Провадження №2/447/36/14 Справа №447/2800/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

24.12.2014 року Миколаївський
районний суд Львівської області

в складі: головуючого -судді Березюк Г.
М.

при секретарі Федчук І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
житлового будинку ,-

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку АДРЕСА_1. В
обгрунтування позовних вимог
покликається на те, що у 2003 році її
чоловік ОСОБА_3 повідомив, що домовився
із сином ОСОБА_4 про їх довічне
утримання, за що відступить йому право
власності. Вона написала заяву у
Миколаївську нотаріальну контору, в
якій дала згоду на відчуження сину
будинку, проте сказала ОСОБА_3, щоб до
окремого її розпорядження нікому заяву
не показував та не подавав в
нотконтору. Так як ОСОБА_2 жодного разу
не надав їм обіцяної допомоги, а
навпаки почав вимагати покинути
будинок, зрозуміла, що помилилась,
надавши згоду на дарування своєї
частки будинку сину ОСОБА_4. Зазначала,
що підписавши згоду на дарування сину
будинку, думала, що надає згоду на
підписання договору довічного
утримання, а також сподівалась, що до
самої смерті збереже право вільно
перебувати у будинку. Крім того,
вказувала, що державний нотаріус
Миколаївської державної нотаріальної
контори в приміщенні контори заяву
особисто від неї не приймала, не
виїжджала за такою згодою за місцем її
перебування, не пересвідчилась у
наявності повноважень її чоловіка щодо
представництва її інтересів у
нотаріуса ( подачі заяви нотаріусу),
оскільки таких не було, така угода як
Договір дарування вчинена з порушенням
закону.

02.09.2014 року позивачка ОСОБА_1 подала
заяву, в якій вказала, що під час
засідання стало відомо, що її обманули,
після чого вона дала згоду на дарування
синові будинку, а тому просить визнати
договір дарування житлового будинку
недійсним, як такий, що укладений
внаслідок обману.

В судові засідання позивачка ОСОБА_1 не
з'являлась, хоч належним чином
повідомлялась про час і місце розгляду
справи. Представник позивачки ОСОБА_1 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні позов
підтримав в повному обсязі та пояснив,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є подружжям, які
побудували будинок та мають троє дітей.
У 2003 році ОСОБА_3 хворів, після
повернення з лікарні між подружжям
була розмова з приводу того, що син
ОСОБА_4 може їх утримувати. Пізніше
ОСОБА_3 сказав, що з ОСОБА_5 домовився і
ОСОБА_1 під його диктовку написала
заяву про дарування будинку, де
зазначила умови. Проте згодом ОСОБА_5
став виганяти батьків з дому, і тоді
ОСОБА_3 повідомив, що будинок сину
подарував, а договору довічного
утримання не укладав. ОСОБА_1 не давала
згоди йти до нотаріуса, застерігала
чоловіка нікуди її заяву не нести та не
давати їй ходу. Вважає, що в даному
випадку є помилка в об'єкті правочину
як зі сторони ОСОБА_3, так і зі сторони
ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_3
цілеспрямовано ввів в оману дружину
щодо природи правочину, була змова
батька і сина ОСОБА_4 щодо обману
ОСОБА_1, в тому, що буде договір
довічного утримання.

Вказував, що ОСОБА_1 обмежувала
чоловіка подавати її заяву-згоду, а
тому він перевищив надані йому
повноваження, мотив обману - отримання
доходу. Відповідач ОСОБА_2 став також
жертвою обману батька. Просив позов
задоволити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
проти позову заперечив та пояснив, що
про дарування батьками йому будинку
знали брат із сестрою. Ініціатива
укладення договору виходила від
батьків. З лютого по червень 2003 року
готувались документи на відчуження
будинку, особистої участі він не брав.
Лише один раз їздив до нотаріуса та БТІ.
Жодних розмов про довічне утримання
батьків ніколи не велось, умов
дарування не було обумовлено. На даний
час відносини із братом та сестрою в
нього погані, брат ОСОБА_6 фактично
претендує на спірний будинок. Договір
дарування було посвідчено у нотаріуса
з дотриманням усіх вимог закону, тому
просить в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_7
в судовому засіданні позов не визнала
та пояснила, що цей позов є повторним,
тільки позивачем тоді був ОСОБА_3, а
зараз ОСОБА_1 Жодних умов укладення
договору дарування не було обумовлено,
факти, про які стверджує сторона
позивачки не відповідають дійсності.
Даний спір триває ще з 2008 року.
Позивачка ОСОБА_1 раніше пояснювала, що
слова в згоді писала по взірцю у
нотаріуса і через свою юридичну
необізнаність не усвідомлювала.
Позивачка ОСОБА_1 під час розгляду
іншої справи пояснювала, що згоду на
укладення договору давала. Просила в
позові відмовити.

В судові засідання відповідач ОСОБА_3
не з'являвся хоч належним чином
повідомлявся про час і місце розгляду
справи. Представник відповідача ОСОБА_3
- ОСОБА_8 в судовому засіданні позов
визнала та пояснила, що сім'я ОСОБА_3
була дружньою. Між ними була
домовленість про договір по життєвого
утримання батьків сином ОСОБА_4. ОСОБА_3
вказував, що документами займався син
ОСОБА_4. Умовами укладення договору
були грошові утримання ОСОБА_2 Це мав
бути не договір дарування, а договір
довічного утримання. В даному випадку
був свідомий обман відповідача ОСОБА_3,
і в цьому він покаявся у нотаріально
посвідченій заяві від 16.11.2013 року.
ОСОБА_1 вже 10 років намагаються
скасувати договір і її клієнт, хоче
повернути справедливість. Проте
зазначила, що попередні справи не
стосувались предмету даного спору.
Просила позов задоволити.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
покази свідків, з'ясувавши обставини
справи, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення сторін, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи та вирішення спору по суті,
встановив наступні обставини та надав
їм правову оцінку.

28 березня 1973 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
був укладений шлюб, що стверджується
відповідним свідоцтвом про укладення
шлюбу (справа 2-5/11 т.1 а.с.158).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР
(чинному на момент виникнення спірних
правовідносин) майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Згідно рішення виконкому Держівської
сільської ради Миколаївського району
Львівської області за №34 від 25 вересня
1997 року вирішено оформити право
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.(справа 2-5/11 т.1 а.с.153).

На підставі даного рішення, 16 вересня
1998 року Держівською сільською радою
Миколаївського району Львівської
області було видано ОСОБА_3 свідоцтво
про право власності на будинок в
цілому, яке зареєстроване Стрийським
міжрайонним бюро технічної
інвентаризації 17 вересня 1998 року за
реєстровим №182. (справа 2-5/11 т.1 а.с.71)

20.06.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування,
посвідчений державним нотаріусом
Миколаївського району Алексеевою Г.М.
та зареєстрований у реєстрі №1592,
згідно з умовами якого ОСОБА_3
подарував своєму сину ОСОБА_2 житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. (справа 2-5/11 т.1 а.с.10).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 КпШС УРСР майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

У відповідності до п. 35 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
за № 18/5 від 14.06.1994 року угоди про
відчуження або заставу майна подружжя,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, які потребують
обов'язкового нотаріального
посвідчення, можуть бути посвідчені
нотаріусом при наявності письмової
згоди другого із подружжя (стаття 23
Кодексу про шлюб та сім'ю) .

Справжність підпису на заяві другого з
подружжя про згоду на відчуження або
заставу спільного майна повинна бути
засвідчена в нотаріальному порядку або
підприємством, установою,
організацією, в якій він працює чи
навчається, житлово-експлуатаційною
організацією за місцем його
проживання, або адміністрацією
стаціонарного
лікувально-профілактичного закладу, в
якому він перебуває на лікуванні.
Засвідчувати справжність підпису не
потрібно, якщо чоловік або дружина
відчужувача особисто подасть
нотаріусу заяву про згоду на
відчуження. У цьому випадку нотаріус
встановлює особу заявника, перевіряє
справжність його підпису, про що робить
відмітку на заяві, і вказує назву
документа, який посвідчує особу, номер,
дату видачі і назву установи, що його
видала.

Якщо в заяві другого з подружжя про
згоду на відчуження спільного майна
вказано, кому персонально (прізвище,
ім'я, по батькові громадянина, назва
юридичної особи) він погоджується
продати, подарувати, заставити, або з
ким обміняти спільне набуте майно, чи
вказано ціну продажу, інші умови його
відчуження або застави, нотаріус при
посвідченні договору про відчуження
або заставу зобов'язаний перевірити
додержання умов, вказаних у такій
заяві.

Оспорюваний договір дарування
житлового будинку був укладений на
підставі свідоцтва про право власності
на житловий будинок від 16.09.1998 року,
відповідно до якого такий був
зареєстрований за ОСОБА_3, витягу з
реєстру прав власності на нерухоме
майно від 06.06.2003 року, довідок про
відсутність заборон та арештів на
будинок, а також письмовою заявою
ОСОБА_1 відповідно до якої вона надала
згоду на дарування спірного будинку
ОСОБА_2,що стверджується копіями
матеріалів по договору дарування, які
були надіслані Миколаївською
державною нотаріальною конторою на
вимогу Миколаївського районного суду
Львівської області ( справа 2-5/11 т.І
а.с.70-77)

Відповідно до п.1 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України в
редакції 2003 року, цей Кодекс набирає
чинності з 01 січня 2004 року.

Визнано таким що втратив чинність з 01
січня 2004 року Цивільний кодекс
Української РСР від 18 липня 1963 року (п.2
Прикінцевих та перехідних положень).

Як зазначено у п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України в
редакції 2003 року, Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК Української
РСР угода, укладена внаслідок обману,
насильства, погрози, зловмисної угоди
представника однієї сторони з другою
стороною, а також угода, яку громадянин
був змушений укласти на вкрай
невигідних для себе умовах внаслідок
збігу тяжких обставин, може бути
визнана недійсною за позовом
потерпілого або за позовом державної
чи громадської організації.

