УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука
В.М.,

Парінової І.К.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_7, про встановлення
фактів родинних відносин, визнання
недійсним заповіту, свідоцтва про
право на спадщину, договору
купівлі-продажу нерухомого майна,
скасування державної реєстрації права
власності на нерухоме майно, за
касаційними скаргами ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 07
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом посилаючись
на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла його
рідна тітка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
проживала ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач є
племінником померлої. Факт родинних
відносин підтверджується рішенням
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 28 березня 2011 року
та копією свідоцтва про народження
позивача. Крім нього інших родичів у
ОСОБА_9 немає. 14 жовтня 2010 року
позивач звернувся до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини і дізнався, що ОСОБА_9 склала
заповіт на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Вважає, що заповіт суперечить вимогам
законодавства, а волевиявлення
заповідача при цьому не було вільним і
не відповідало її волі. Просив
задовольнити позов і визнати заповіт
недійсним.

В лютому 2012 року ОСОБА_3 подав заяву про
збільшення позовних вимог. Просив
витребувати у відповідача ОСОБА_6
договір купівлі-продажу спірної
квартири. Встановити факт родинних
відносин між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 як
рідним братом та сестрою за
походженням від одних батьків - ОСОБА_11
та ОСОБА_12 Встановити факт родинних
відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 як
племінником і рідною тіткою. Визнати
заповіт, складений ОСОБА_9 від 05 жовтня
2010 року на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5
недійсним. Визнати свідоцтво про право
на спадщину від 30 квітня 2011 року, видане
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним. Скасувати
державну реєстрацію права власності на
квартиру АДРЕСА_1 за відповідачами.
Визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірної квартири,
укладеного між продавцями ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 від 24 червня
2011 року.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 13
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 07
лютого 2014 року скасовано рішення суду
першої інстанції та ухвалено нове
рішення у справі, яким позов ОСОБА_3
задоволено частково. Встановлено, що
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідним братом та сестрою
за походженням від одних батьків.
В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_8 просять
частково скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, посилаючись на
порушення судом норм матеріального й
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
просять рішення суду апеляційної
інстанції скасувати в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про
встановлення факту родинних відносин,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права.

Касаційні скарги підлягають
задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
факту родинних зв'язків між ним та
ОСОБА_9, а тому правові підстави для
задоволення вимог про визнання
недійсними заповіту, свідоцтва про
право на спадщину, договору
купівлі-продажу нерухомого майна
відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та частково задовольняючи
позовні вимоги, апеляційний суд
виходив із того, що позивач підтвердив
факт родинних зв'язків між ОСОБА_10, який
є його батьком, та ОСОБА_9 як
рідним братом та сестрою за
походженням від одних батьків. Разом з
тим, позивачем не доведено, що в момент
складання заповіту ОСОБА_9 не
усвідомлювала своїх дій та не могла
керувати ними. Враховуючи стан здоров'я
заповідача та хворобу, відповідно до
вимог ст. 207 ЦК України,
заповіт був підписаний за заповідача
іншою особою, ОСОБА_13, в присутності
свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, і вголос
прочитаний до його підписання
заповідачу. Таким чином, судом не
встановлено порушення вимог,
передбачених статтями 1247, 1252, 1253 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності заповіту.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 05 жовтня 2010 року
складено заповіт, згідно з яким на
випадок смерті ОСОБА_9 заповіла все
належне їй майно, де б воно не було і з
чого б воно не складалося, взагалі все
те, що буде належати їй і на що вона за
законом матиме право, по Ѕ частці
кожному: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у тексті
заповіту зроблено відмітку про те, що у
зв'язку з хворобою заповідача та за її
проханням, у її присутності заповіт,
який їй прочитано вголос, підписав
ОСОБА_13 та свідки: ОСОБА_14 та ОСОБА_15,
ідентифікаційні дані та підписи яких
містяться в тексті заповіту (а.с. 110, т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_9
померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с. 6, т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Згідно з п. 16 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 03
березня 2004 року № 20/5, у редакції, яка
діяла на час вчинення оспорюваного
правочину, якщо фізична особа
внаслідок фізичної вади або хвороби не
може власноручно підписати документ,
то за її дорученням у її присутності та
в присутності нотаріуса цей документ
може підписати інша особа. Про причини,
з яких фізична особа, яка звернулася за
вчиненням нотаріальної дії, не могла
підписати документ, зазначається у
посвідчувальному написі. Правочин за
особу, яка не може підписати його, не
може підписувати особа, на користь або
за участю якої його посвідчено.

Таким чином, фізична особа може
доручити іншій особі у її присутності
підписати текст правочину, якщо вона не
може підписати його власноручно лише у
зв'язку з хворобою або фізичною вадою.

Частинами 1, 5 ст. 1253 ЦК України
передбачено, що на бажання заповідача
його заповіт може бути посвідчений при
свідках. Свідки, при яких посвідчено
заповіт, зачитують його вголос та
ставлять свої підписи на ньому.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Так, у акті амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 12
серпня по 23 серпня 2013 року № 158
встановлено факт, що на час здійснення
правочину 05 жовтня 2010 року ОСОБА_9
страждала стійким хронічним психічним
розладом, яке істотно впливало на
здатність нею усвідомлювати свої дії
та керувати ними (а.с. 118 - 123, т. 2).

Таким чином, посмертна
судово-психіатрична експертиза не
зробила категоричного висновку про те,
що ОСОБА_9 вчинила правочин в момент,
коли не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними або
навпаки розуміла значення своїх дій.

Разом з тим, в матеріалах справи також
наявна думка фахівця
(судово-психіатричного експерта вищої
категорії, вищого кваліфікаційного
класу ОСОБА_16.) від 07 грудня 2011 року,
який дійшов висновку, що на період
підписання заповіту, 05 жовтня 2010 року,
ОСОБА_9 виявляла ознаки психічного
розладу, який суттєво впливав на її
здатність усвідомлювати свої дії та
керувати ними на даний проміжок часу
(а.с. 73 - 78, т. 2).

Згідно зі ст. 150 ЦПК України, якщо
висновок експерта буде визнано
неповним або неясним, судом може бути
призначена додаткова експертиза, яка
доручається тому самому або іншому
експерту (експертам). Якщо висновок
експерта буде визнано необґрунтованим
або таким, що суперечить іншим
матеріалам справи або викликає
сумніви, судом може бути призначена
повторна експертиза, яка доручається
іншому експертові (експертам).

Проте, не приймаючи до уваги висновок
посмертної судово-психіатричної
експертизи, з тих мотивів, що він не
містить чітких й однозначних висновків
щодо психічного стану заповідача,
апеляційний суд дійшов висновку про
відмову в позові, не зважаючи на те, що
відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України мав
роз'яснити сторонам у справі право
заявити клопотання про проведення
повторної експертизи для з'ясування
обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, апеляційний суд у
порушення вимог статей 212 - 214,
315 ЦПК України не з'ясував дійсний
психічний стан ОСОБА_9 в момент
укладення оспорюваного правочину, не
перевірив, чи було волевиявлення
заповідача вільним і відповідало її
волі. Відмовляючи в задоволенні вимог
про визнання правочину недійсним,
апеляційний суд керувався лише
показаннями свідків, однак не навів
мотивів, з яких не врахував доводи
позивача про те, що в заповіті відсутнє
дійсне волевиявлення заповідача, що
ОСОБА_9 тяжко хворіла і за шість днів до
смерті не могла усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними; не зазначив,
якими самими доказами вказані доводи
спростовано. Фактично залишив спір в
цій частині позовних вимог не
вирішеним.

Відповідно до положень статей 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

У судовому рішенні апеляційний суд
зобов'язаний дати відповіді на всі
доводи апеляційної скарги (статті 315, 316
ЦПК України), оскільки інакше буде
порушено вимоги ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод щодо справедливого судового
розгляду в такому його елементі як
мотивування судового рішення судом,
який має право на дослідження нових
доказів та переоцінку доказів.

Крім того, задовольняючи вимоги про
встановлення факту родинних відносин
зі спадкодавцем, апеляційний суд не
перевірив належним чином доводи ОСОБА_4
та ОСОБА_5, зазначені в запереченні на
апеляційну скаргу, щодо дати та місця
народження ОСОБА_10 й ОСОБА_10 Також суд
не врахував, що позивач звернувся із
вказаною вимогою для наступного
вирішення спору про право на
спадкування, і самостійне встановлення
факту родинних відносин, за наявності
спору про право без вирішення спору по
суті, суперечить вимогам ст. 256 ЦПК
України.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3, його
представника ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 07
лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова

І.М. Фаловська