АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа 212/4376/14-ц
Головуючий в І інстанції
Категорія № 26 (1)
№ 22-ц/774/1949/к/14
Доповідач - Соколан Н.О.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Соколан Н.О.

суддів - Бондар Я. М., Зубакової В. П.

при секретарі - Булах К. А.

В зв'язку з неявкою в судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється на
підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«ЄВРАЗ Суха Балка» на рішення
Жовтневого районного суду м. Кривого
Рогу від 06 серпня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха
Балка» про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду із позовом до
Публічного акціонерного товариства
«ЄВРАЗ Суха Балка» (надалі - ПАТ «ЄВРАЗ
Суха Балка»), і просив стягнути з
відповідача на свою користь 243 000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з ушкодженням здоров'я,
завданого внаслідок професійного
захворювання під час роботи на
підприємстві відповідача.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 06 серпня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на
користь ОСОБА_3 в відшкодування
моральної шкоди 25 000 грн. та на користь
держави судовий збір в розмірі 121 грн. 80
коп.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ
«ЄВРАЗ Суха Балка», ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вважає рішення незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з порушення
норм матеріального і процесуального
права; судом помилково застосовані
положення ст. ст. 173,233,234 та 237' КЗпП
України, які не поширюються на спірні
правовідносини; не враховано, що
шкідливі умови праці законодавчо
дозволені і позивач добровільно
погодився на роботу у таких умовах; не
встановлена вина відповідача у
виникненні професійного захворювання;
не проведено медико-соціальної
експертизи для встановлення факту
спричинення моральної шкоди; на
теперішній момент позивач не має права
на відшкодування шкоди ні за рахунок
відповідача, ні за рахунок Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
Дніпропетровської області; факт
спричинення та розмір моральної шкоди
не обґрунтовано; позивач пропустив
процесуальний строк для звернення до
суду.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача ОСОБА_4 просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 28.11.1994
року по 09.01.2011 року працював підземним
гірничим робітником на шахті «ім.
Фрунзе», власником якої є відповідач, у
шкідливих умовах праці на підземних
роботах.

Висновком МСЕК від 09.01.2014 року (а.с. 20)
ОСОБА_3 була первинно встановлена
втрата професійної працездатності в
розмірі 40% та ІІІ група інвалідності.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що Актом розслідування причин
виникнення хронічного професійного
захворювання від 29.10.2013 року (а.с. 16-19)
встановлено, що причиною виникнення
хронічного професійного захворювання
позивача є тривалий час роботи ОСОБА_3 в
умовах тяжкої фізичної праці.
Зазначений Акт є дійсним, і його не
скасовано у встановленому законом
порядку, і посилання відповідача на
недійсність зазначеного акту не
доведено. Тому доводи відповідача про
незаконність стягнення моральної
шкоди на користь позивача та
відсутність доказів вини відповідача є
безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України
«Про державний бюджет України на 2006
рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про
державний бюджет на 2007 рік» зупинено
дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3
ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23
вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», а з 01.01.2008 року
відшкодування Відділенням Фонду
моральної (немайнової) шкоди
застрахованим особам і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припинено.

Враховуючи те, що на час виникнення у
ОСОБА_6 права на відшкодування
моральної шкоди - 09 січня 2014 року -
зазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
котрі передбачали відшкодування
моральної шкоди не діяли, відповідно до
ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по
відшкодуванню моральної шкоди судом
першої інстанції обґрунтовано
покладено на підприємство, з вини якого
заподіяно моральну шкоду позивачу.

Стаття 13 Закону України «Про охорону
праці» передбачає, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці. Роботодавець
несе безпосередню відповідальність за
порушення зазначених вимог.

Факт спричинення моральної шкоди
ОСОБА_6 у зв'язку з його професійним
захворюваннями встановлений в
судовому засіданні та підтверджений
наданими позивачем доказами.

Внаслідок отриманих професійних
захворювань позивачу спричинена
моральна шкода, яка полягає у душевних
та психічних стражданнях, яких він
зазнає у зв'язку із ушкодженням
здоров'я, що призводить до порушення
ним звичайного способу життя та
вимагає від нього додаткових зусиль
для його організації.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при укладенні трудового договору
позивачу були роз'яснені умови праці,
попереджено про наявність шкідливих
факторів та можливі наслідки їх впливу
на здоров'я, безпідставні, оскільки ст.
13 Закону України «Про охорону праці»
передбачає, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці. Роботодавець
несе безпосередню відповідальність за
порушення зазначених вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що в даному випадку саме на
органи МСЕК покладений обов'язок
встановлення факту заподіяння
моральної шкоди позивачу є
безпідставними та такими, що
суперечать вищевказаному «Порядку
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким нанесене
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 22.11.1995 р.
№212, оскільки МСЕК встановлює даний
факт щодо потерпілих на виробництві,
яким не було встановлено стійку втрату
професійної працездатності, в той час
як позивачу з 09.01.2014 року встановлено
стійку втрату професійної
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням.

Колегія суддів вважає, що розмір
моральної шкоди визначений судом з
урахуванням роз'яснень п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 р., з подальшими змінами, "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", відповідно до якого, розмір
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням в
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховується характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, характер отриманого
позивачем професійного захворювання,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках,
конкретних обставин по справі і
наслідків, що наступили. Суд врахував
ступінь фізичних і моральних страждань
позивача, їх тривалість і тяжкість,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, а
також конкретних обставин по справі, і
наслідків, що наступили.

Доводи апеляційної скарги відповідача
щодо незастосування позовної давності
не ґрунтуються на законі, оскільки у
зазначеному Законі строки позовної
давності на звернення потерпілого із
заявою про відшкодування моральної
шкоди не передбачено.

На підставі викладеного колегія
суддів вважає, що рішення суду
необхідно залишити без зміни, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ЄВРАЗ Суха
Балка" - відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 06 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий:

Судді: