Номер провадження 2/754/5835/14
РІШЕННЯ

Іменем України

18.12.2014
м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Петріщевої
І.В., при секретарі судового засідання
Ліщитович К.О., Борисовій Ю.Ю., Бойко Т.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовною заявою
Публічного акціонерного товариства
«ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» до
ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство
«ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ»
звернулось до Деснянського районного
суду міста Києва з зазначеною позовною
заявою, в якій просить стягнути на свою
користь з ОСОБА_2 завдані збитки у
розмірі 10000,00 грн.

У судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі.

У судовому засіданні відповідач
позовні вимоги визнала.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Відповідно до п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 2 від
12.06.2009 року "Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції" у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальній частині рішення
посиланням на визнання позову без
з'ясування і дослідження інших
обставин справи.

Суд дійшов обґрунтованого
висновку, що визнання позову не
суперечить закону, не порушує прав,
свобод та інтересів сторін чи інших
осіб, що є підставою для ухвалення
рішення про задоволення позову.

Дослідивши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, письмові
докази, суд встановив такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
13.10.2010 року була прийнята на роботу до
Публічного акціонерного товариства
«ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» на
посаду касира сектора касових операцій
Київського відділення №5 АТ «СБЕРБАНК
РОСІЇ» згідно наказу №512-П від 13.10.2010
року (а.с. 7).

Відповідач змінила прізвище з
ОСОБА_2 на ОСОБА_2, в зв'язку з
реєстрацією шлюбу, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб від 12.02.2011 року
серія НОМЕР_1 (а.с. 9)

Між Позивачем та Відповідачем
укладено Договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 01.10.2013 (а.с. 13-14).

У зв'язку з виробничою
необхідністю 9 грудня 2013 року ОСОБА_2
була тимчасово переміщена у межах
посади касира та зі збереженням умов
праці до Київського відділення № 6 АТ
«СБЕРБАНК РОСІЇ» згідно наказу №1413-пр
від 06.12.2013 року (а.с. 10).

20 грудня 2013 року зі скаргою до
Банку звернулась гр. ОСОБА_4. У скарзі
зазначалось, що 10 грудня 2013 року при
здійснені гр. ОСОБА_4 валютно-обмінної
операції в Київському відділені №6 АТ
«СБЕРБАНК РОСІЇ», касир ОСОБА_2
повернула решту коштів не в повному
обсязі. Зокрема, гр. ОСОБА_4 здійснювала
покупку 10000 доларів США за 82500 грн.,
відповідно до встановленого курсу при
цьому передала касиру ОСОБА_2 100000 грн.,
однак ОСОБА_2 повернула решту лише в
сумі 7500 грн., тобто не додала ще 10 000 грн.,
що підтверджується скаргою ОСОБА_4 від
20.12.2014 р. (а.с.48).

У зв'язку із зверненням гр. ОСОБА_4
було проведено службове розслідування
по інциденту в Київському відділенні №
6 АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ», що
підтверджується розпорядженням Голови
Правління від 22.01.2014р. № 23 (а.с. 14-15).

За результатами проведеного
розслідування підготовлено Звіт
службового розслідування, згідно із
яким встановлено, що при здійсненні
розрахунково-касового обслуговування
клієнта ОСОБА_4, ОСОБА_2 не додала
останній решту коштів в сумі 10000 грн.,
надлишок коштів не відобразила
відповідно до вимог, а розпорядилась
останніми на власний розсуд, що
підтверджується звітом про проведення
службового розслідування (а.с. 38-47).

У своїх пояснювальних записках
від 09.01.2014р., 10.01.2014 р. та 22.01.2014 року
ОСОБА_2 особисто підтверджує
вищезазначені факти, що
підтверджується пояснювальними
записками (а.с. 27-32).

В подальшому, за результатами
службового розслідування Банк
повернув гр. ОСОБА_4 грошові кошти в
сумі 10000 грн., що призвело до зайвих
грошових виплат Банком, що
підтверджується копією заяви на
готівки № 20354302 від 21.02.2014 року (а.с. 51).

В зв'язку з порушенням трудових
обов'язків, а саме: присвоєння грошових
коштів клієнта наказом № 80-од від 30.01.3014
року ОСОБА_2, оголошено догану за
порушення п.п. 3.1.2, 3.2.9, 3.2.10 посадової
інструкції Спеціаліста по
обслуговуванню масових роздрібних
клієнтів - касира Київського
відділення № 5 АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ» від
01.10.2013 року, що підтверджується доганою
(а.с. 11).

Згідно виписки по особовим
рахункам від 21.08.2014 року на рахунку
НОМЕР_2 («Нестачі та інші нарахування на
працівників банку») рахується нестача
готівки по касиру ОСОБА_2 в наслідок
заборгованості перед клієнтом ОСОБА_4 в
сумі 10000,00 грн., яка до цього часу не
погашена (а.с. 50-51).

ОСОБА_2 було звільнено з 31.01.2014р. за
власним бажанням у зв'язку з доглядом
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку на підставі
ст. 38 КЗпП України, що підтверджується
копією наказу № 42-зв від 30.01.2014р. (а.с. 12).

Для погашення завданих збитків
Банк 04.03.2014 року, направив листа
Відповідачу з пропозицією підписання
заяви про погашення заборгованості
перед банком в сумі 10000 грн., що
підтверджується копію листа (а.с. 49).

Зазначену вимогу Відповідач
проігнорував, письмову відповідь до
Банку не направив, усно повідомив що
заборгованість погашати не збирається
оскільки у неї відсутні кошти для
погашення заборгованості.

Відповідно до ст. 22 Цивільного
кодексу України, особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками, зокрема, є: 1)
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для підновлення свого
порушеного права (реальні збитки).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

За ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку рятівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

Пунктом 1 частини 1 статті 134 КЗпП
України встановлено, що відповідно до
законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135іцього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей.

Згідно зі ст. 1351КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до п. 7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
від 29.12.1992 року «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їхніми працівниками»,
зазначено, що Працівники, які не є
керівниками підприємства (установи,
організації) і структурних підрозділів
на підприємстві або їх заступниками, за
шкоду, заподіяну зайвими грошовими
виплатами, викликаними неналежним
виконанням ними трудових обов'язків,
несуть матеріальну відповідальність
за ч. 1 ст. 132 КЗпП. крім випадків, для
яких ст. 134 КЗпП передбачена повна
матеріальна відповідальність.

У такому ж порядку визначається
матеріальна відповідальність
працівників, з якими укладено договір
про повну матеріальну
відповідальність (статті 1351, 1352КЗпП
України, якщо шкода заподіяна не
незабезпеченням цілості прийнятого
під звіт майна, а іншими порушеннями
трудових обов'язків (неналежним
оформленням документів про виявлену
при прийнятті матеріальних цінностей
недостачу, що потягло її оплату тощо).

Пунктом 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992,
зазначено, що відповідно до ст. 130 КЗпП
України відшкодування шкоди
провадиться незалежно від притягнення
працівника до дисциплінарної,
адміністративної чи кримінальної
відповідальності за дії
(бездіяльність), якими заподіяна шкода
підприємству, установі, організації.

Пункт 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992,
передбачає, зокрема, що розглядаючи:
справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134
КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи
належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно з ст.1351КЗпП
може бути укладено такий договір та чи
був й укладений.

Відповідно до затвердженої
постановою Держкомпраці СРСР і
секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року
№ 447/24 перелік посад і робіт, котрі
заміщуються чи виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на схов, обробку, продаж
(відпуск), перевезення або застосування
в процесі виробництва. В зазначеному
переліку зазначено, що з працівниками,
які займають посади старших
контролерів-касирів і
контролерів-касирів; старших
контролерів і контролерів; старших
касирів і касирів; а також інші
працівники, які виконують обов'язки
касирів - можуть укладатися письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність.

Враховуючи, що посада Відповідача
відноситься до вищеназваного переліку,
а завдана шкода підлягає стягненню
саме в судовому порядку позов підлягає
задоволенню.

На підстав викладеного, керуючись
ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 88, 174, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК
України, ст. ст.. 22, 116 ЦК України, ст.ст.
134, 1351 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного
товариства «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ
РОСІЇ» до ОСОБА_2 про відшкодування
шкоди.

Стягнути на користь Публічного
акціонерного товариства «ДОЧІРНІЙ
БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» з ОСОБА_2 завдані
збитки в розмірі 10000 грн.

Стягнути на користь Публічного
акціонерного товариства «ДОЧІРНІЙ
БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» з ОСОБА_2 судовий
збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення.

Суддя
Петріщева І.В.