справа
№482/1628/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 листопада 2014 року

Новоодеський районний суд
Миколаївської області у складі:

головуючого судді Гажі О.П.

при секретарі судового засідання
Шведовій Я.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Нова Одеса, справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи без
самостійних вимог: на стороні позивача
- ОСОБА_5, а на стороні відповідача -
ОСОБА_6 про стягнення безпідставно
одержаних коштів, -

В С Т А Н О В
И В :

Позивач 17.09.2014 року звернувся в
суд з вищевказаним позовом до
відповідача.

В своїх позовних вимогах позивач
вказав, що він 26 березня 2009 року придбав
у відповідача автомобіль «ВАЗ 2107», 2005
року випуску, державний реєстраційний
номерний знак НОМЕР_1, що був
зареєстрований на третю особу по
справі - ОСОБА_6 за 3150 доларів США, що
складали еквівалент на той час 25000
гривень. Вказав, що відповідач передав
йому як сам автомобіль та і документи
на нього та оригінал нотаріально
посвідченої генеральної довіреності з
правом експлуатації і продажу цього
автомобіля, на момент посвідчення якої,
будь-яких обтяжень на автомобіль
виявлено не було. Зазначив, що 8.10.2013
року, третя особа по справі ОСОБА_5,
управляючи вищевказаним автомобілем,
був зупинений працівниками міліції,
які відібрали у нього автомобіль і
документи на нього, так як з'ясувалося,
що автомобіль був оголошений у розшук,
в зв'язку з винесенням постанови
державного виконавця ВДВС
Березанського РУЮ про накладення
арешту за несплату ОСОБА_6 боргів по
кредитному договору.

Посилаючись на ці викладені
обставини, обґрунтовуючи свої вимоги
безпідставним отриманням коштів
відповідачем ОСОБА_2, позивач на
підставі ст.1212 ЦК України, просив суд
стягнути з відповідача 3150 доларів США,
отриманих ним без достатньої правової
підстави, що еквівалентно на час
звернення до суду 40912,74 гривень.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав заявлений позов.
Посилаючись на викладені в позові
обставини справи, посилаючись на
безпідставність набуття відповідачем
грошових коштів, просив суд стягнути з
відповідача ці безпідставно набуті ним
кошти в сумі 3150 доларів США, що
еквівалентно на час звернення до суду,
станом на 16.09.2014 року, 40912,74 гривень по
курсу НБУ, яким встановлено, що 1 долар
США становив 12,088170 гривень.

Відповідач та його представник
в судовому засіданні позов не визнали.
Посилаючись на безпідставність
заявлених позовних вимог, просили суд в
задоволені позову відмовити. В
обґрунтування своїх заперечень на
позов, відповідач та його представник
послалися на те, що ОСОБА_2 не являється
належним відповідачам та на
відсутність його вини, поскільки він
діяв в межах наданих йому довіреністю
повноважень, які закінчилися 28.10.2011
року та який отримавши гроші від
позивача, виконав свої зобов'язання по
довіреності та передав їх третій особі
по справі - власнику автомобіля ОСОБА_6,
про що свідчить розписка останнього. Як
на додаткову підставу для відмови в
задоволені позову, відповідач та його
представник послалися на пропуск
позивачем строку позовної давності,
який з 26.03.2009 року і до 08.10.2013 року, тобто
більше 4 років, використовував та
експлуатував переданий йому
автомобіль на власний розсуд по
отриманій довіреності, достовірно
знаючи про те, що він не являється його
власником та не вжив ніяких заходів по
захисту своїх прав та оформленню прав
власності на цей автомобіль, в зв'язку з
чим, просили суд застосувати строк
позовної давності.

Треті особи по справі ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 в судове засідання за викликом
не з'явилися, хоча належними чином
повідомлялися про дату, час і місце
судового розгляду справи, про що
свідчать картки зворотних поштових
повідомлень.

На адресу суду від третьої особи
ОСОБА_5 надійшла письмова заява з
проханням розглянути справу у його
відсутність.

Від третьої особи ОСОБА_6 ніяких
заяв, клопотань по справі не надходило
і останній не повідомив суд про причини
своєї неявки.

Справа у відповідності з вимогами
ст.169 ЦПК України, розглянута у
відсутність третіх осіб, на підставі
наявних у справі достатніх доказів про
права та взаємовідносини сторін.

Вислухавши пояснення
представника позивача, пояснення
відповідача та його представника,
дослідивши обставини справи та
перевіривши їх письмовими доказами,
проаналізувавши та оцінивши
дослідженні в судовому засіданні
докази, суд приходить до висновку, що
позов безпідставний, а тому
задоволенню не підлягає. Цей висновок
суду ґрунтується на наступному:

Кожна особа, у відповідності з
вимогами ст.3 ЦПК України, має право в
порядку встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст.10,60
ЦПК України, сторона по справі повинна
довести перед судом, як обставини в
обгрунтування заявлених позовних
вимог, так і обставини в їх заперечення,
якщо позов не визнається іншою
стороною.

Керуючись принципами
змагальності та диспозитивності, що
передбачені ст.ст.10,11 ЦПК України,
сприяючи сторонам у всебічному і
повному з'ясуванні всіх обставин
справи, суд звертав увагу сторін на
можливість заміни неналежного
відповідача або залучення
співвідповідача, про що вказувала і
сторона відповідача під час розгляду
справи, але представник позивача не
скористався своїм процесуальним
правом про притягнення третьої особи
ОСОБА_6 до участі в розгляді даної
справи в якості відповідача.

Сам суд, відповідно до ст.33 ЦПК
України, позбавлений можливості
самостійно вирішувати питання заміни
неналежного відповідача або залучати
співвідповідача.

Тому суд, у відповідності до ст.11
ЦПК України, розглянув дану справу в
межах заявлених позовних вимог, на
підставі наданих сторонами доказів про
права та взаємовідносини сторін.

Суд зазначає, що виниклі між
сторонами правові відносини
ґрунтувались не на не договірних
зобов'язаннях набуття, збереження
майна без достатньої правової
підстави, передбачених ст.1212 ЦК
України, а на представництві за
довіреністю, згідно яких, одна сторона,
у відповідності зі ст.ст.237, 244 ЦК
України, була зобов'язана і мала право
вчиняти правочини від імені другої
сторони, яку вона представляла, в межах
наданих цією довіреністю повноважень.

Надання особі довіреності на
вчинення певних дій, відповідно до
ст.ст.238,244 ЦК України, не є правовим
оформленням переходу прав власності на
те майно, яким мала право управляти
довірена особа, та не створює для
представника та інших осіб будь-яких
інших прав, ніж ті, що передбачені цією
довіреністю.

Як вбачається з пояснень
представника позивача, обставин
викладених в позові та з досліджених в
судовому засіданні доказів, позивач
ОСОБА_4 з 26 березня 2009 року отримав у
своє володіння і
користування(управління) автомобіль
«ВАЗ 2107», 2005 року випуску, зеленого
кольору, шасі(кузов) НОМЕР_3, державний
реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, що
зареєстрований на ОСОБА_6, згідно
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2 виданого
Нечаянським МРЕВ УДАІ УМВС України в
Миколаївській області 15.09.2005 року.

Позивач отримав цей автомобіль
і документи на нього від відповідача
ОСОБА_2, який у свою чергу володів ним на
підставі нотаріально посвідченої
генеральної довіреності від 28.10.2008
року, виданої власником автомобіля
ОСОБА_6, строк дії якої було визначено
до 28.10.2011 року, з правом передоручення.

Як вбачається з цієї
довіреності, копія якої долучена до
справи, ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_2
представляти його інтереси в органах
Державтоінспекції, нотаріату, органах
страхування, СТО, авто гаражних
кооперативах та будь-яких інших
компетентних органах, установах,
організаціях незалежно від їх форм
власності, підпорядкування та
галузевої належності, з усіх питань,
пов'язаних з експлуатацією,
управлінням, технічним
обслуговуванням та продажем, орендою,
позичкою цього автомобіля. Цією ж
довіреністю власник автомобіля ОСОБА_6
надав право відповідачу ОСОБА_2
управляти своїм автомобілем, вчиняти
інші дії пов'язані з його
експлуатацією, а також право на продаж,
передачу в користування транспортного
засобу з правом отримання за це
грошових коштів.

Право позивача на володіння
вищевказаним транспортним засобом
було оформлено, шляхом передоручення,
яке зробив відповідач ОСОБА_2 на
прохання позивача.

