. позивачі просять
стягнути, як шкоду, завдану їм ОСОБА_4

Зважаючи на те, що рішення позивачів
про зміну місця проживання було
добровільним, оскільки вони зберігали
за собою право на проживання в
помешканні домоволодіння батьків
відповідача, той факт, що вони
витрачали кошти на сплату оренди за
житло в м. Одесі, не перебувають у
причинно - наслідковому зв'язку з діями
відповідача.

Позивачі на момент переїзду до м. Одеси
були повнолітніми, отже дані кошти не
можуть вважатися збитками, а
відносяться до витрат дорослої людини
на своє утримання. Крім того, заявлена
сума збитків не підтверджена
документально, відсутні будь - які
квитанції про сплату оренди за наймане
житло.

Підставами цивільно-правової
відповідальності є протиправність
поведінки (дія чи бездіяльність),
наявність майнової та (або) моральної
шкоди, причинний зв'язок між
протиправною поведінкою і заподіяною
шкодою, вина особи, яка заподіяла шкоду.

Встановивши фактичні обставини, суд
приходить до висновку, що правові
підстави для стягнення матеріальної
шкоди відсутні, оскільки позивачами в
судовому засіданні не доведено у
відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України факту заподіяння шкоди,
виходячи з визначень шкоди за ст. 22 ЦК
України та вини відповідача у її
заподіянні.

В даному випадку суд не вбачає зв'язку
між діями відповідача та матеріальними
збитками, що були понесені позивачами у
зв'язку з переїздом на нове місце
проживання.

Стосовно вимог позивачів про
відшкодування моральної шкоди суд
прийшов до наступного.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року, із
відповідними змінами, «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Звідси, потерпілий
вважається таким, що поніс моральну
шкоду, якщо він перетерпів душевні
страждання у виді негативних змін
душевно-психологічного функціонування
організму чи фізичні страждання у виді
негативних змін біологічного
функціонування організму.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог. Доведення
наявності моральної шкоди повинно
здійснюватись визначенням конкретних
обставин, за яких її було заподіяно,
зазначенням того, в чому полягає шкода,
що було підставою визначення розміру
шкоди, якими доказами це
підтверджується.

З огляду на вищенаведене, суд приходить
до висновку, що у задоволенні вимог
позивача про відшкодування моральної
шкоди необхідно відмовити, оскільки
позивачами не надано обґрунтованих
доводів та доказів нанесення їм
моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з
принципу диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що
моральна шкода, заподіяна фізичній
особі неправомірними діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Так як в судовому засіданні не було
доведено, що матеріальні збитки
понесені ними з вини відповідача, отже
суд не вбачає зв'язку між його діями та
моральною шкодою, яку просять стягнути
позивачі.

Таким чином, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити в
повному обсязі.

На підставі ст.ст. 509, 525-526, 549, 1049, 1050, 1054
ЦК України, керуючись ст.ст. 60, 209, 212, 214-215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та
компенсації моральної шкоди -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області шляхом подачі в
десятиденний строк апеляційної скарги.

Суддя: підпис

Копія вірна: суддя Фрунзівського
районного суду Тростенюк
В.А.