У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової
О.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_5
про визнання кредитного договору та
договору застави недійсними, стягнення
коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 23 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що вона,
як дружина відповідача ОСОБА_5, не
надавала згоди на придбання автомобіля
в кредит та на передачу в заставу
будь-якого майна, що належить їй на
праві спільної сумісної власності.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 18 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 23 червня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов задоволено частково,
визнано недійсним договір застави від
04 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_5
та ПАТ КБ «ПриватБанк». Вирішено
питання про розподіл судових витрат. В
задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позовних
вимог, суд апеляційної інстанції на
підставі доказів, поданих сторонами, що
належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), правильно виходив з того, що
згідно висновку судово-почеркознавчої
експертизи від 07 травня 2014 року підписи
від імені ОСОБА_4 у спірних договорах
виконані не нею, а іншою особою, що є
підставою для визнання недійсним
договору застави, однак кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів і не створює
обов'язків для другого із подружжя, а
лише для позичальника, як сторони
договору, а тому ненадання позивачем
згоди на його укладення не є підставою
для визнання його недійсним.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення
судом апеляційної інстанції норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 23 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова