АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції: Саадулаєв
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Семенюк
Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 17 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Приватного науково-виробничого
підприємства «СИНАПС» про стягнення
коштів за невикористану відпустку та
середню заробітну плату за час
затримки компенсації при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 рокупозивач звернулася в
суд із зазначеним позовом, в якому, з
урахуванням уточнених вимог, просила
стягнути з відповідача грошову
компенсацію за всі дні невикористаних
додаткових відпусток як працівнику,
яка має дітей в розмірі 10 866 грн. 00 коп.
та середню заробітну плату за час
затримки виплати компенсації при
звільнені за період з березня 2012 р. по
травень 2014 р. у розмірі 319 953,60 грн. та
компенсацію за невикористану основну
та додаткову відпустку (за
сумісництвом) у розмірі 2 948 грн. 14 коп.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що при
звільненні ПНВП «СИНАПС» не виплатило
належні їй до виплати суми.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 липня 2014 року - в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник позивача подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення позову, посилаючись на те,
що суд ухвалив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, не з'ясувавши дійсні обставини
спору.

Вказує на те, що термін позовної
давності стосовно звернення з
відповідною заявою не
розповсюджується на стягнення
компенсації за відповідні
невикористані додаткові відпустки.

Крім того, відповідно до ухвали
Верховного Суду України від 30.09.2009 p.
компенсація за невикористану
відпустку входить до структури
заробітної плати, тому звернення до
суду за захистом такого права не
обмежено будь-яким строком.

В судовому засіданні представник
апелянта скаргу підтримав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з його недоведеності та
необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та грунтується на вимогах
закону.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України
передбачено, що за наявності спору про
розмір належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене у частині першій
відшкодування у тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника, а в
разі вирішення спору частково, розмір
відшкодування визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те,
що всі суми (заробітна плата, вихідна
допомога, компенсація за невикористану
відпустку, оплата за час тимчасової
непрацездатності тощо), належні до
сплати працівникові, мають бути
виплачені у день звільнення цього
працівника. Закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать;
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає відповідальність,
передбачена ст. 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що 16.02.2009р. наказом
№11/2009/п ОСОБА_1 була прийнята на посаду
бухгалтера фінансового відділу та
бухгалтерії за сумісництвом до ПНВП
«Синапс» з 16.02.2009р. Наказом від 23.03.2009р.
№23-1/2009 переведена на посаду начальника
відділу внутрішнього аудиту за
сумісництвом з 23.03.2009р.

Наказом від 20.07.2009р. №58-1/2009 прийнята на
постійну роботу на посаду начальника
відділу внутрішнього аудиту з 21.07.2009р.
Наказом від 01.09.2011р. №59-1/2011 ОСОБА_1
переведена на посаду начальника
фінансово-економічного управління
ПНВП «Синапс» з 01.09.2011р. Наказом від
27.03.2012р. №17/2012/з звільнена з посади
начальника фінансово-економічного
управління за ст.38 КЗпП України за
власним бажанням.

У грудні 2013р. та у лютому 2014 року ОСОБА_1
звернулась до відповідача із заявами
про надання інформації щодо
відпусток , компенсації за
невикористані відпустки при
звільненні, нарахований дохід за
видами, фактично відпрацьовані дні,
тимчасову непрацездатність, на які
листами від 25.12.2013р. та від 11.03.2014р. з
додатками відповідач надав їй
необхідну інформацію.

З матеріалів справи убачається, що
позивач звільнена з роботи 27.03.2012 року,
ознайомилася цього ж дня з Наказом,
отримала трудову книжку і вже 28.03.2012
року була прийнята на роботу головним
бухгалтером в ТОВ «Укрбурсервіс».

Проте, лише у грудні 2013 року, тобто
через 1 рік і 9 місяців позивач вирішила,
що при звільнені з ПНВП «Синапс» їй не
було виплачено всі необхідні суми.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
суд, установивши при розгляді справи
про стягнення заробітної плати у
зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права,
крім наведеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України, надав і
Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статтей 117, 237-1 цього
Кодексу.

Конституційний Суд України визначив,
що в аспекті конституційного звернення
положення частини першої статті 233
Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

В апеляційній скарзі представник
апелянта вказує, що термін давності
стосовно звернення з відповідною
позовною заявою не розповсюджується на
стягнення компенсації за
невикористані додаткові відпустки.

За умовами ст.94 КЗпП України,
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Розмір заробітної
плати залежить від складності та умов
виконуваної роботи, професійно-ділових
якостей працівника результатів його
праці та господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2
Інструкції зі статистики заробітної
плати, затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 13.01.2004
№ 5, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 27.01.2004р. за № 114/8713 (далі
- Інструкція № 5) до фонду оплати праці у
складі фонду додаткової заробітної
плати входять суми грошових
компенсацій у разі невикористання
щорічних (основної та додаткових)
відпусток та додаткових відпусток
працівникам, які мають дітей, у
розмірах, передбачених законодавством.

Суми грошових компенсацій у разі
невикористання додаткових відпусток
є платою за невідпрацьований час
(підпункту 2.2.12 пункту 2 Інструкції № 5) і
на вказані суми компенсацій, які
виплачуються звільненим особам, єдиний
внесок не нараховується.

Отже, виходячи з наведеного , вірним є
висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову, оскільки
суми грошових компенсацій у разі
невикористання щорічних (основної та
додаткових)відпусток та додаткових
відпусток працівникам, які мають дітей
не визначені як заробітна плата ст..94 та
главою 7 Кодексу законів про працю
України, позивачка як бухгалтер -
фахівець ( що підтверджено витягом з
трудової книжки) пояснювала, що на
компенсацію за таку відпустку не
нараховується єдиний соціальний
внесок, а тому, застосовуючи позовну
давність, суд вірно посилався на те, що
такі компенсації не відносяться до
заробітної плати, має місце пропуск
позивачкою встановленого ч. 1 ст.233 КЗпП
України строку для звернення з позовом
до суду.

Даний висновок суду базується також на
позиції Вищого адміністративного суду
України, яка викладена у постанові від
17.10.2013 року у справі №К/9991/24477/12,
відповідно до якої приписи ч. 2 ст. 233
КЗпП України не поширюються на
правовідносини з приводу компенсації
за невикористану відпустку, оскільки
компенсація за невикористану
відпустку не відноситься до складу
заробітної плати.

Також аргументованою є відмова у
вимозі про стягнення середнього
заробітку за час затримки у розрахунку,
оскільки на момент звільнення
відповідач здійснив виплату сум,
належних позивачу при звільненні, які
він вважав за потрібне нарахувати, і
при цьому позивачка не заперечувала
щодо їх розміру протягом майже двох
років.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи,
які б давали підстави до скасування
рішення суду, оскільки при розгляді
справи у апеляційному суді скаржник не
надав будь - яких переконливих доказів
на спростування висновків суду першої
інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 липня 2014 року в
справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий
Судді