У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого:Кузнєцова В.О.,
суддів:Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Остапчука
О.Д.,-розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
поділ майна подружжя, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 23
квітня 2014 року та рішення колегії
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду
Миколаївської області від 20 травня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_7 про поділ
майна подружжя. Свої позовні вимоги
обгрунтовувала тим, що з 1997 року
перебувала з відповідачем у фактичних
шлюбних відносинах, а у 2000 році
сторони зареєстрували шлюб. За час
перебування у шлюбі було придбано
квартиру АДРЕСА_1, право власності на
яку було зареєстровано за
відповідачем, та житловий будинок
АДРЕСА_3, право власності на який також
було зареєстровано за відповідачем.
Позивач просила суд, в порядку поділу
майна подружжя, визнати за нею право
власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право
власності на 1/2 частку житлового
будинку № 12, з належними до нього
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_3.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на 1/2 частку житлового
будинку АДРЕСА_3. В задоволення іншої
частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області від 20 травня 2014
року вказане рішення суду першої
інстанції в частині вирішення позовних
вимог ОСОБА_6 про відмову у визнанні
права власності на частку у квартирі
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким визнано за ОСОБА_6
право власності на 1/3 частку квартири
АДРЕСА_1, а за ОСОБА_7 право власності на
2/3 частки цієї ж квартири. В іншій
частині рішення суду залишене без змін.
Вирішене питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у визнанні права
власності на 1/2 частку квартири та
рішення суду апеляційної інстанції в
частині визнання права власності на 1/3
частку квартири за ОСОБА_6 скасувати, а
справу направити в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є їх
спільною сумісною власністю, та з
урахуванням того, що будинок №12 з
належними до нього господарськими та
побутовими будівлями та спорудами, по
вул. Садова в с. Кімівка Березанського
району Миколаївської області було
придбано сторонами за час перебування
в зареєстрованому шлюбі, поділив
нерухоме майно подружжя за принципом
рівності часток. Відмовляючи в
задоволенні позовних вимог в частині
поділу спірної квартири, суд першої
інстанції зауважив, що згадана
квартира належить відповідачу на праві
особистої приватної власності і не
відноситься до спірної сумісної
власності подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог у визнанні
права власності на 1/2 частину спірної
квартири та ухвалюючи в цій частині
нове рішенні, апеляційний суд виходив з
положень ч.1 ст. 17 Закону України «Про
власність», відповідно до якого, майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Проте погодитися з такими висновками
апеляційного суду повністю не можна з
таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6
перебували в зареєстрованому шлюбі з 04
лютого 2000 року (а.с. 5). На час розгляду
даної справи шлюб між подружжям
розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх
дітей: сина ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с. 5, 6).

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 01 листопада 1999
року, посвідченого приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_7
придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 63).

30 вересня 2005 року між ОСОБА_10, та ОСОБА_7
був укладений договір купівлі-продажу
жилого будинку, предметом якого є цілий
житловий будинок АДРЕСА_3 (а.с. 30).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного та обґрунтованого
висновку щодо відмови у задоволенні
позовних вимог про визнання права
власності на 1/2 частину квартири, з
огляду на те, що спірна квартира не є
спільним майном подружжя, оскільки
придбана була до реєстрації між
сторонами шлюбу, положеннями Кодексу
про шлюб та сім'ю УРСР, які діяли на час
придбання спірної квартири, набуття
права власності на майно за час
перебування у фактичних шлюбних
відносинах не передбачалось, а з
підстав заявлених позивачем, зокрема,
ст. 70, 74 СК України спірна квартира
поділу як майно подружжя не підлягає.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215, 303, 315 ЦПК
України апеляційний суд, вирішуючи
спір по суті позовних вимог відповідно
до наданих сторонами доказів, в частині
поділу спірної квартири між подружжям,
невірно визначився із характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню,
пославшись на положення Закону України
«Про власність», залишив поза увагою,
що позов з таких підстав не заявлявся
та докази на підтвердження такої
позиції позивачем не надавались,
натомість позивач просила визнати за
нею право власності на частину спірної
квартири лише на підставі вимог СК
України, помилково скасував законне
рішення суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення колегії суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області від 20 травня 2014
року в частині позовних вимог про
визнання права власності на 1/2 частину
спірної квартири скасувати, а рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 квітня 2014 року в цій
частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук