АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1 інстанції: Зарицька Ю.Л.
Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді
Шебуєвої В.А.,

суддів
Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі
Шпируку О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє на підставі довіреності від
імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 28 липня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Хрещатик» про визнання договору
недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 28 липня 2014 року відмовлено
в задоволенні позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Хрещатик» (далі -
ПАТ «КБ «Хрещатик») про визнання
договору недійсним.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 просить вказане рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким визнати недійсним кредитний
договір №37/07-840/94 від 05 вересня 2007 року,
укладений між ВАТ «КБ «Хрещатик» та
ОСОБА_2 Посилається на те, що рішення
суду першої інстанції ухвалене з
порушенням положень норм
матеріального та процесуального права.
Вважає, що кредитний договір має бути
визнаний судом недійсним на підставі ч.
1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки не
містить всіх істотних умов. Зазначає,
що в кредитному договорі не
встановлений строк його дії. Умова
кредитного договору про його дію до
повного виконання зобов'язань
суперечить ст. ст. 251, 252 ЦК України та ст.
180 ГК України. Суд дійшов помилкового
висновку, що відносини між сторонами
мають лише цивільно-правовий характер
та на них не поширюється дія ГК України.
Оспорюваний договір також не містить
цільового призначення кредиту. Згідно
п.1.2. оспорюваного договору кредит
надається позичальнику на споживчі
потреби, однак фактично кредит був
наданий ОСОБА_2 в інтересах третьої
особи з метою купівлі квартири, яка в
подальшому виступає в кредитному
договорі забезпеченням виконання
зобов'язань.

В судове засідання ОСОБА_2 та її
представник не з'явилися, повідомлені
про місце і час розгляду справи, а тому
судова колегія дійшла висновку про
можливість слухання справи у їх
відсутність.

Представник ПАТ «КБ «Хрещатик» просить
відхилити подану апеляційну скаргу, а
рішення суду залишити без змін,
посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Вислухавши пояснення представника ПАТ
«КБ «Хрещатик», дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 05 вересня 2007 року
між ВАТ «КБ «Хрещатик»,
правонаступником якого є ПАТ «КБ
«Хрещатик» (банк), та ОСОБА_2
(позичальник) було укладено кредитний
договір № 37/07-840/94. Відповідно до умов
договору банк надав позичальнику
кредит в сумі 150 000,00 доларів США строком
на 20 років, терміном повернення 03
вересня 2027 року зі сплатою за
користування кредитом 13% річних (а. с.
5-9).

Пунктом 1.2. кредитного договору
передбачено, що кредит надається
позичальнику на споживчі потреби.

Згідно з п. 1.3. кредитного договору
позичальник зобов'язався використати
кредит на цілі, передбачені цим
договором, сплатити банку відсотки за
користування кредитом і комісії у
розмірі та порядку, передбачених цим
договором, та повернути банку суму
кредиту в порядку і строки, передбачені
цим договором.

Пунктом 1.5. кредитного договору
визначено, що загальна орієнтовна
вартість кредиту складає 356 616,00 доларів
США, в тому числі: сума кредиту 150 000,00
доларів США, сума відсотків 206 466,00
доларів США, сума комісій 150,00 доларів
США, що за курсом НБУ складає 757,50 грн.

Відповідно до п. 2.1.1 кредитного
договору видача кредиту здійснюється
банком до 14 вересня 2007 року при
виконанні позичальником наступних
умов: надання банку копії свого
паспорта, копії довідки про присвоєння
ідентифікаційного номера, довідки про
доходи (свої та працездатних членів
сім'ї), а також на вимогу банку копій
інших документів, що можуть свідчити
про репутацію позичальника та
підтверджувати про його спроможність
своєчасно погасити кредит та сплатити
відсотки за користування кредитом.

Відповідно до п. 3.1 договору виконання
зобов'язань позичальника за цим
договором забезпечується іпотекою
двокімнатної квартири загальною
площею 47,00 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю 131
600 доларів США, що буде у власності
ОСОБА_3, та порукою ОСОБА_4

Згідно з п. 5.3.1 кредитного договору
позичальник зобов'язався
використовувати кредит на цілі,
зазначені в п. 1.2 цього договору та
повернути його банку в строки і в
порядку, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 9.1 кредитного договору
цей договір набирає чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
повного виконання ними прийнятих на
себе зобов'язань.

ОСОБА_2 порушила питання про визнання
недійсним укладеного 05 вересня 2007 року
з ВАТ «КБ «Хрещатик» кредитного
договору №37/07-840/94 з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК
України. В обґрунтування заявлених
вимог зазначила, що зміст кредитного
договору не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки згідно з п. 3 ч. 1
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», ст. 99 Конституції України,
ст. 524 ЦК України, ст. 35 Закону України
«Про Національний банк України»
надання споживчих кредитів у іноземній
валюті забороняється, єдиним платіжним
засобом на території України є гривня.
Крім того, в договорі не було визначено
всіх істотних умов, зокрема, строку дії
договору та мети надання кредиту
згідно з ст. ст. 180, 345 ГК України. При
укладенні договору, ПАТ «КБ «Хрещатик»
не було перевірено її
платоспроможності.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно
виходив з того, що на момент укладення
кредитного договору №37/07-840/94 від 05
вересня 2007 року чинним на той час
законодавством не було передбачено
заборони на надання споживчих кредитів
у іноземній валюті. Положення ч. 3 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» набрали чинності лише з 16
жовтня 2011 року, тобто вже після
укладення сторонами оспорюваного
договору. Посилання ОСОБА_2 на те, що ПАТ
«КБ «Хрещатик» не було перевірено її
платоспроможності при укладенні
договору не є підставою для визнання
такого договору недійсним, оскільки
здійснення вказаних дій є правом банку
та стосуються лише процедури
оформлення договору. Крім того, п .2.1.
кредитного договору однією з умов
видачі кредиту було передбачено
надання позичальником довідки про його
доходи.

Також, судом першої інстанції було
обґрунтовано відхилено посилання
позивачки на положення ст. ст. 180, 345 ГК
України, які визначають істотні умови
господарського договору та основні
засади здійснення кредитних операцій
банків, зважаючи, що спірні
правовідносини носять
цивільно-правовий характер.

Колегія суддів відхиляє посилання
апелянта на те, що в кредитному
договорі не було визначено всіх
істотних умов, зокрема, строку дії
договору та мети надання кредиту.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК
України, ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» строк дії
самого договору, не є істотною умовою
кредитного договору. При цьому, слід
розрізняти поняття строку дії договору
та строку дії або виконання
зобов'язання.

Пунктами 1.1., 4.1.-4.5. договору було
визначено строк та порядок виконання
позичальником зобов'язань з повернення
кредиту та сплати процентів за
користування кредитними коштами.

Посилання апелянта на те, що згідно з п.
1.2. кредитного договору кредит
надається позичальнику на споживчі
потреби, проте фактично кредит було
надано ОСОБА_2 в інтересах третьої
особи ОСОБА_3 з метою купівлі квартири,
яка в подальшому виступає в кредитному
договорі забезпеченням виконання
зобов'язань, не спростовують висновків
суду першої інстанції. Використання
позичальником кредиту не за
призначенням не може бути підставою
для визнання недійсним кредитного
договору.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим. Судом було
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
дана вірна оцінка зібраним доказам по
справі, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на
підставі довіреності від імені та в
інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 28 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді