Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/577/14
Головуючий у 1-й інстанції: Кучеренко
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.

суддів: Маловічко С.В.

Воробйової І.А.

При секретарі: Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ПАТ «АК «Кримавтотранс» про
припинення дій, які порушують
соціальне право ветерана війни -
інваліда війни на безоплатний проїзд в
автомобільному пасажирському
транспорті приміських та міжміських
маршрутів та відшкодування майнової та
моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вищевказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що як
інвалід війни 2-ї групи має право на
безоплатний проїзд у автомобільному
пасажирському транспорті приміського
та міжміського сполучення по всій
території України. 12 жовтня 2013 року при
видачі безкоштовного білету на
автобусний маршрут м.Сімферополь -
м.Мелітополь відповідач стягнув з
нього 9,48 грн. авто станційного та
транзитного збору, чим завдав
моральної шкоди на суму 20 000 грн.
Посилаючись на зазначені обставини,
просив визнати дії відповідача
неправомірними, стягнути з останнього
9,48 грн. на відшкодування майнової і 20 000
грн. - моральної шкоди.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скачувати та
ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
автоперевізник безкоштовно перевіз
позивача з м. Сімферополя до м.
Мелітополя, однак при купівлі квитка на
автостанції позивач повинен сплатити
автостанційний збір, оскільки пільг
щодо сплати цього збору чинним
законодавством не встановлено.

Судова колегія вважає, що висновок суду
є вірним. Розглядаючи спір, суд, у
відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК
України, повно та всебічно з'ясував
обставини справи на які посилалися
сторони, дослідив надані ними докази і
відповідно їх оцінив, дав належну
правову оцінку правовідносинам, які
склалися між учасниками процесу та
закон, що їх регулює.

Звертаючись до суду, позивач свої
позовні вимоги обґрунтовував тим, що
він як інвалід війни другої групи має
право на безкоштовний проїзд в
автомобільному пасажирському
транспорті приміських та міжміських
маршрутів на всій території України.
Однак, при переїзді з м. Сімферополя до
м. Мелітополя відповідач відмовився
видати йому безкоштовний квиток, а тому
він вимушений був заплатити 9,48 грн., що
становить суму автостанційного та
транзитного збору (а.с. 3).

Розглядаючи спір, суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
права позивача як ветерана війни,
інваліда другої групи відповідачем не
порушені, ним здійснено безкоштовне
перевезення позивача, як того вимагає
діюче законодавство, зокрема, Закон
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту", "Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей", "Про статус ветеранів
військової служби, ветеранів органів
внутрішніх справі деяких інших осіб та
їх соціальний захист", та деякі інші
нормативні акти, якими передбачено, що
певним категоріям громадян надано
право безплатного проїзду всіма видами
міського пасажирського транспорту,
автомобільним транспортом загального
користування в сільській місцевості, а
також автобусами приміських і
міжміських маршрутів.

При вирішенні спору, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що згідно зі статтею 37 Закону України
"Про автомобільний транспорт", пільгові
перевезення пасажирів, які відповідно
до законодавства користуються такими
правами, забезпечують автомобільні
перевізники, які здійснюють
перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування.

Відповідно до вимог частини другої
статті 42 зазначеного Закону договір
перевезення пасажира автобусом на
маршруті загального користування
укладається між автомобільним
перевізником та пасажиром. Цей договір
вважається укладеним з моменту
придбання пасажиром квитка на право
проїзду, а для осіб, які користуються
правом пільгового проїзду - з моменту
посадки в автобус.

Документами для пасажира, на підставі
яких виконуються пасажирські
перевезення, згідно з частиною другою
статті 39 Закону України "Про
автомобільний транспорт" є квиток на
проїзд в автобусі та на перевезення
багажу (для пільгового проїзду -
посвідчення особи встановленого
зразка).

Порядок здійснення перевезень
пасажирів та їх багажу автобусами,
таксі, легковими автомобілями на
замовлення, а також обслуговування
пасажирів на автостанціях
визначається Правилами, які
затверджені Кабінетом Міністрів
України на виконання вимог статті 35
Закону України "Про автомобільний
транспорт" і є обов'язковими для
виконання організаторами регулярних
перевезень, замовниками транспортних
послуг, автомобільними перевізниками,
персоналом автомобільного транспорту,
автостанціями та пасажирами.

Відповідно до вимог частини першої
статті 36 зазначеного Закону
автостанції надають пасажирам послуги,
пов'язані з їх проїздом автобусними
маршрутами загального користування,
зокрема: продаж квитків; користування
приміщеннями для чекання поїздки,
облаштованими місцями для сидіння;
можливість користування громадськими
вбиральнями; інформування щодо
розкладу руху автобусів та вартості
поїздки, а автомобільним перевізникам,
які здійснюють перевезення пасажирів
на договірних умовах, - послуги,
пов'язані з відправленням та прибуттям
автобусів згідно з розкладом руху.

Підпунктом 5 п.2 Правил визначено, що
вартість квитка, це сума, що
складається з вартості проїзду
автобусом, автостанційного збору,
плати за послуги з попереднього
продажу квитків (за наявності такої).

Згідно з частиною третьою статті 36
Закону та пунктом 116 Правил за надання
обов'язкових послуг автостанцій,
перелік яких наведено у частині другій
зазначеної статті, з осіб, які
придбавають проїзні квитки, стягується
автостанційний збір, що входить до
вартості квитка.

Згідно з пунктом 130 Правил особи, що
користуються пільгами з оплати проїзду
автобусами міжміського та/або
приміського сполучення, звертаються у
квиткову касу автостанції для внесення
відповідної позначки до касової
відомості та отримання квитка на
пільговий проїзд.

Саме такий квиток є документом
пасажира, що користується пільгою, на
підставі якого виконується
перевезення цієї особи автобусом
приміського чи міжміського маршруту.

У разі ж отримання у квитковій касі
автостанції квитка на пільговий проїзд
автобусом приміського або міжміського
сполучення особа має сплатити
автостанційний збір, який не входить до
вартості проїзду, а є платою за надання
автостанціями обов'язкових послуг,
пов'язаних з проїздом пасажирів
автобусними маршрутами загального
користування. Пільг щодо сплати цього
збору, як і для сплати послуг за
попередній продає квитків, чинним
законодавством не встановлено.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову є правильним та обґрунтованим.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт були предметом дослідження
судом першої інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права. Доводи, наведені в апеляційній
скарзі, фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди апелянта
з висновком суду першої інстанції з їх
оцінкою.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для
скасування рішення та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 листопада 2013 року по цій
справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.