Справа № 201/5615/14ц
Провадження № 2/201/1660/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
Жовтневий
районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Браги
А.В.

при секретарі - Лампіки О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу №
201/5615/14ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2014 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернулась ОСОБА_1 з вищезазначеним
позовом, в якому просила суд визнати
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1;
стягнути з відповідача на її користь
кошти за сплату судового збору у
розмірі 243,60 гривень; стягнути з
відповідача на користь позивача 400,00
гривень, які сплачені останньою за
послуги юридичної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач
послалась на те, що 05 жовтня 2009 року
Міністерство оборони України видано їй
ордер № 1021 на право заняття
однокімнатної квартири площею 18,5 кв.м.,
а саме квартири АДРЕСА_1, де позивач є
основним квартиронаймачем. Також в
ордері вписаний колишні чоловік -
відповідач ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 З
колишнім чоловіком позивач разом не
мешкає та припинила шлюбні стосунки з
жовтня 2011 року. З того часу відповідач
не проживає у квартирі за адресою:
АДРЕСА_1 та не з'являється там по
теперішній час. Рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
09 січня 2012 року шлюб, укладений між
позивачем та відповідачем було
розірвано. Крім того, позивач
зазначила, що з 2011 року та по теперішній
час відповідач в квартирі не з'являвся,
зобов'язання щодо її утримання та
сплати комунальних послуг в повному
обсязі не виконував. За цей час позивач
отримала претензії від КП
«Дніпроводоканал» та ПАТ «Дніпрогаз»
та була вимушена частково самостійно
оплачувати комунальні послуги,
зроблені у розрахунку на 4 осіб: її,
відповідача та 2 двох дітей. Відповідач,
ОСОБА_2, станом на час звернення з
позовом до суду, не є членом сім'ї
позивача, не веде спільного з нею
господарства, не мешкає у спірній
квартирі та не сплачує свою частину
комунальних послуг в повному обсязі, що
стало підставою для звернення позивача
до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала та просила суд їх
задовольнити посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві та
обґрунтовуючи їх доказами наявними в
матеріалах справи.

Відповідач в судовому засіданні проти
задоволення позовних вимог
заперечував з причин їх
необґрунтованості.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази у
сукупності з нормами чинного
законодавства України, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про одруження
серії НОМЕР_1 від 06 листопада 2004 року,
виданого відділом реєстрації актів
цивільного стану Жовтневого районного
управління юстиції м.Дніпропетровська,
06 листопада 2004 року було укладено шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка в подальшому
обрала прізвище чоловіка - ОСОБА_1,
актовий запис №919 (а.с. 9).

05 жовтня 2009 року Міністерством оборони
України ОСОБА_1 було видано ордер №1021
на вселення родини позивача в АДРЕСА_1
(а.с. 9).

З 27 квітня 2010 року ОСОБА_2
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується відомостями з адресно
- довідкового підрозділу від 28 травня
2014 року.

09 січня 2012 року рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
зареєстрований 06 листопада 2004 року у
відділі реєстрації актів цивільного
стану Жовтневого районного управління
юстиції м. Дніпропетровська, актовий
запис № 919, було розірвано (а.с. 13).

29 травня 2014 року відповідач ОСОБА_2
знявся з реєстрації за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується даними
паспорта відповідача.

Крім того, відповідно до талону зняття
з реєстрації місця проживання в
Україні, виданим 29 травня 2014 року
Жовтневим РВ у м. Дніпропетровську ГУ
ДМУ України в Дніпропетровській
області, ОСОБА_2 вибув з місця
реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 до
АДРЕСА_2.

З викладено вбачається, що фактично
відповідач в добровільному порядку
визнав позовні вимоги ОСОБА_1 та знявся
з реєстрації за адресою мешкання
позивача.

Правовідносини, що виникли між
сторонами урегульовані нормами
Конституції України, ЖК Української
РСР, ЦК України, Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання».

Право на житло гарантоване людині
статтями 47, 48 Конституції України. Так,
ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону та за рішенням суду.

Правові позиції Європейського Суду з
прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції
про захист прав людини та основних
свобод гарантує кожній особі, окрім
інших прав, право на повагу до її житла,
що охоплює, насамперед, право займати
житло, не бути виселеною чи позбавленою
свого житла.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не
може бути обмежений в праві
користування житловим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законом, житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони використовуються
проти їх призначення або з порушенням
прав інших громадян.

Частина 2 ст. 64 ЖК України визначає, що
до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 71 ЖК України, при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
право користування жилим приміщенням
протягом шести місяців.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
займане жиле приміщення у випадках і в
межах строків, установлених частиною
першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 цього
Кодексу. Тимчасова відсутність наймача
та членів його сім'ї не звільняє їх від
виконання обов'язків за договором
найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму
Верховного суду України №2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання»,
реєстрація місця мешкання осіб
здійснюється за адресою їх проживання,
аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29
ЦК України, відповідно до яких місцем
проживання особи є житловий будинок
або квартира, де вона фактично постійно
або тимчасово мешкає. При цьому, у разі
зміни місця мешкання, особа повинна
протягом 7 днів відмінити свою
попередню реєстрацію та зареєструвати
нове місце мешкання. У разі
недодержання вимог закону щодо
реєстрації місця мешкання, зокрема ст. 7
ЗУ «Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання», реєстрація
місця мешкання може бути скасована за
рішенням суду.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм діючого
законодавства, суд приходить до
висновку, що відповідач фактично
визнав вимоги позивача та знявся з
реєстрації за місцем мешкання
позивача, а отже втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1, що
відповідає позовним вимогам, заявленим
ОСОБА_1 та зумовлює задоволення її
позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення
з відповідача на користь позивача 400,00
гривень, які сплачені останньою за
послуги юридичної допомоги, суд дійшов
висновку про відмову в їх задоволенні з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Отже, враховуючи зміст вказаної статті,
при відшкодуванні витрат на правову
допомогу, сторона повинна надати суду
документ в якому буде зазначено,
скільки часу було витрачено при
наданні таких послуг. Зазначено, які
саме дії (участь в судовому засіданні,
складання процесуальних документів,
тощо) з боку адвоката були вчинені в
конкретній справі.

Також особа, якій надається правова
допомога, повинна підписати акт
прийому-передачі наданих послуг, який
складається адвокатом чи фахівцем в
галузі права (які можуть виступати
самостійно чи від імені адвокатського
об'єднання або юридичної фірми). Після
підписання акта приймання - передачі
сторона повинна сплатити кошти за
надані послуги і пред'явити всі ці
документи в суді.

З урахуванням зазначеного, суд
приходить до висновку, що підписання
акту прийому - передачі послуг і має
свідчити про надання адвокатом
конкретних послуг по конкретній
справі. Оскільки стороною позивача не
було надано такого акту прийому -
передачі послуг, суд вважає, що позовні
вимоги в цій частині є недоведеними та
необґрунтованими, що зумовлює відмову
у їх задоволенні.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК
України та враховуючи результат
вирішення справи, суд вважає за можливе
стягнути з відповідача на користь
позивача суму у розмірі 243, 60 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд
-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування приміщенням,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Судові витрати у справі понесені
позивачем при зверненні до суду, що
складаються з судового збору у сумі 243,
60 гривень, у відповідності до вимог ст.
88 ЦПК України, стягнути з відповідача
на користь позивача.

В частині стягнення з відповідача
витрат понесених позивачем на правову
допомогу за договором про надання
юридичної допомоги від 25 квітня 2014
року, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя:
А.В. Брага