Ухвала

іменем україни

15 січня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Ситнік О.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визначення меж та порядку
користування земельною ділянкою, за
касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 17 жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5, у
якому просила визначити межі й
встановити порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
вона є власником 1/5 частки жилого
будинку за зазначеною вище адресою
на підставі договору дарування від 12
лютого 2002 року, а відповідачі
-співвласниками цього будинку по
37/240 та 31/48 часток відповідно.

Згідно з державним актом на право
власності на земельну ділянку всі вони
є співвласниками земельної ділянки
площею 728 кв. м, на якій розташований
зазначений жилий будинок, зокрема, їй
належить 1/5 частина, ОСОБА_4 - 37/240
частини та ОСОБА_5 -31/48 частини.

Зазначала, що право власності на
земельну ділянку оформлено єдиним
державним актом, проте співвласники
користуються земельною ділянкою за
межами, які не відповідають
правовстановлюючому документу,
зокрема, вона (позивач) використовує
меншу частку земельної ділянки, ніж їй
належить, внаслідок чого виник спір.

Враховуючи наведене, просила
задовольнити позов.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Севастополя від 11 лютого
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 17
жовтня 2013 року скасовано рішення суду
першої інстанції та ухвалено нове, яким
позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено порядок користування
земельною ділянкою, що розташована
по АДРЕСА_1, згідно з варіантом № 1
висновку судової
будівельно-технічної експертизи за №
863 від 04 листопада 2011 року.

Виділено в користування ОСОБА_3
частину земельної ділянки
загальною площею 127,4 кв. м, у тому
числі під житловим будинком - 39 кв. м,
під двором та городом - 88,4 кв. м.

Виділено в користування ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 4/5 частини земельної ділянки
загальною площею 509, 6 кв. м, у тому числі
під житловим будинком -195,2 кв. м, під
двором та городом -261,1 кв. м, під
надвірними будівлями та спорудами -5 ,3
кв. м.

Залишено частину земельної ділянки
площею 91 кв. м у загальному
користуванні усіх співвласників.

Конфігурація та межі земельних
ділянок, що виділяються ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5, встановлені в додатку
№ 1 висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 863
від 04 листопада 2011 року.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5
просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, справу
направити на новий розгляд, мотивуючи
свою вимогу порушенням норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що на
підставі договору дарування АЕ № 05030
від 12 лютого 2002 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Севастопольського МНО ОСОБА_6
за № 490, ОСОБА_3 є власником 1/5 частини
будинку та відповідної частини
надвірних споруд, розташованих по
АДРЕСА_1

Співвласниками будинку та
прибудинкової ділянки є:

- ОСОБА_5, якому належить 31/48 часток
будинку, з яких 5/16 часток належать на
підставі договору дарування від
19 червня 2004 року та 1/3
частина - на підставі договору
купівлі-продажу від 16 жовтня 2004 року;

- ОСОБА_4, якій належить 37/240 часток
будинку на підставі свідоцтва № 7495 про
право власності від 29 вересня 1998 року.

Відповідно до державного акта серії ЯЛ
№ 310434 право власності на земельну
ділянку, розташовану в АДРЕСА_1,
зареєстровано у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 00024 на
підставі рішення Ленінської районної у
місті Севастополі ради № 1445 від
30 липня 2010 року.

Співвласниками земельної ділянки є
ОСОБА_3 з 1/3 часткою, ОСОБА_4 з 37/240
частками та ОСОБА_5 з 31/48 часткою.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3, посилаючись на те, що право
власності на земельну ділянку
оформлено єдиним державним актом, а
також на те, що між нею та відповідачами
виникають суперечки з приводу
користування землею, просила визначити
її межі та встановити порядок
користування нею відповідно до
правовстановлюючих документів.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із
неможливості поділу спірної земельної
ділянки та виділу її окремих часток з
огляду на те, що вказаній земельній
ділянці присвоєний лише загальний
кадастровий номер, а індивідуальні
номери ділянкам кожного зі
співвласників не присвоювались.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та вирішуючи спір про поділ
земельної ділянки згідно з варіантом №
1 судової будівельно-технічної
експертизи № 663 від 04 листопада 2011 року,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що вказаний варіант найбільш
відповідає інтересам кожного
співвласника й вимогам земельного
законодавства.

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Згідно із ч. 4 ст. 120 ЗК України при
переході права власності на будівлю та
споруду до кількох осіб право на
земельну ділянку визначається
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження
будівлі і споруди.

Відповідно до роз'яснення, викладеного
у пункті 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16
квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», порядок користування спільною
земельною ділянкою, у тому числі тією,
на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди,
визначається насамперед їхньою угодою
залежно від розміру їхніх часток у
спільній власності на будинок, тому
відповідно до ст. 88 ЗК слід брати до
уваги цю угоду при вирішенні спорів як
між ними самими, так і за участю осіб,
котрі пізніше придбали відповідну
частку в спільній власності на землю
або на жилий будинок і для яких
зазначена угода також є обов'язковою.
Це правило стосується тих випадків,
коли жилий будинок було поділено в
натурі.

Якщо до вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
власність чи на час виникнення
останньої.

Проте на зазначене суд апеляційної
інстанції уваги не звернув.

Крім того, в матеріалах справи є
висновки судових будівельно-технічних
експертиз, зокрема, від 04 листопада 2011
року за № 863, яка встановлює варіанти
поділу спірної земельної ділянки, та
від 30 червня 2005 року, за
якою визначення порядку та
користування земельною ділянкою між
власниками згідно з їх частками
неможливо у зв'язку з її неподільністю.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 1997 року № 8
«Про судову експертизу в кримінальних
і цивільних справах», у випадках, коли в
справі щодо одного й того ж предмета
проведено декілька експертиз, у тому
числі комплексну, комісійну, додаткову
чи повторну, суд повинен дати оцінку
кожному висновку з точки зору
всебічності, повноти й об'єктивності
експертного дослідження. Такій оцінці
підлягають також окремі висновки
експертів - членів комісійної чи
комплексної експертизи, які не
підписали спільний висновок.

Не повинна віддаватись перевага
висновку експертизи лише тому, що вона
проведена комісійно, повторно,
експертом авторитетної установи або
таким, який має більший досвід
експертної роботи, тощо.

Проте в порушення вимог ст. ст. 213-215, 316
ЦПК України рішення апеляційного суду
взагалі не містить будь-якої оцінки
наявних у матеріалах справи висновків
усіх судових будівельно-технічних
експертиз, що є у справі, а також суд не
мотивував, чому обирається саме перший
варіант експертизи від 04 листопада 2011
року і чому він відхилив другий варіант
експертного висновку.

Разом із тим з висновку експерта від 04
листопада 2011 року, покладеного в основу
рішення суду, вбачається, що під час
його складення експерт зазначив, що
конфігурація та конкретна площа
земельних ділянок будуть уточнені при
проведенні геодезичної зйомки
(а. с. 55).

Тобто в зазначеному висновку немає
чітких меж земельних ділянок у
відповідності до вимог земельного
законодавства (немає координат з
прив'язкою до місцевості).

Водночас у резолютивній частині
рішення суд вказав, що конфігурація та
межі земельних ділянок встановлені у
додатку № 1 до експертного висновку.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що під земельною ділянкою,
виділеною у користування позивача,
проходять підземні комунікації
центрального опалення квартири
відповідача ОСОБА_5

При цьому судом не вирішено питання з
приводу цих інженерних мереж, за чий
рахунок вони мають бути перенесені, або
яким чином мають обслуговуватися
відповідачем на земельній ділянці, яка
передана у користування позивачу.

Також суд не звернув увагу на те, що
запропонований експертом варіант № 1
передбачає облаштування воріт у місці,
в якому проходить міський центральний
газопровід, що не відповідає
протипожежним вимогам (ДБН 360-93, ДБНБ
2.4.1), та дві надземні гілки теплотраси
КП «Севтеплоенерго», що не відповідає
нормам СНиП 2.04.07-86.

Поза увагою суду залишилася й та
обставина, що під час проведення
експертизи не була проведена
топогеодезична зйомка, що, в свою чергу,
унеможливлює визначення меж земельної
ділянки на місцевості, її конфігурацію
й частки сторін на місцевості.

Згідно з наявним в матеріалах цієї
справи висновком технічної експертизи
від 30 червня 2005 pоку, проведеної ДКП БТІ
та ДРОНМ м. Севастополя на
підставі ухвали Ленінського районного
суду м. Севастополя від 14
червня 2005 pоку (а.с. 26-29), визначення
порядку користування земельною
ділянкою між власниками згідно їх
часток неможливо, у зв'язку з великою
щільністю забудови (ділянка є
неподільною).

Проте на зазначене суд також уваги не
звернув та не дав ніякої оцінки
вказаній експертизі.

Не звернув суд уваги й на роз'яснення,
що містяться у п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від
16 квітня 2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», відповідно до яких у
резолютивній частині рішення суд
повинен вказати розміри й межі тих
ділянок, які має використовувати кожна
зі сторін, і тих, які виділено для
спільного користування, а також
зазначити, як сторони мають проходити
до будинку, будівель, споруд та на
вулицю.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене ним рішення не може вважатися
законним і обґрунтованим, у зв'язку із
чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України
таке рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342,344 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
м.Севастополя від 17 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Євтушенко

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

О.М. Ситнік