У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мазур Л.М.,

суддів: Леванчука А.О.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права співзабудовника на
будівництво жилого будинку, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Дружківського міського суду Донецької
області від 17 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
визнання права співзабудовника на
будівництво жилого будинку,
розташованого по АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 13
липня 1991 року між нею та відповідачем
зареєстрований шлюб. Під час шлюбу вона
разом із відповідачем вирішили
побудувати будинок на земельній
ділянці, розташованій по
АДРЕСА_1. За заявою її батька -
ОСОБА_5, який є землекористувачем,
рішенням виконавчого комітету
Дружківської міської ради народних
депутатів від 26 квітня 1995 року
відповідачу ОСОБА_4 було дозволено
будівництво жилого будинку на вказаній
земельній ділянці. У 2000 році за спільні
кошти на земельній ділянці, виділеній
на ім'я відповідача, був збудований
жилий будинок.

Рішенням Дружківського міського суду
Донецької області від 11 січня 2013 року
шлюб між нею та відповідачем був
розірваний.

Зазначала, що витрати на будівництво
будинку понесли вона, її батьки та
сестра, оскільки відповідач не
працював. Вони проживають у будинку з
1989 року. До будинку підведені
комунікації, в ньому є водопостачання
та водовідведення, будинок
газифікований. Вона сплачує за
користування водою та газом, але не
може провести державну реєстрацію,
оскільки за документами не є
забудовником.

Після розірвання шлюбу відповідач не
бажає вводити до експлуатації будинок
і реєструвати право власності на нього,
чим намагається уникнути розподілу
спільної сумісної власності.

Позивачка просила визнати за нею права
співзабудовника на житловий будинок по
АДРЕСА_1 у м. Дружківці та стягнути з
відповідача судові витрати.

Рішенням Дружківського міського суду
Донецької області від 17 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 14 травня 2014 року, визнано за ОСОБА_3
права та обов'язки співзабудовника на
будинок з господарськими спорудами,
який розташований по АДРЕСА_1.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 13
липня 1991 року по 11 січня 2013 року, який
було розірвано на підставі рішення
Дружківського міського суду Донецької
області від 11 січня 2013 року.

Рішенням виконавчого комітету
Дружківської міської ради від 26 квітня
1995 року № 287 відведена земельна ділянка
у приватну власність ОСОБА_4 по АДРЕСА_1,
площею 600 кв. м, яка вилучена з
користування ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, і
дозволено будівництво житлового
будинку в два поверхи.

Судами також встановлено, що за період
з 1995 по 2000 роки, під час шлюбу
сторонами був фактично побудований
житловий будинок по АДРЕСА_1,
який не введений до експлуатації, і
право власності на нього не
зареєстровано.

Визнаючи за ОСОБА_3 права та обов'язки
співзабудовника на будинок з
господарськими спорудами, який
розташований по АДРЕСА_1, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що будівництво здійснювалося за
час шлюбу і за спільні кошти сторін,
тому у позивачки до введення будинку до
експлуатації і його державної
реєстрації виникло право
співзабудовника.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Статтею 16 ЦК України передбачено
способи захисту цивільних прав та
інтересів, право на застосування яких
виникає у потерпілої особи у разі
порушення її цивільного права чи
інтересу та застосовуються в
залежності від характеру порушення її
права чи інтересу.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

У ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Проте захист цивільних прав - це не що
інше, як передбачені законом способи
охорони цивільних прав у разі їх
порушення чи реальної небезпеки такого
порушення.

Способи судового захисту передбачені у
ст. 16 ЦК України і, як правило, власник
порушеного права може скористатись не
будь-яким, а конкретним способом
захисту свого права. Такий спосіб
судового захисту визначається законом,
який регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Як суд першої інстанції, так і суд
апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 215, 315 ЦПК України у своїх
судових рішеннях не послались на закон,
який передбачає спосіб захисту права,
обраний позивачкою, і яким чином він
одночасно захищає права і позивачки, і
відповідача, які за час шлюбу спільно
будували спірний житловий будинок.

При цьому суди правильно посилаються
на положення ст. 22 КпШС Української РСР
(аналогічна ст. 60 СК України), яка
регулює право спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте за
час шлюбу.

Проте висновків із вказаної норми
права не зробили і, крім того, у
порушення п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України у
позивачки не уточнили позовних вимог у
цих правовідносинах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, у порушення
статей 212-214, 315 ЦПК України на вказане
уваги не звернув, у достатньому обсязі
не визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Дружківського міського суду
Донецької області від 17 березня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 14 травня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Л.М. Мазур

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана