Справа №463/5279/14-ц
Провадження №2/463/2113/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2014 року
Личакі
вський районний суд м. Львова

в складі: головуючого
судді                     Жовнір Г.
Б.

при секретарі судових
засідань           ОСОБА_1

з участю :

позивача
ОСОБА_2

представника позивача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

у відкритому судовому засіданні
розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 міської ради, третя
особа ЛКП «Господар» про визнання
права власності на гараж, суд –

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в суд із позовом до
відповідача про визнання за
набувальною давністю, права власності
на гараж площею 19,0 кв. м. позначеного на
поверхневому плані в технічному
паспорті літ. «Б-1», що знаходиться за
адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 22

Позов мотивує тим, що за згодою
попереднього користувача та на
підставі рішення Виконкому Ленінської
районної Ради депутатів трудящих від
26.12.1962 року, батько позивача ОСОБА_6
користувався гаражем в подвір’ї
будинку №22 по вул. Личаківській у м.
Львові, з 1962 р. Після смерті батька
вказаним гаражем користувалась мати
позивача, де зберігала належний їй
автомобіль. Проте, у зв’язку із похилим
віком батьків, з 2000 року гаражем
фактично користувалась позивач, несла
витрати по його утриманню, здійснює
ремонті роботи. Після смерті батьків
позивач являється їх єдиним
спадкоємцем та на даний час
користується вказаним гаражем.
Оскільки остання відкрито та
безперервно володіє гаражем протягом
останніх 14 років, її батьки
користувались вказаним гаражем
протягом 35 років, а вона являється їх
спадкоємцем, просить визнати за нею
право власності на вказаний гараж на
підставі ст. 344 ЦК України.

Позивач та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали, дали пояснення аналогічні
наведеним вище, просять позов
задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_5
міської ради в судовому засіданні
проти позову заперечив. Вважає такий
безпідставним, оскільки належного
підтвердження користування позивачем
вказаним гаражем немає. Окрім цього
зазначив, що в задоволенні позову слід
відмовити оскільки гараж перебуває у
власності іншої особи, одночасно
пояснив, що гараж являється
комунальною власністю. Жодного
документального підтвердження
наявності іншого власника гаража чи
особи яка претендує на володіння таким
суду не представив.

Заслухавши пояснення
сторін, дослідивши та перевіривши
зібрані по справі докази, суд вважає, що
позов слід задоволити з наступних
підстав.

Положеннями ст. 328 ЦК України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

У відповідності до вимог ч.1 ст.344 ЦК
України, особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Окрім цього, положеннями ч.2 ст.344 ЦК
України передбачено, що особа, яка
заявляє про давність володіння, може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є.

Відповідно до п.8 Прикінцевих та
Перехідних Положень ЦК України
передбачено, що правила статті 344
Цивільного кодексу України про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом.

Згідно вимог ст.397 ЦК України
володільцем чужого майна є особа, яка
фактично тримає його у себе.

Як вбачається із копії
технічного паспорта, який виготовлено
на замовлення ОСОБА_6 (а.с.32), по вул.
Личаківській №22 у м. Львові знаходить
гараж під літ. Б-1, загальною площею 19 м.
квадратних.

Рішення Виконкому Ленінської районної
Ради депутатів трудящих № 1875 від 26.12.1962
року (а.с. 35) вирішено закріпити
земельну ділянку, що знаходиться в
подвір’ї будинку №22 по вул. Леніна у м.
Львові, на якій громадянкою ОСОБА_7
побудовано гараж, за інвалідом
Вітчизняної війни ІІ групи ОСОБА_6 для
зберігання мотоколяски.

Як вбачається із копії розписки від
15.12.1962 року (а.с. 17) ОСОБА_8 не
заперечувала та не мала претензій з
приводу користування гаражем ОСОБА_6

Судом також встановлено, що на підставі
вказаного вище рішення, між
Домоуправлінням №8 Ленінського району
м. Львова та ОСОБА_6 було укладено
договір оренди гаража до 1969 року, після
якого останній продовжував ним
відкрито користуватись.

Згідно довідки ЛКП «№505» (а.с.10), на
підставі вказаного рішення після
смерті ОСОБА_6 гаражем користувалась
його дружина ОСОБА_9

В судовому засіданні з’ясовано, що як
позивач та і її батьки неодноразово
звертались до міського голови Львова,
виконавчого комітету ОСОБА_5 міської
ради та Личаківської районної
адміністрації щодо приватизації
вказаного вище гаража(а.с.14,16,18, 19). Як
вбачається із відповідей вказаних
установ, право власності на гараж не
зареєстровано за жодною особою, також
відсутні будь-які дані про наявність
договірних відносин з приводу
вказаного майна, жодної інформації про
протиправне користування таким
гаражем заявниками, не вказано.
Наведеними зверненнями
підтверджується відкрите володіння
сім`єю позивача спірним гаражем.

2 грудня 2002 року між ЛКП « 505» та ОСОБА_9
було укладено угоду №105 про участь у
витратах на експлуатацію та технічне
обслуговування житлового фонду, що є у
власністю міста (а.с. 20), а саме
приміщення за адресою м. Львів, вул..
Личаківська, 22. Із змісту вказаного
договору випливає, що такий стосується
саме спірного гаража, оскільки містить
посилання на наведене вище рішення
Виконкому Ленінської районної Ради
депутатів трудящих № 1875 від 26.12.1962 року
(а.с. 35)

Як вбачається із свідоцтв про право на
спадщину (33, 34), ОСОБА_2 являється
спадкоємцем за заповітом після смерті
батька ОСОБА_6 та матері ОСОБА_9

Також факт користування спірним
гаражем стверджується показами свідка
ОСОБА_10, яка являється власником
квартири в будинку у дворі де
знаходиться спірний гараж. Зазначила,
що з 60-их років гаражем дійсно
користувалась сім’я позивача. Окрім
цього, періодично, зокрема востаннє
близько двох тижнів тому, особисто
бачила як чоловік позивача паркував
автомобіль в цей гараж.

Таким чином, суд вважає доведеним факт,
що позивач та її батьки добросовісно
заволодівши гаражем по вул.
Личаківській, 22 у м. Львові та відкрито
і безперервно володіли таким з 1962 р. по
даний час.

Наведені висновки суду узгоджуються з
роз’ясненнями викладеними в п. 11, 13
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
згідно з якими, право власності за
набувальною давністю може бути набуто
на майно, яке належить на праві
власності іншій особі (а не особі, яка
заявляє про давність володіння), а
також на безхазяйну річ. Отже,
встановлення власника майна або
безхазяйності речі є однією з обставин,
що має юридичне значення, і підлягає
доведенню під час ухвалення рішення
суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту
статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної
нерухомої речі на облік органом, що
здійснює державну реєстрацію прав на
нерухоме майно, за заявою органу
місцевого самоврядування, на території
якого вона розміщена, і наступна
відмова суду в переданні цієї
нерухомої речі у комунальну власність
не є необхідною умовою для набуття
права власності на цей об'єкт третіми
особами за набувальною давністю.
Відповідачем за позовом про визнання
права власності за набувальною
давністю є попередній власник майна
або його правонаступник. У разі якщо
попередній власник нерухомого майна не
був і не міг бути відомим давнісному
володільцю, то відповідачем є орган,
уповноважений управляти майном
відповідної територіальної громади.
Пункт 14 вказаної постанови передбачає,
що відсутність державної реєстрації
права власності на нерухоме майно не є
перешкодою для визнання права
власності на це майно у зв'язку зі
спливом строку набувальної давності,
оскільки така державна реєстрація може
бути здійснена після визнання права
власності за набувальною давністю.

Отже, з врахуванням положень ч.2 ст.344 ЦК
України та п.8 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України, судом
встановлено, що загальний строк
володіння позивачкою гаражем по вул.
Личаківській, 22 у м. Львові є більшим 10
років, а тому позов слід задоволити та
визнати за нею право власності на
вказаний гараж.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 182, 328, 344, 397 ЦК
України, ст.ст. 10, 15, 60, 208 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
гараж площею 19,0 кв. м. позначеного на
поверхневому плані в технічному
паспорті літ. «Б-1», що знаходиться за
адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 22.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга в строки і порядок передбачені
ст. 294 ЦПК України до апеляційного суду
Львівської області через місцевий суд.

Суддя:

Жовнір Г. Б.