№ 2/255/2315/2013
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2014 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька у складі:

головуючого - судді Пруднікової Г.М.,

при секретарі - Гавриловій Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Віницької
О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Донецького фізико - технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук про
визнання звільнення незаконним,
визнання запису недійсним,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення вихідної допомоги,
середнього заробітку, заробітної
плати, компенсації, недоплати зі
страхового фонду та відшкодування
моральної шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Донецького фізико -
технічного інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук про
визнання звільнення незаконним,
визнання запису недійсним,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення вихідної допомоги,
середнього заробітку, заробітної
плати, компенсації, недоплати зі
страхового фонду та відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на
наступне.

16.09.1997 року наказом №83-К ОСОБА_1 був
призначений на посаду слюсаря -
сантехніка 6 розряду експлуатаційно -
технічного відділу Донецького фізико -
технічного інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук.

Позивач зазначає, що при прийомі на
роботу, а також впродовж усього
трудового стажу не був ознайомлений
письмово роботодавцем, що умови праці є
важкими та шкідливими, що є порушенням
п.2 ст. 5 Закону України «Про охорону
праці», тому пропрацювавши на
підприємстві відповідача 15,7 років
придбав діагноз гіпертонія другого
ступеню другої стадії ризик м3.

07.05.2013 року директором інституту був
виданий наказ №54-К про перевід нічних
сантехніків, в тому числі і позивача, на
денну форму праці.

11.05.2013 року позивач будучи на
чергуванні о шостій годині ранку почув
сильний запах сірководню. 14.05.2013 року
після нічного чергування надихавшись
сірководню пішов на лікарняний з 14.05.2013
року по 27.05.2013 року, попередивши про
зазначений випадок - наявність
характерного запаху у фойє інституту
відповідача - голові профспілкого
комітету, начальнику відділу №36,
головному бухгалтеру. Але на протязі
тижня ніяких мір направлених на захист
персоналу інституту не відбулося.
Керуючись приписами Закону України
«Про охорону праці» ОСОБА_1 Г.Д.20.05.2013
року звернувся до головного лікаря
санепідемстанції м. Донецька та
Старобешівського району та 21.05.2013 року
до територіального управління
Держгірпромнагляду у Донецькій
області з проханням перевірити
інститут на наявність сірководню та
інших шкідливих небезпечних газів.
Проте зазначені установи відповіли
позивачу формально.

Піклуючись про своє життя та здоров'я
ОСОБА_1 звернувся до керівництва
відповідача з заявою про звільнення з
28.05.2013 року з займаної посади за п.3 ст. 38
КЗпроП України у зв'язку з невиконанням
роботодавцем законодавства про працю,
умов колективного та трудового
договору.

Позивач також зазначає, що він 27.05.2013
року був останній день на лікарняному,
а з 8.00 години до 17.00 години 28.05.2013 року
повинен був бути звільнений з
вищенаведених підстав. Але не
враховуючи усі багато численні
порушенні порушення Конституції
України та трудового законодавства з
боку дирекції інституту не звільнила
його 28.05.2013 року, а навпаки примушувала
приступити до виконання своїх трудових
обов'язків, постійно погрожуючи
звільнити ОСОБА_1 з посади за прогули за
п. 4 ст. 40 КЗпроП України.

Не звертаючи увагу на пояснення
позивача керівнику відповідача, голові
профспілки інституту, відповіді
установ та організацій в які звертався
ОСОБА_1, захистити його інтереси права
та свободи від свавілля адміністрації
Донецького фізико - технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук
профспілковий комітет інституту
прийняв невірне рішення, та дав дозвіл
адміністрації звільнити його за
прогули за п.4 ст.40 КЗпроП України.

Вищезазначене рішення профспілкового
комітету інституту було позивачем
оскаржено та відповідь до теперішнього
часу не надано.

26.06.2013 року дирекцією інституту ОСОБА_1
був звільнений наказом №81-К за п.4 ст.40,
копію якого письмово отримав тільки
03.07.2013 року, трудову книжку - 08.07.2013 року.