Відповідно до власноручно написаної
заяви від 20.06.2003 року, посвідченої
секретарем виконкому Держівської
сільської ради, ОСОБА_1 дала згоду на
подарування ОСОБА_3 житлового будинку
разом із господарськими будівлями, що
находяться за адресою АДРЕСА_1 за ціною
та на умовах на його розсуд сину ОСОБА_2,
що підтверджує її волевиявлення
відносно належної їй частини майна
подружжя.

Позивачка покликається на те, що
підписавши заяву на згоду дарування
синові житлового будинку вважала, що
надає згоду на підписання договору
довічного утримання, проте вказана
обставина не може слугувати підставою
для визнання договору дарування
недійсним, оскільки позивачка ОСОБА_1
своєю заявою від 20.06.2003 року давала
згоду ОСОБА_3 на дарування житлового
будинку сину ОСОБА_3, а тому суд вважає,
що має місце власне недбальство
позивачки.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_6 в судовому
засіданні показали, що у зв'язку із
погіршенням стану здоров'я батьків на
початку літа 2003 року відбулася сімейна
нарада, на якій було вирішено
переписати будинок брату ОСОБА_2,
взамін на по життєве утримання батьків,
тобто мали укласти договір довічного
утримання. Одночасно домовились, що
ОСОБА_2 сплатить їм по 2000 доларів як
компенсацію за будинок. ОСОБА_6
ствердив, що ОСОБА_2 в майбутньому мав
допомагати йому у будівництві будинку.
У 2007 році між батьком та братом ОСОБА_2
стався конфлікт, після чого вияснилось,
що батько уклав із ОСОБА_2 договір
дарування житлового будинку.
Вказували, що матері на сімейній нараді
у 2003 році не було, вона в той час
хворіла. Батько обдурив маму, так як її
заяву про надання згоди подав в
нотаріальну контору.

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 27.12.2013 року
та рішенням колегії суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області
від 21.03.2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, Миколаївської державної
нотаріальної контори з участю третіх
осіб ОСОБА_1, органу опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації, Стрийського ДК МБТІ та
ЕО про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку від 20.06.2003
року відмовлено за безпідставністю, в
зустрічному позові ОСОБА_12 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 з участю третіх осіб ОСОБА_6,
ОСОБА_10 про усунення перешкод в
користуванні спірним будинком
відмовлено за недоведеністю. З
мотивувальної частини рішення колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області від 21.03.2014 року вбачається, що у
позові про визнання договору недійсним
відмовлено у зв'язку із відсутністю
підстав порушення вимог ст..ст. 47,48, 56,57
ЦК УРСР та ст.ст. 17,18 Закону України «Про
охорону дитинства».

Судом не можуть бути прийняті до уваги
покликання сторони позивачки на те, що
відповідач ОСОБА_3 всупереч волі ОСОБА_1
надав нотаріусу написану нею заяву від
20.06.2003 року про згоду на дарування
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_2, так як вказані доводи
підтверджуються не послідовними та
суперечливими показами свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_6, визнавальними
поясненнями представника відповідача
ОСОБА_3 та письмовими поясненнями
відповідача ОСОБА_3

Покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_6 та
визнавальні пояснення представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 суд
критично оцінює, оскільки ОСОБА_10,
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 особисто звертались
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування
спірного житлового будинку, під час
розгляду якого неодноразово
уточнювали позовні вимоги, змінювали
підстави позову, тому їх свідчення
безпосередньо спрямовані на визнання
договору недійсним .

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідач ОСОБА_3 неодноразово
викликався в судові засідання для дачі
особистих пояснень, проте вимоги суду
залишав без належного реагування.
Враховуючи те, що наявність чи
відсутність обставин, які мають
значення для вирішення справи, суд
зокрема встановлює на підставі
пояснень сторін, допитаних як свідків,
тому визнавальні письмові пояснення
відповідача ОСОБА_3, які спростовуються
послідовними поясненнями, даними в
судовому засіданні відповідачем
ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_7, не
можуть бути взяті судом до уваги.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 3 від 28.04.78 року «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» під обманом
відповідно до ст. 57 ЦК УРСР слід
розуміти умисне введення в оману
учасника угоди шляхом повідомлення
відомостей, що не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мають істотне значення для угоди, що
укладається.

ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядилася
належним їй майном подружжя, нажитим за
час шлюбу, давши згоду на відчуження
спільного майна подружжя, учасником
угоди не була, а тому, з врахуванням
встановлених судом обставин, договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_1 не
може бути визнаний судом недійсним з
підстав передбачених ст. 57 ЦК УРСР.

За таких обставин суд вважає, що в
позові ОСОБА_1 про визнання договору
дарування житлового будинку недійсним
слід відмовити за безпідставністю.

На підставі наведеного та ст. 57 ЦК
УРСР, керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212, 215, 218
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
житлового будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення до
апеляційного суду Львівської області.

Суддя :
Березюк Г. М.