Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/3629/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Григорусь
Н.Й., Талько О.Б.

при секретарі
Журавській О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи - ОСОБА_4, КП "Житомирське
обласне міжміське бюро технічної
інвентаризації " Житомирської обласної
ради, Реєстраційна служба
Житомирського міського управління
юстиції про скасування реєстрації
права власності, визнання права
власності, зобов'язання вчинити певні
дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду
м. Житомира від 25 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л
а :

У березні 2013 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом, вимоги
якого під час розгляду справи
уточнював (а.с. 36), та остаточно просив
скасувати реєстрацію права власності
на добудову на другому поверсі
житлового будинку по АДРЕСА_1, яка
складається з двох житлових кімнат
загальною площею 43,8 кв.м. та підсобного
приміщення площею 19,8 кв.м. Вказана
прибудова зареєстрована на праві
власності за відповідачами на підставі
заповіту. Також, просив визнати за ним
право власності на вищевказану
добудову та зобов'язати реєстраційну
службу Житомирського МУЮ
зареєструвати за ними право власності.

В обґрунтування позову посилався на те,
що він з дозволу попереднього власника
будинку - ОСОБА_5 разом з дружиною
побудували прибудову, яка складається
з двох житлових кімнат та підсобного
приміщення. Вказаною прибудовою його
сім'я користується вже тривалий час.
Однак, відповідачі оформили на себе
право власності на будинок, в тому
числі і на прибудову, та заперечують
його право на спірне житло. Посилаючись
на ст.ст. 331, 344 ЦК України просив позов
задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 25 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення яким
задовольнити його позовні вимоги.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 був
власником житлового будинку АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право власності
№5-1908 від 25.10.84 року. Протягом 1985-1988 рр.
до вищевказаного будинку було
добудовано прибудову, яка складається
з двох житлових кімнат загальною
площею 43,8 кв.м. та підсобного
приміщення загальною площею 19,8 кв.м.
Вказані обставини підтверджені
сторонами під час розгляду справи в
суді першої та апеляційної інстанцій.

Рішенням Житомирської міської ради №
257 від 15.05.1992 року прибудову прийнято в
експлуатацію та оформлено на ім'я
ОСОБА_5, власника будинку (а.с. 78). Дане
рішення є чинним та ніким не
оспорюється.

З технічного паспорту на вищевказаний
будинок вбачається, що його другий
поверх побудовано та прийнято в
експлуатацію спадкодавцем без жодних
застережень з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_4

30.01.2001 року ОСОБА_5 склав заповіт (а.с. 5),
яким заповів:

- земельну ділянку по АДРЕСА_2 та
жилий будинок в АДРЕСА_3 із земельною
ділянкою, що знаходиться біля будинку -
дочці ОСОБА_4;

- жилий будинок АДРЕСА_1 - синам:
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках
кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

28.12.2001 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 отримали
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на весь житловий будинок
АДРЕСА_1, (в рівних частках за кожним), та
зареєстрували право власності в
органах БТІ (а.с. 39-45).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1,
ОСОБА_4 тривалий час проживають
(зареєстровані) у спірному будинку з
дозволу попереднього власника - ОСОБА_5

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 24.06.2009 року ОСОБА_4
відмовлено у задоволенні позову про
визнання недійсним заповіту від 30.01.2001
року та визнання права власності на
частину будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 05.10.2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_1,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 визнано такими, що
втратили право користування житловим
будинком АДРЕСА_1. Усунуто перешкоди в
користуванні вказаним будинком, шляхом
виселення відповідачів без надання
іншого житла. Зобов'язано ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не чинити
перешкод ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в
користуванні житловим будинком
АДРЕСА_1 та надати ключі ОСОБА_3 і ОСОБА_2
від будинку. Зобов'язано Богунський РВ
УМВС України в Житомирській області в
особі СГІРФО зняти з реєстраційного
обліку ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 22.11.2012 року
скасовано рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 05.10.2012
року в частині задоволення вимог про
визнання ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7
такими, що втратили право користування
будинком АДРЕСА_1 та зобов'язання не
чинити перешкод ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у
користуванні та розпорядженні
вказаним будинком. Ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
даних вимог. Рішення в частині
виселення, зобов'язання передати ключі
та зняття з реєстраційного обліку
залишено без змін.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

При цьому, право власності у володільця
за давністю виникає поза волею і
незалежно від волі колишнього
власника. Володілець за давністю,
відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, є
незаконним володільцем (особа
заволоділа чужим майном). Отже, позов
про право власності за давністю
володіння не може пред'явити законний
володілець, тобто особа, яка володіє
(користується) майном з волі власника.
Набуття права власності на майно, яке
належить володільцю (користувачу) на
підставі певного титулу - оренди, найму,
зберігання, оперативного управління,
застави тощо, є недопустимим. Такий
володілець завжди знає похідний та
обмежений характер свого права на
майно, знає, що його право має певну
підставу - право власності чи речове
право іншої особи.

Оскільки позивач користувався спірною
частиною будинку (проживав, був
зареєстрований) з дозволу попереднього
власника - ОСОБА_5, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що на
дані правовідносини набувальна
давність не поширюється, а тому
правильно відмовив у задоволенні
позову.

Крім того, на дані правовідносини не
поширюються і положення ст. 331 ЦК
України, оскільки спірна частина
будинку була побудована у 1985-1988 роках, а
прийнята в експлуатацію у 1992 році,
тобто під час дії Цивільного кодексу
України 1963 року та Закону України "Про
власність". Земельна ділянка, на якій
розташована будівля позивачу не
виділялася ні у власність, ні у
користування.

Статтею 12 Закону України "Про
власність" передбачено, що у приватній
власності громадян можуть знаходитись
жилі будинки, збудовані на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці або придбані на
законних підставах. Згідно зі ст. 17 ЗК
України, ст. 14 Закону України "Про
власність" земельна ділянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у приватну власність,
тому участь інших осіб у
будівництві не створює для них права
приватної власності на жилий будинок,
крім випадків, коли це передбачено
законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 16, 17 Закону
України "Про власність", таке право,
зокрема, виникає, коли будівництво
велось подружжям в період шлюбу -
жилий будинок у зв'язку з цим є їх
спільною сумісною власністю, або
велось за рахунок спільної праці
членів сім'ї - жилий будинок стає їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не було встановлено письмовою угодою
між ними. Інші особи, які приймали
участь у будівництві жилого будинку не
на підставі угоди про створення
спільної власності, яка відповідає
законодавству, вправі вимагати не
визнання права власності на будинок, а
відшкодування своїх затрат на
будівництво, якщо допомогу
забудовнику вони надавали не
безоплатно. Таке ж право за цих умов
належить членам сім'ї власника жилого
будинку, якщо вони приймали участь
лише у будівництві підсобних
будівель (літньої кухні, сараю, тощо)
і підсобних приміщень або коли їх
затрати на ремонт жилого будинку
перевищували покладений на них ст.156 ЖК
України обов'язок.

Оскільки між попереднім власником
будинку - ОСОБА_5 та позивачем не
укладалася угода про створення
спільної власності, тому відсутні
підстави для визнання за ОСОБА_1 права
власності на прибудову.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстав для
скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 25 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча Судді