Просив суд визнати, що розірвання
трудового договору між сторонами
відбулося 28.05.2013 року з підстав,
передбачених ч.3 ст. 38 КЗпроП України, а
саме внаслідок невиконання
відповідачем вимог законодавства про
працю, умов колективного та трудового
договору; незаконним звільнення ОСОБА_1
наказом від 26.06.2013 року № 81-К за п.4 ст. 40
КЗпроП України; недійсним внесений
відповідачем запис до трудової книжки
про звільнення від 26.06.2013 року;
зобов'язати відповідача змінити
внесений ним до трудової книжки запис
на звільнення 28.05.2013 року за п.3 ст.38
КЗпроП України, стягнути з відповідача
суму вихідної допомоги, передбаченої
п.3 ст.38, ст.44 КЗпроП України в розмірі
тримісячного середнього заробітку, та
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні (з 28.05.2013 року
по 26.06.2013 року); стягнути з відповідача
суму середнього заробітку за час
вимушеного прогулу у зв'язку з
незаконним звільненням (з 26.06.2013 року до
прийняття судового рішення);
зобов'язати відповідача здійснити
розрахунок недовиплаченої суми
заробітної плати позивачу за весь
період роботи у відповідності до
КЗпроП України і Галузевої угоди та з
урахуванням індексаційних
коефіцієнтів та компенсаційних виплат
у зв'язку з порушенням строків виплати
заробітної плати; стягнути з
відповідача суму недовиплаченої
заробітної плати позивачу за весь
період роботи; стягнути з відповідача
грошову компенсацію за 62 дня (за
додаткову відпустку) за 15 років та 7
місяців роботи позивача в інституті;
стягнути з відповідача моральну шкоду
у сумі 10 000 грн.; стягнути недоплату з
страхового фонду в сумі 312,29 грн.;
стягнути не нараховану заробітну плату
за відпрацьовані 30 часів графіку у
святкові дні за травень 2013 року в сумі
594,00 грн.

Під час розгляду справи позивачем було
тричі змінено підстави та предмет
позову - доповнення та уточнення
підстав позову та позовних вимог,
надані під час судового засідання
19.09.2013 року, 22.11.2013 року та 27.01.2014 року,
відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України.

Просив суд захистити його
конституційне право та задовольнити
його позовні вимоги в повному обсязі, а
саме: визнати, що розірвання трудового
договору між сторонами відбулося 28.05.2013
року з підстав, передбачених ч.3 ст. 38
КЗпроП України, а саме внаслідок
невиконання відповідачем вимог
законодавства про працю, умов
колективного та трудового договору;
визнати незаконним звільнення ОСОБА_1
наказом від 26.06.2013 року № 81-К за п.4 ст. 40
КЗпроП України; визнати недійсним
внесений відповідачем запис до
трудової книжки про звільнення від
26.06.2013 року; зобов'язати відповідача
змінити внесений ним до трудової
книжки запис на звільнення 28.05.2013 року
за п.3 ст.38 КЗпроП України, стягнути з
відповідача суму вихідної допомоги,
передбаченої ст.44 КЗпроП України в
розмірі тримісячного середнього
заробітку в сумі 5165,01 грн., стягнути
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні (з 28.05.2013 року
по день фактичного розрахунку) в сумі
14367,00 грн.; стягнути з відповідача суму
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у зв'язку з незаконним
звільненням (з 28.05.2013 року до прийняття
судового рішення) в розмірі 14367,00 грн.;
стягнути з відповідача суму
недовиплаченої заробітної плати за
весь період роботи з 16.09.1997 року по
28.05.2013 року в розмірі 111839,21 грн., а саме
за переробітку понад встановленої
норми годин робочого часу, яка складає
1720 год. В розмірі 8797,06 грн., недоплату за
роботу у вечірній час з 18.00 год. До 22.00
год. за період з 01.01.2011 року по 28.05.2013
року в розмірі 119792 грн., недоплату за
роботу в нічний час з 22.00 год. до 06.00 год.
ранку наступного дня за період з 16.09.1997
року по 30.11.2004 року в розмірі 1936,34 грн.,
недоплату 24% окладу згідно
міжрегіональної та галузевої угод за 6
розряд за період з 16.09.1997 року по 28.05.2013
року в розмірі 19479,16 грн., недоплату до
мінімальної заробітної плати за
рахунок премії та заробітну плату за
роботу у святкові дні за період роботи
з 16.09.1997 року по 28.05.2013 року в розмірі 119,55
грн., недоплату за роботу в нічний час
за квітень 2007 року в розмірі 89,96 грн., за
квітень 2008 року в розмірі 130,81 грн., за
листопад 2012 року в розмірі 21,65 грн.;
стягнути з відповідача грошову
компенсацію за 62 дня (за додаткову
відпустку) за 15 років 7 місяців роботи
позивача в інституті в розмірі 5084,50
грн.; стягнути суму індексації
заробітної плати за весь період роботи
в розмірі 48020,94 грн., суму компенсації
заробітної плати за весь період роботи
в розмірі 28586,99 грн., відшкодування
моральної шкоди у сумі 30 000 грн. - а
всього в розмірі 175588,22 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
просив позов задовольнити в повному
обсязі, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача Віницька О.І.,
діюча на підставі довіреності (Т. 1 а.с.
196), в судовому засіданні позовні вимоги
не визнала, надала промову, просила
приєднати її до матеріалів справи та в
задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, приходить до
висновку про те, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

16.09.1997 року наказом №83-К ОСОБА_1 був
призначений на посаду слюсаря -
сантехніка 6 розряду експлуатаційно -
технічного відділу Донецького фізико -
технічного інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук (Т. 1 а.с. 15).

07.05.2013 року директором інституту був
виданий наказ №54-К про перевід нічних
сантехніків в тому числі і позивача на
денну форму праці. Зазначений наказ був
наданий для ознайомлення та підписання
ОСОБА_1, однак у дні своє роботи в травні
2013 року він відмовився від його
підписання, що підтверджується актом
про ознайомлення позивача з даним
наказом та про відмову його від підпису
(Т. 1 а.с. 20). Крім того, слюсаря -
сантехніка 6 розряду ОСОБА_1 було
повідомлено про звільнення його з
посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпроП
України у разі його незгоди працювати
на нових умовах.

Пунктом 10 Постанови Пленуму ВС України
від 06.11.1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
визначено, що припинення трудового
договору за п.6 ст. 36 КЗпроП України при
відмові працівника від продовження
роботи зі зміненими істотними умовами
праці може бути визнане обґрунтованим,
якщо зміна істотних умов праці при
провадженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи
посадою викликана змінами в
організації виробництва і праці.
Відмова працівника укласти контракт
може бути підставою для припинення
трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпроП
України у тому разі, коли відповідно до
законодавства така форма трудового
договору для даного працівника була
обов'язкова.

Відмова працівника укласти контракт
може бути підставою для припинення
трудового договору за п.6 ст.36 КЗпроП
України у тому разі, коли відповідно до
законодавства така форма трудового
договору для даного працівника була
обов'язкова.

У тих випадках, коли підстави для зміни
зазначених умов були, але працівник,
який відмовився від продовження
роботи, не був попереджений за 2 місяці
про їх зміну або звільнений до
закінчення цього строку після
попередження, суд відповідно змінює
дату звільнення.

Встановивши при розгляді справи про
поновлення на роботі особи,
звільненої за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпроП
України, що підставою розірвання
трудового договору стала відмова
працівника від продовження роботи у
зв'язку зі зміною істотних умов
праці, викликаною змінами в
організації виробництва і праці, і
працівник не згоден працювати в
нових умовах, суд вправі зі своєї
ініціативи змінити формулювання
причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпроП
України.

Відповідно до ст.32 КЗпП переведення
на іншу роботу допускається тільки за
згодою працівника. Переведенням на
іншу роботу вважається доручення
працівникові роботи, що не відповідає
спеціальності, кваліфікації чи
посаді, визначеній трудовим
договором.

Не вважається переведенням, що
потребує згоди працівника,
переміщення його на тому ж
підприємстві (в установі, організації)
на інше робоче місце, в інший
структурний підрозділ на території
підприємства в межах тієї ж місцевості,
доручення роботи на іншому механізмі
або агрегаті при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою і з тими ж
істотними умовами праці.

Однак і переміщення не може бути
безмотивним, не обумовленим інтересами
виробництва. Згідно з ч.3 ст.32 КЗпП
України в межах спеціальності,
кваліфікації і посади, обумовленої
трудовим договором, зміна істотних
умов праці: систем і розмірів оплати,
пільг, режиму роботи, встановлення
або скасування неповного робочого
часу, суміщення професій, зміни
розрядів і найменування посад та інших
- допускається за умови, що це
викликано змінами в організації
виробництва і праці та що про ці зміни
працівник був повідомлений не пізніше
ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді
трудового спору буде встановлено, що
зміна істотних умов трудового договору
проведена не у зв'язку зі зміною в
організації виробництва і праці на
підприємстві, в установі, організації,
то така зміна з урахуванням конкретних
обставин може бути визнана судом
неправомірною з покладенням на
власника або уповноважений ним орган
обов'язку поновити працівникові
попередні умови праці (п.31 Постанови
Пленуму ВС України від 06.11.1992 №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів») .

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
суд приходить до висновку про
відповідність дій відповідача щодо
повідомлення ОСОБА_1 про зміну істотних
умов праці та отримання від нього згоди
на продовження роботи в істотно
змінених умовах та приймає, як належний
доказ по справі акт про ознайомлення
позивача з даним наказом та про відмову
його від підпису (Т. 2 а.с 10).

Не погодившись із такою зміною умов
праці 27.05.2013 року позивач подав заяву
про звільнення його 28.05.2013 року на
підставі ч. З ст. 38 КЗпроП України через
те, що «власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного та трудового
договору.

Враховуючи те, що у вказаній заяві не
були вказані конкретні факти порушення
законодавства про працю і умов
колективного та трудового договору з
боку відповідача, що вказаний випадок
не підпадав під дію ч.2 ст. 38 КЗпроП
України, та у підприємства не було
можливості замінити ОСОБА_1 іншим
працівником під час його чергування з 28
по 29 травня 2013 року, листом від 28.05.2013
року позивача було відмовлено у
звільненні за вказаною підставою і у
вказаний строк, а також роз'яснено, що у
випадку його невиходу на роботу без
поважних причин такі дії будуть
вважатися прогулом.

Однак не дивлячись на письмове
попередження, не повідомляючи
адміністрацію відповідача про причини
відсутності на робочому місці більше
3-х годин ОСОБА_1 взагалі не з'явився на
роботу 28-29 травня 2013 року та 1-2 червня
2013 року (Т. 2 а.с. 17-24).

03.06.2013 року позивачу був направлений
лист за № 68-01/216 про з'ясування причин не
з'явлення на робочому місці (Т. 2 а.с. 25).

Беручи до уваги усі обставини, 04.06.2013
року був виданий наказ №70-к про
оголошення ОСОБА_1 догани за невихід на
роботу 28-29 травня 2013 року та 1-2 червня 2013
року. Про притягнення слюсаря -
сантехніка ОСОБА_1 до дисциплінарної
відповідальності позивач був
повідомлений листом від 06.06.2013 року за
№ 68-01/225 (Т. 2 а.с. 13).

Однак у зв'язку із тим, що на той час
адміністрації відповідача достеменно
не було відомо та встановлено причини
неявки ОСОБА_1 на роботу 07.06.2013 року
наказом №72-ка стягнення у вигляді
догани було скасовано.

Але позивач не тільки не прибув на
робоче місце, не надав будь-яких
пояснень з приводу своїх прогулів, а й
продовжував ухилятися від виконання
своїх службових обов'язків.

Так 4-5 червня 2013 року, 7-8 червня 2013 року,
що підтверджується копіями актів про
відсутність на робочому місці позивача
(Т. 2 а.с. 17-22) ОСОБА_1 знову скоює прогули,
порушуючи свої трудові обов'язки,
передбачені ст. 139 КЗпроП України.

Суд приймає до уваги усілякі намагання
адміністрації Донецького фізико -
технічного інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук встановити
причини неявки на роботу ОСОБА_1
(неодноразово дзвонили та направлялись
додому посадові особи), однак надати
будь-які письмові пояснення із приводу
своїх дій та прибути на підприємство
для дачі пояснень - відмовився (Т. 2 а.с.
23-24).

Враховуючи скоєння прогулу та
відсутність будь - яких пояснень з боку
ОСОБА_1, керівником відповідача 14.06.2013
року було надіслано подання №68-01/236 до
профспілкового комітету з проханням
надати згоду на звільнення позивача на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпроП України.

Протоколом засідання профспілкового
комітету Донецького фізико-технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України №5
від 21.06.2013 року була надана одностайна
згода на задоволення даного подання та
звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40
КЗпроП України (прогул без поважних
причин), про дату та час проведення
якого позивач був повідомлений, але
листом №17 від 18.06.2013 року відмовився
від участі в засіданні та не надав
ніяких пояснень з приводу своїх дій (т. 1
а.с. 61-62).

Суд не приймає твердження позивача
щодо невиконання відповідачем вимог
законодавства про працю, умов
колективного та трудового договору,
оскільки Законом України «Про
колективні договори і угоди» (ст. 7)
передбачено, що в колективному
договорі встановлюються взаємні
зобов'язання сторін щодо охорони праці,
а ст. 8 визначає, що в угодах на
державному, галузевому та
регіональному рівнях регулюються
основні принципи і норми реалізації
соціально-економічної політики,
зокрема щодо умов охорони праці.

Відповідно до вказаних Галузевої угоди
між Національною академією наук
України і профспілкою працівників
Національної академії наук України на
2013-2014 роки та колективним договором на
підприємстві були забезпечені належні
умови охорони праці, а отже підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в
цій частині не має. Також на
підтвердження зазначеного свідчать
пояснення надані свідками ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, які допитувалися в судовому
засіданні 22.11.2013 року.

Відповідно до вимог ст. 139 КЗпроП
України, працівники зобов'язані
працювати чесно і сумлінно, своєчасно і
точно виконувати розпорядження
власника або уповноваженого ним
органу, додержувати трудової і
технологічної дисципліни, вимог
нормативних актів про охорону праці,
дбайливо ставитися до майна власника, з
яким укладено трудовий договір.

Згідно ст. 142 КЗпроП України, трудовий
розпорядок на підприємствах, в
установах, організаціях визначається
правилами внутрішнього трудового
розпорядку.

За порушення трудової дисципліни,
відповідно до ст. 147 КЗпроП України, до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана; 2) звільнення.

Вже за одноразове здійснення прогулу,
власник має право розірвати трудовий
договір. Важливим при цьому є тільки
поважність причин. Право обрання виду
дисциплінарного стягнення, з
урахуванням вимог ст. 149 КЗпроП України,
належить власнику.

Суд враховуючи, відсутність будь - яких
доказів в матеріалах справи наданих
позивачем на підтвердження поважності
причин його відсутності на робочому
місці та неправомірності його
звільнення за наказом №81-К від 26.06.2013
року на підставі п.4 ст.40 КЗпроП України,
беручи до уваги вказані норми закону та
надані відповідачем документи
приходить до висновку про наявність з
боку ОСОБА_1 прогулу з 28.05.2013 року по
26.06.2013 року.

Суд також бере до уваги, що ознайомити
ОСОБА_1 з наказом 26.06.2013 року про
звільнення, видати йому трудову книжку
та виплатити кошти, які належать при
звільненні відповідач не мав змоги
оскільки позивач був відсутній на
робочому місті через прогули. Тому
виконуючи вимоги ч. 4 ст. 149 КЗпроП
України листом №68-01/250 від 26.06.2013 року
йому було направлено повідомлення про
звільнення, копія наказу про
звільнення, розрахункова відомість
№19/151, копія платіжного доручення №1149,
та запрошено його до інституту для
отримання трудової книжки і проведення
розрахунку.

За таких підстав, суд приходить до
висновку про звільнення ОСОБА_1 у
суворій відповідності до вимог ст.ст. 47,
116 КЗпроП України та п. 4.2. «Інструкції
про ведення трудових книжок
працівників», затвердженої сумісним
наказом Міністерства праці України,
Міністерства соціального захисту
України та Міністерства юстиції
України №58 від 29.07.1993 року, а тому
ніяких законних підстав для визнання
звільнення незаконним, скасування
наказу №81-К від 26.06.2013 року, визнання,
що розірвання трудового договору між
сторонами відбулося 28.05.2013 року з
підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпроП
України, а саме внаслідок невиконання
відповідачем вимог законодавства про
працю, умов колективного та трудового
договору, стягнення компенсації за час
вимушеного прогулу і порушення строків
розрахунку при звільненні взагалі не
має.

Частина 4 ст. 235 КЗпроП України
передбачає, що у разі затримки видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу. Однак, як було встановлено
судом не отримана позивачем трудова
книжка у встановлений законом строк
була тільки з його вини.

Крім того суд бере до уваги той факт,
актом Територіальної державної
інспекції з питань праці у Донецькій
області та листом (вих. № 05-КЗ-1725/1733/1828/01
- 04), який було направлено на адресу
позивача щодо звільнення ОСОБА_1 та
видачі йому трудової книжки з боку
Донецького фізико-технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України не
було встановлено будь-яких порушень
діючого законодавства (Т. 1 а.с. 128-130).

Разом з тим, суд враховує акт перевірки
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Донецькій області щодо
порушення вимог чинного законодавства,
що відповідно до табелю робочого часу в
травні 2013 року позивачем було
відпрацьовано 30 годин в вихідні та
святкові дні за які відповідачем
оплату в подвійному розмірі не було
проведено, що в свою чергу призвело до
невірного обчислення компенсації за
невикористану відпустку. а також той
факт, що в серпні 2012 року ОСОБА_1
помилково було нараховано оплату в
нічний час в розмірі 464,40 грн. в той час,
як згідно до наказу №394-К від 23.07.2012 року
з 01.08.2012 року по 31.08.2012 року позивач
знаходився в щорічній відпустці, в
вересні 2012 року був зроблений
перерахунок та утримані помилково
нараховані суми, недоплату зі сплати
лікарняних за період з 01.01.2012 року по
травень 2013 року. Разом недоплата
зазначених сум становить 847,79 грн.

Таким чином, враховуючи зазначене, та
те що в день звільнення позивача з
роботи, в порушення вимог ст. 116 КЗпроП
України відповідач не провів з ним
повного розрахунку (зазначена сума
грошових коштів була перерахована
платіжним дорученням на картковий
рахунок ОСОБА_1 01.10.2013 року) суд
приходить до висновку, що підлягає
стягненню на його користь середній
заробіток, за час затримки розрахунку,
а саме: середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 5056,92 грн. за період з 29.06.2013 року
по 01.10.2013 року складає 66 дн. Ч 76,62 грн.
середньоденна заробітна плата,
відповідно до довідки, виданої
відповідачем (Т. 3 а.с. 42).

Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, страти нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено,
що при визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Суд враховуючи ст. 237-1 КЗпП України
вважає, що позовні вимоги в частині
стягнення моральної шкоди підлягають
частковому задоволенню, оскільки
внаслідок несвоєчасного нарахування
та сплати вищезазначених сум позивачу
були порушені його трудові права і він
зазнав моральних страждань, що
призвели до втрати нормальних життєвих
зв'язків, втраті спокою і душевної
рівноваги, переживаннях і вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

З урахуванням наведеного, принципу
розумності та справедливості, суд
вважає за необхідне стягнути
Донецького фізико-технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України на
користь ОСОБА_1 компенсацію моральної
шкоди в розмірі 500 грн.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Відповідно до частини четвертої ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Тому, враховуючи наведене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача стосовно стягнення з
відповідача суму середнього заробітку
за час вимушеного прогулу у зв'язку з
незаконним звільненням (з 28.05.2013 року до
прийняття судового рішення) в розмірі
14367,00 грн.; суму недовиплаченої
заробітної плати за весь період роботи
з 16.09.1997 року по 28.05.2013 року в розмірі
111839,21 грн., а саме за переробітку понад
встановленої норми годин робочого
часу, яка складає 1720 год. в розмірі 8797,06
грн., недоплату за роботу у вечірній час
з 18.00 год. до 22.00 год. за період з 01.01.2011
року по 28.05.2013 року в розмірі 119792 грн.,
недоплату за роботу в нічний час з 22.00
год. до 06.00 год. ранку наступного дня за
період з 16.09.1997 року по 30.11.2004 року в
розмірі 1936,34 грн., недоплату 24% окладу
згідно міжрегіональної та галузевої
угод за 6 розряд за період з 16.09.1997 року
по 28.05.2013 року в розмірі 19479,16 грн.,
недоплату до мінімальної заробітної
плати за рахунок премії та заробітну
плату за роботу у святкові дні за
період роботи з 16.09.1997 року по 28.05.2013
року в розмірі 119,55 грн., недоплату за
роботу в нічний час за квітень 2007 року в
розмірі 89,96 грн., за квітень 2008 року в
розмірі 130,81 грн., за листопад 2012 року в
розмірі 21,65 грн.; стягнути з відповідача
грошову компенсацію за 62 дня (за
додаткову відпустку) за 15 років 7
місяців роботи позивача в інституті в
розмірі 5084,50 грн.; суму індексації
заробітної плати за весь період роботи
в розмірі 48020,94 грн., суму компенсації
заробітної плати за весь період роботи
в розмірі 28586,99 грн. не підлягають
задоволенню, як такі що не ґрунтуються
на законі, не відповідають обставинам
справи та спростовуються наданими
Донецьким фізико-технічним інститутом
імені О.О. Галкіна Національної
академії наук України письмовими
доказами, які містяться в матеріалах
справи (Т. 2 а.с. 77, 78, 79-84, 85, 87).

Відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України
кожна сторона, а також інші особи, що
приймають участь у розгляді справи,
повинні довести ті обставини, на які
вони посилаються як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про те, що позовні вимоги
ОСОБА_1 до Донецького фізико -
технічного інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук про
визнання звільнення незаконним,
визнання запису недійсним,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення вихідної допомоги,
середнього заробітку, заробітної
плати, компенсації, недоплати зі
страхового фонду та відшкодування
моральної шкоди підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
підлягає стягненню з відповідача в
дохід держави судовий збір в розмірі
229,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись 38,
п.1 ч.1, ч.3 ст.40 ч.1 ст.49, 237-1 КЗпроП України,
ст. 23 ЦК України, Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» (із змінами та
доповненнями) та керуючись ст.ст. 10, 11, 60,
213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Донецького
фізико - технічного інституту імені О.О.
Галкіна Національної академії наук
України про визнання звільнення
незаконним, визнання запису недійсним,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення вихідної допомоги,
середнього заробітку, заробітної
плати, компенсації, недоплати зі
страхового фонду та відшкодування
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з Донецького фізико -
технічного інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
у розмірі 5056 (п'ять тисяч п'ятдесят
шість) гривень 92 копійки, відшкодування
моральної шкоди в розмірі 500 (п'ятсот)
гривень, а всього 5556 (п'ять тисяч п'ятсот
п'ятдесят шість) гривень 92 копійки.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Донецького фізико -
технічного інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України в
дохід держави судовий збір в розмірі
229,40 гривень.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано через Ворошиловський
районний суд м. Донецька до
апеляційного суду Донецької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не подано. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення
складені в нарадчій кімнаті та
проголошені в судовому засіданні 27
січня 2014 року. Повний текст рішення
складено та підписано 03 лютого 2014 року.

Суддя Ворошиловського районного

суду міста Донецька
Г.М. Пруднікова