печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2014 року Печерський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І.
В.,

при секретарі - Іванові Г. Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору довічного утримання
недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

18.07.2014 до суду звернулася позивач
ОСОБА_1 із позовом до відповідача
ОСОБА_2 про визнання договору довічного
утримання від 10.11.200, що укладений між
померлим батьком позивача - ОСОБА_4 та
відповідачем, недійсним.

Позивач ОСОБА_1 стверджує у позові, що
договір довічного утримання від 10.11.2000
є недійсним, оскільки укладений з
порушенням вимог чинного
законодавства України. Зокрема,
оспорюваний договір посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
у той час, коли, відповідно до Закону
України «Про нотаріат» (п. 1 ст. 34, 36
цього Закону) у чинній редакції від
19.10.2000, передбачено, що до компетенції
лише державних нотаріальних контор
відноситься посвідчення договорів
довічного утримання.

У позові заявлено вимогу про визнання
договору довічного утримання від
10.11.2000, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
(відповідачем), посвідченого приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_3 та
зареєстрованого за № 11733, недійсним з
моменту укладення.

Позивач у судове засідання не
з'явилася, представники позивача
вимоги позову підтримали у повному
обсязі та просили задовольнити.

Відповідач та його представник просили
залишити без задоволення позов,
посилаючись на необґрунтованість його
вимоги, та законність вчинення
правочину 10.11.2000.

Приватний нотаріус КМНО ОСОБА_3,
залучена у якості третьої особи без
заявлення самостійних вимог,
заперечувала проти задоволення вимоги
позову, та надала письмові пояснення з
приводу укладення договору довічного
утримання 10.11.2000.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Суд, вислухавши пояснення та доводи
представників позивача, заперечення
відповідача та його представника,
пояснення третьої особи, дослідивши
письмові докази у справі, приходить до
наступного висновку.

Судом встановлено, що 10.11.2000 між
відповідачем та ОСОБА_4 укладено
договір довічного утримання, за
умовами якого відповідач є набувачем
майна ОСОБА_4, у свою чергу
зобов'язуючись довічно утримувати
останнього /а. с. 9-10/.

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 /а. с. 8/, відкрито спадщину
за заповідальним розпорядженням
померлого.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_4
першої черги, оскільки є його дочкою,
згідно з даними свідоцтва про
народження серії НОМЕР_2 від 03.03.1970
останньої /а. с. 5/.

У позові, серед решти обставин,
позивачем зазначено, що ОСОБА_1 не
спілкувалася з ОСОБА_4 після розлучення
батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Як вказано у позові, позивачу стало
відомо про оспорюваний договір
ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті ОСОБА_4, та
надалі нею отримано свідоцтво про
право на спадщину за заповідальним
розпорядженням від 03.04.2014, яка
складається з грошового вкладу з
відповідними відсотками та
нарахованими компенсаціями /а. с. 11/.

Відповідно до ст. 5 ЦК України у
редакції від 16.01.2003, якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Також, постановою Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009,
зокрема п. 2, роз'яснено, що
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Положеннями ст. 425 ЦК УРСР від 18.07.1963
встановлено, що за договором довічного
утримання одна сторона, що є
непрацездатною особою за віком або
станом здоров'я (відчужувач), передає у
власність другій стороні (набувачеві
майна) будинок або частину його, взамін
чого набувач майна зобов'язується
надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у
вигляді житла, харчування, догляду і
необхідної допомоги.

Вимогою до форми і умови договору
довічного утримання є обов'язкове
нотаріальне посвідчення (ст. 47 цього
Кодексу), відповідно до ч. 1 ст. 426 ЦК
УРСР.

Законом України «Про нотаріат», у
редакції 19.10.2000, встановлено перелік
нотаріальних дій, які вчиняються у
державних нотаріальних конторах (ст. 34
цього Закону) та, відповідно до ст. 36,
вказано виключний перелік таких дій, що
здійснюються приватними нотаріусами.

Вказані норми Закону України «Про
нотаріат», у редакції 19.10.2000,
розмежовують повноваження державних
та приватних нотаріусів, до
компетенції яких, відповідно до п. 5 ст.
36, належить вчинення нотаріальних дій,
передбачені ст. 34 цього Закону, за
винятком посвідчення договорів
довічного утримання.

Нотаріуси та інші посадові особи, які
вчиняють нотаріальні дії, у своїй
діяльності керуються законами України,
постановами Верховної Ради України,
указами і розпорядженнями Президента
України, постановами і розпорядженнями
Кабінету Міністрів України, а на
території Республіки Крим, крім того, -
законодавством Республіки Крим,
наказами Міністра юстиції України,
нормативними актами обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій, відповідно до
ст. 7 Закону України «Про нотаріат».

Згідно з ч. 3 ст. 106 Конституції України,
Президент України на основі та на
виконання Конституції та законів
України видає укази і розпорядження,
які є обов'язковими до виконання на
території України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Конституції
України, Президент України протягом
трьох років після набуття чинності
Конституцією України має право
видавати схвалені Кабінетом Міністрів
України і підписані Прем'єр-міністром
України укази з економічних питань, не
врегульованих законами, з одночасним
поданням відповідного законопроекту
до Верховної Ради України в порядку,
встановленому ст. 93 Конституції
України.

23.08.1998 Президентом України видано Указ
№ 932/98 «Про врегулювання діяльності
нотаріату України», з метою
вдосконалення організації
нотаріального обслуговування громадян
та юридичних осіб України, який набрав
чинності та не був скасований у
встановленому Конституцією України
порядку.

Так, пунктом 2 вказаного Указу, приватні
нотаріуси отримали право посвідчувати
права, а також факти, що мають юридичне
значення, та всі інші нотаріальні дії,
які вчиняються державними нотаріусами,
за винятком видачі свідоцтва про право
на спадщину та вжиття заходів до
охорони спадкового майна.

Відтак, договір довічного утримання
від 10.11.2000, посвідчений приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_3 та
зареєстрований за № 11733, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відповідно до
законодавства України, чинного на час
його посвідчення, і тому відсутні
підстави для визнання його недійсним.

Керуючись ст.ст. 425, 426 ЦК УРСР 1963 року,
ст. 34, 36 Закону України «Про нотаріат»,
Указом Президента України № 932/98 від
23.08.1998, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213, 215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання договору
довічного утримання недійсним -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя
І. В.
Литвинова