Ухвала

іменем україни

22 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем»яносова М.В.,
Кафідової О.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
Ленінського районного відділу
Миколаївського міського управління
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Миколаївській області
про відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою Ленінського
районного відділу Миколаївського
міського управління Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області на рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 22 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із даним позовом, в обґрунтування
якого зазначив, що відповідач рішення
про притягнення адвоката ОСОБА_5 до
відповідальності за заподіяння йому
тілесних ушкоджень відповідно до
вимог закону не прийняв, проте з 19
березня 2010 року (дата написання
заяви) посадовими особами відповідача
винесено 16 незаконних постанов про
відмову у порушенні кримінальної
справи, які були скасовані, як
рішеннями суду, так і прокурора, а 18
квітня 2013 року Ленінським районним
відділом Миколаївського міського
управління Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Миколаївській області (далі - Ленінське
РВ ММУ УМВС України в Миколаївській
області) його заяву від 19 березня 2010
року внесено до Єдиного реєстру
досудових розслідувань із зазначенням,
що розслідування не закінчено.

Враховуючи протиправність поведінки
службових осіб відповідача та душевні
страждання, яких він зазнав, просив
стягнути з останнього на свою користь
суму відшкодування моральної шкоди в
розмірі 40 000 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 серпня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 22 жовтня
2013 року рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 19 серпня 2013 року
скасовано та ухвалено нове.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Ленінського РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області на
користь ОСОБА_4 у відшкодування
моральної шкоди 1000 гривень.

Вирішено питання розподілу судових
витрат

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 22 жовтня 2013 року, рішення
суду першої інстанції залишити в силі.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що за результатами
перевірки заяви ОСОБА_4 від 19 березня 2010
року про нанесення йому тілесних
ушкоджень та вчинення відносно нього
хуліганських дій ОСОБА_5, посадовими
особами Ленінського РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області
неодноразово приймалися постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи.

З 19 березня 2010 року (дата написання
заяви) винесено 16 постанов, які за
скаргами позивача були скасовані як
незаконні та необґрунтовані
постановами суду та прокурора, а
матеріали направлені для проведення
додаткових перевірок, зокрема, в
останній ухвалі апеляційного суду
Миколаївської області від 19 березня 2013
року зазначено, що за заявою позивача
службовими особами відповідача не
виконувалися в повному обсязі дії, які
неодноразово зазначалися в попередніх
ухвалах апеляційної інстанції.

З листа Департаменту громадської
безпеки Міністерства внутрішніх справ
України від 07 серпня 2013 року
вбачається, що перевіркою працівниками
апарату Міністерства була
підтверджена інформація за заявою
ОСОБА_4 щодо неналежної перевірки
працівниками Ленінського ВР
ММУ УМВС України в Миколаївській
області його заяви за фактом
заподіяння йому тілесних ушкоджень
ОСОБА_5 За результатами цієї перевірки
посадових осіб, які допустили
порушення, притягнуто до
дисциплінарної відповідальності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_4, виходив з
того, що відповідач є неналежним, а
оскаржуючи постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи, позивач
реалізував надане йому процесуальне
право, а тому дійшов висновку про
недоведеність та безпідставність
позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та частково задовольняючи
позовні вимоги, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивач
належними та допустимими доказами
довів факт довготривалої
бездіяльності службових осіб
відповідача щодо розгляду його заяви
про вчинення злочину та спричинення
йому цим моральної шкоди.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня
1995 року № 5 передбачено, що відповідно
до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України апеляційний суд на
вищезазначені вимоги закону уваги не
звернув та не дав належної оцінки тому
факту, що оскаржуючи вищезазначені
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи, позивач
реалізував надане йому процесуальне
право на їх оскарження.

Отже, встановивши фактичні обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази в сукупності, суд першої
інстанції правильно виходив із
недоведеності та безпідставності
заявлених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене судове
рішення апеляційного суду не може
вважатися законним і обґрунтованим та
відповідно до положень ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням в силі судового рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Ленінського
районного відділу Миколаївського
міського управління Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 22 жовтня
2013 року скасувати, рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 19
серпня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

С.П. Штелик

.
Судді:

М.В. Дем»яносов

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак