АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/1425/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/3055/14
Головуючий у 1-й інстанції Горулько О. М.
Доповідач Триголов В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.,

суддів : Дорош А.І., Бондаревської С.М.,

при секретарі: Коваль А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Решетилівського районного
суду Полтавської області від 20 серпня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами спільною сумісною власністю
подружжя, визнання за нею права
власності на 1/2 чатсину житлового
будинку з господарсько-побутовими
будівлями та спорудами та на 1/2 частину
земельної діляки,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Решетилівського районного
суду Полтавської області від 20 серпня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовлено.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_1,
яка його оскаржила, просила скасувати
та ухвалити нове рішення, яким її позов
задовольнити, оскільки вважає, що
рішення суду прийнято із порушенням
норм матеріального та процесуального
права, судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи у межах доводів
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно копії рішення Решетилівського
районного суду Полтавської області від
30 листопада 2012 року сторони перебували
в зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1998
року і зазначеним рішенням суду шлюб
між ними було розірвано.

Із доданої до позовної заяви копії
довідки, виданої Жовтневою сільською
радою Решетилівського району
Полтавської області вбачається, що
станом на 17.10.2013 року місце проживання
позивачки та відповідача
зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно копії договору дарування, який
на момент ухвалення судового рішення
не оспорюється, Витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно та
Витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності даний договір було
укладено між ОСОБА_3, який діяв від
імені та в інтересах дарувальника -
ОСОБА_4, та обдаровуваним - відповідачем
ОСОБА_2 стосовно житлового будинку в
АДРЕСА_1. Здійснено державну реєстрацію
права власності відповідача на даний
об'єкт нерухомості.

Відповідач також є власником земельної
ділянки площею 0,1565 га, розташованої за
адресою спірного домоволодіння та
призначеної для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
підтверджується Державним актом на
право власності на земельну ділянку.

Із змісту позовної заяви та показань
позивачки ОСОБА_1, які не оспорюються
відповідачем, встановлено, що за період
з 2004 року по 2010 рік сторонами спільними
зусиллями та за спільні кошти було
здійснено поліпшення житлового
будинку, а саме: прибудовано приміщення
кухні, ванної кімнати та коридору, а
також побудовано паркан з воротами та
хвірткою.

Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини ( навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості за
рахунок спільних трудових чи грошових
затрат, або затрат другого з подружжя,
воно у разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка
набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Враховуючи викладене, а також те, що
спільна сумісна власність виникає лише
в порядку, визначеному статтею 62 СК
України, тобто право сумісної
власності виникає на частку майна, яка
істотно поліпшилася внаслідок умов,
передбачених цим законом, а в даному
випадку поліпшилися лише прибудова до
будинку та паркан, інші належні та
допустимі докази розміру вартості
поліпшення спірного домоволодіння
відсутні, суд вірно відмовив у
задоволенні позову в частині визнання
житлового будинку спільною сумісною
власністю сторін та визнання за
позивачкою права власності на 1/2 частку
цього житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог
про визнання за позивачкою права
власності на частку земельної ділянки,
призначеної для житлового будівництва
і обслуговування житлового будинку та
господарсько-побутових будівель і
споруд, суд вірно зазначає що в
контексті положень ст. 377 ЦК України
право власності на земельну ділянку, на
якій розміщені будівлі чи споруди, є
похідним від права власності на ці
об'єкти нерухомості, а тому, враховуючи
відсутність підстав для задоволення
позову про визнання за позивачкою
права власності на частку у
домоволодінні, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позову і в цій частині.

При цьому, судом вірно не взято до уваги
звіт про оцінку майна від 30.09.2013 року,
так як оцінювачем в звіті не врахована
вартість демонтованих веранди та
паркану з урахуванням цін, існуючих
станом на момент складення звіту, не
визначена початкова вартість спірного
домоволодіння в стані до поліпшень, а
також не визначено, яку частку в
домоволодінні становлять його
поліпшення, окрім того, оцінювач не був
попереджений про відповідальність за
завідомо неправдивий висновок

На підставі наведеного та враховуючи,
що апеляційна скарга не містить
доводів щодо неправильності рішення
суду, які б були підставою для його
скасування, колегія суддів приходить
до висновку, що підстави для скасування
чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Решетилівського районного
суду Полтавської області від 20 серпня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
В.М.
Триголов

Судді:
А.І. Дорош

С.М. Бондаревська