Так, відповідно до цієї
нотаріально посвідченої довіреності
від 26.03.2009 року, ОСОБА_2 від імені
власника автомобіля ОСОБА_6
уповноважив третю особу по справі -
ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_4
представляти інтереси власника
автомобіля в органах
Державтоінспекції, нотаріату, органах
страхування, СТО, авто гаражних
кооперативах та будь-яких інших
компетентних органах, установах,
організаціях незалежно від їх форм
власності, підпорядкування та
галузевої належності, з усіх питань,
пов'язаних з експлуатацією,
управлінням, технічним
обслуговуванням та продажем, орендою,
позичкою автомобіля «ВАЗ 2107», 2005 року
випуску, зеленого кольору, шасі(кузов)
НОМЕР_3, державний реєстраційний
номерний знак НОМЕР_1, що
зареєстрований на правах власності за
ОСОБА_6.

Цією ж довіреністю, позивачу було
надано право як управляти цим
автомобілем, так і вчиняти інші дії, що
пов'язані з його експлуатацією, в тому
числі із правом на його продажу,
передачу в користування транспортного
засобу з правом отримання за це
грошових коштів. Повноваження за цією
довіреністю були визначені до 28.10.2011
року.

Також, досліджені в судовому
засіданні обставини справи, свідчать
про те, що позивач ОСОБА_4 та третя особа
ОСОБА_5 з 26.03.2009 року і аж до 08.10.2013 року
використовували цей транспортний
засіб на власний розсуд, як в межах
повноважень, визначених довіреністю
від 26.03.2009 року, так і поза строком її
дії.

08.10.2013 року, під час управління цим
автомобілем третьою особою ОСОБА_5, він
був зупинений працівниками державної
автоінспекції, які відібрали у нього
цей автомобіль і документи на нього, в
зв'язку з виконанням постанови
державного виконавця ВДВС
Березанського РУЮ від 17.03.2009 року про
накладення арешту на автомобіль за
несплату ОСОБА_6 боргів по кредитному
договору, так як цей автомобіль був
оголошений в розшук.

Вказаний автомобіль, працівниками
Державтоінспекції було поміщено на
штрафний майданчик і передано в
розпорядження ВДВС Березанського РУЮ.

Посилання позивача на те, що він
вважав себе власником цього
транспортного засобу, так як придбав
його у відповідача за 3150 доларів США,
суд вважає безпідставними, такими, що
не ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства і суперечать фактичним
обставинам справи.

Так, письмова розписка третьої
особи по справі - ОСОБА_6 від 11.10.2013 року,
видана третій особі ОСОБА_5 про продаж
автомобіля останньому 28.10.2008 року за 21658
гривень, не є належно вчиненим
договором купівлі-продажу
транспортного засобу, а тому не може
свідчити про те, що позивач ОСОБА_4 був
власником цього автомобіля або мав
підстави вважати себе таким власником.

Згідно чинного законодавства,
перехід права власності на автомобіль
повинен був здійснитися з укладенням
письмового, можливо нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу,
з обов'язковою перереєстрацією
транспортного засобу в органах МРЕВ
УДАІ, як те вимагається чинним
цивільним законодавством і ст.34 Закону
України «Про дорожніх рух». Тільки
після реєстрації купленого позивачем
транспортного засобу на своє ім'я, він
міг вважатися його належним власником.

Крім того, слід зазначити, що
жодний з досліджених в судовому
засіданні документів, не містить
фактичних даних (доказів) того, що
відповідач ОСОБА_2 отримував саме від
позивача ОСОБА_4 гроші в сумі 25000
гривень за продаж йому автомобіля
«ВАЗ».

З дослідженої в судовому
засіданні письмової розписки ОСОБА_2
від 11.10.2013 року, вбачається, що вона ним
була написана і видана третій особі по
цій справі - ОСОБА_5 про те, що він продав
останньому автомобіль «ВАЗ 2107», 2005 року
випуску, зеленого кольору, шасі(кузов)
НОМЕР_3, державний реєстраційний
номерний знак НОМЕР_1, що
зареєстрований на правах власності за
ОСОБА_6 за що отримав гроші в сумі 25
тисяч гривень.

Як пояснив в суді відповідач
ОСОБА_2, гроші які були отримані ним від
ОСОБА_5 в сумі 25000 гривень за автомобіль
«ВАЗ», що належить ОСОБА_6 по письмовій
розписці оформленій вже після передачі
автомобіля, 11.10.2013 року, були ним
передані ОСОБА_6, що підтверджується
іншою дослідженою в суді письмовою
розпискою власника автомобіля ОСОБА_6
від 13.10.2013 року.

Стаття 1212 ЦК України, на яку, як
на підставу позову, посилається
позивач, передбачає загальні положення
про зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави.

Разом з тим, дослідженні в
судовому засіданні обставини справи,
свідчать про те, що в судовому
засіданні позивачем не доведено і
судом не встановлено того, що
відповідач ОСОБА_2 відповідно до ст.1212
ЦК України, був тією особою, який за
рахунок позивача набув майно або
зберігав його у себе без достатньої
правої підстави.

З тих же, досліджених в
судовому засіданні, обставин справи,
вбачається, що відповідач ОСОБА_2 діяв в
межах наданих йому повноважень по
довіреності від власника автомобіля
ОСОБА_6 від 28.10.2008 року, а тому, суд не
вбачає ніякої вини відповідача у
порушенні чи невиконанні ним
зобов'язань по цій довіреності, в
зв'язку з чим, не вбачає його
відповідальності по ст.1212 ЦК України,
як особи, яка ніби то безпідставно
отримала від позивача грошові кошти в
сумі 25000 гривень, які зобов'язана йому
повернути.

Дослідженні в судовому
засіданні фактичні обставини справи
свідчать про те, що між сторонами по
справі виникли та існували не
правовідносини, що випливають з
набуття, збереження майна без
достатньо правової підстави, а виникли
правовідносини, що випливають з
купівлі-продажу транспортного засобу,
але які не були оформлені належним
договором, а тому являються нікчемними.

Нікчемними правочинами
являються правочини, недійсність яких
встановлена законом.

Недійсний правочин, у відповідності
зі ст.216 ЦК України, не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Тому, після з'ясування в
судовому засіданні всіх фактичних
обставин справи, суд приходить до
висновку, що представник позивача не
довів факту безпідставного набуття
відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів за
рахунок позивача в сумі 3150 доларів США,
стягнення яких вимагає позивач на
підставах, передбачених ст.1212 ЦК
України, у відповідності до заявлених
ним позовних вимог, розмір яких, станом
на 16.09.2014 року, за підрахунками позивача
склав 40912,74 гривень, відповідно до
встановленого НБУ курсу долара до
гривні.

Також, суд критично ставиться
до посилань представника позивача та
до його заяв про те, що судовими
рішеннями по іншим справам
встановлено, що відповідач ОСОБА_2
безпідставно отримав від ОСОБА_4
грошові кошти.

По-перше, слід зазначити, що
цими судовими рішеннями такі юридичні
факти не встановлювалися, а по-друге, ці
викладені обставини про характер
існуючих між сторонами правовідносин
та їх оцінка, в цих судових рішеннях по
іншим цивільним справам, не
відповідають дослідженим і
встановленим в даному судовому
засіданні фактичним обставинам справи.

Тому, на підставі викладеного,
з урахуванням досліджених в судовому
засіданні виниклих між сторонами
правовідносин, суд приходить до
висновку, що вимоги позивача до
відповідача про стягнення 40912,74 грн., як
набутих без достатньої правової
підстави, з посиланням на ст.1212 ЦК
України, не ґрунтуються як на фактичних
обставинах справи, так і на вимогах
чинного законодавства, а тому на думку
суду, ці позовні вимоги являються
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що
відповідач та його представник, як на
додаткову підставу своїх заперечень на
позов, послалися на пропуск позивачем
передбаченого законом трирічного
строку позовної давності і просили суд
застосувати цей строк позовної
давності.

Враховуючи той факт, що суд
прийшов до висновку про
безпідставність та про недоведеність
заявлених позовних вимог, тому у суду
відсутні правові підстави для
задоволення заяви відповідача про
застосування строку позовної давності
до виниклих правовідносин, на
застосуванні якого наполягав
відповідач.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК
України, в зв'язку з відмовою в
задоволені позову, понесені позивачем
судові витрати, у вигляді сплаченого
судового збору, в сумі 409,13 гривень, йому
не відшкодовуються, а зараховуються на
рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11,
60, 179,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И
В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті
особи без самостійних вимог: на стороні
позивача - ОСОБА_5, а на стороні
відповідача - ОСОБА_6 про стягнення
безпідставно одержаних коштів,
залишити без задоволення, - відмовивши
повністю в задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
буде подано.

Рішення суду може бути оскаржене
до апеляційного суду Миколаївської
області через Новоодеський районний
суд шляхом подачі апеляційної скарги,
яка подається протягом десяти днів з
дня проголошення рішення, а особою яка
приймала участь у розгляді справи, але
не була присутня при його проголошені
протягом 10 днів з моменту одержання
копії рішення суду.

Головуючий: