Головуючий у 1 інстанції Доценко С. І.
Доповідач Попова С. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.,

суддів
Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

при секретарі
Макарової О.А.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Володарського
районного суду Донецької області від 06
листопада 2013 року за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та
піклування Боївської сільської ради
Володарського району Донецької
області про позбавлення батьківських
прав, -

в с т
а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом про позбавлення
батьківських прав ОСОБА_2 відносно їх
синів - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. В обґрунтування заявлених
вимог посилався на те, що з листопада 2011
року ОСОБА_2 з сім'єю не проживає, не
виконує обов'язки по вихованню та
утриманню дітей, зловживає спиртними
напоями, не піклується про їх фізичний
та духовний розвиток та не відвідує їх.
Вихованням та утриманням дітей
займається позивач та їх бабуся ОСОБА_5
У зв'язку з чим позивач просив суд
позбавити відповідачку батьківських
прав.

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 06 листопада 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати та постановити нове рішення,
яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_6, які
підтримали доводи скарги, заперечення
проти скарги відповідачки ОСОБА_2 і її
представника ОСОБА_7, думку прокурора
Пітерської А.О., яка заперечувала проти
скарги позивача, розглянувши справу
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у
відсутність повідомленого про дату і
час розгляду справи представника
органу опіки та піклування Боївської
сільської ради Володарського району
Донецької області, дослідивши
матеріали справи і обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це
підтверджується матеріалами справи,
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 18.10.2006р., від якого мають дітей -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти відвідували
дошкільний заклад, останнім часом
ОСОБА_3 відвідує школу; проживали з
бабусею ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_1 На
теперішній час ОСОБА_3 проживає разом
із позивачем, а ОСОБА_4 - з
відповідачкою.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачка деякий час
проживаючи окремо від дітей, не
переривала з ними зв'язок, відвідуючи
їх у вільний від роботи час; дії ОСОБА_2
з передання у її відсутність дітей під
опіку своїй матері і батьку не
суперечать вимогам закону. Суд вважав
недоведеним наявність підстав для
позбавлення відповідачки, що не є
хронічним алкоголіком або наркоманом,
батьківських прав щодо синів ОСОБА_3 і
ОСОБА_4, за недостатності доказів
ухилення її від виконання своїх
обов'язків щодо дітей.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

За ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути
забезпечена можливістю здійснення її
прав, установлених Конституцією
України, Конвенцією про права дитини,
іншими міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.

У преамбулі до Конвенції ООН про права
дитини зазначено, що дитині для повного
та гармонійного розвитку необхідно
зростати в сімейному оточенні. Згідно
зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони
дбають про те, щоб дитина не
розлучалася з батьками всупереч
їхньому бажанню, за винятком випадків,
коли компетентні органи за судовим
рішенням визначають відповідно до
застосовного закону і процедур, що таке
розлучення необхідне в інтересах
дитини (Рішення Європейського суду з
прав людини від 18.12.2008р. у справі "Савіни
проти України").

Відповідно до статті 4 "Конвенції про
контакт з дітьми" № ETS N 192,
ратифікованої Україною 20.09.2006р., дитина
та її батьки мають право встановлювати
й підтримувати регулярний контакт один
з одним. Такий контакт може бути
обмежений або заборонений лише тоді,
коли це необхідно в найвищих інтересах
дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, наголошує: дитина
для повного і гармонійного розвитку її
особистості потребує любові і
розуміння. Вона повинна, коли це
можливо, зростати під опікою і
відповідальністю своїх батьків і у
всякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли
маються виключні обставини, бути
розлученою зі своєю матір"ю.

Статтею 150 СК України передбачений
обов'язок батьків щодо виховання та
розвитку дитини.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст.155 СК України
батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини. Ухилення батьків від виконання
батьківських обов'язків є підставою
для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки
можуть бути позбавлені батьківських
прав, якщо вони ухиляються від
виконання своїх обов'язків по
вихованню дітей.

Пленум Верховного Суду України в п. 15
постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав"
роз'яснив, що, розглядаючи справи даної
категорії, судам слід мати на увазі, що
позбавлення батьківських прав, тобто
наданих батькам до досягнення дитиною
повноліття прав на її виховання, захист
її інтересів, на відібрання дитини в
інших осіб, які незаконно її утримують,
на згоду передати дитину на
усиновлення та інших прав, які
ґрунтуються на факті спорідненості з
дитиною, є крайнім заходом впливу на
осіб, які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування вирішується лише після
повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи та
характеру ставлення батьків до дітей.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
пояснював, що працюючи в Маріуполі,
дружина ОСОБА_2, шлюб із якою розірвано
у червні 2013 року, рідко, близько раз на
місяць, навідувалась до дітей, не
проявляючи особливої про них турботи.

Відповідачка в апеляційному суді
пояснювала, що перешкодою деякий час до
нормального спілкування із дітьми
стали конфліктні відносини з її матір'ю
і позивачем, в тому числі з її побиттям.
Це змусило її знімати квартиру в
Маріуполі за місцем роботи. На
теперішній час вона пішла на пенсію на
пільгових умовах за вислугою років як
медсестра-анестезистка, проживає разом
із двома молодшими дітьми ОСОБА_4 і
ОСОБА_7, яка не є спільною із позивачем
дитиною, старший син ОСОБА_3 залишився
проживати у позивача.

Ухвалюючи рішення, суд у
взаємопоєднанні зібраних доказів
врахував відношення дітей до матері,
які не підтвердили жорстоке з ними
поводження відповідачки, суд зважив на
висловлене в судовому засіданні
побажання сина ОСОБА_4 залишитись жити
із матір'ю; позитивні характеристики з
місця роботи позивачки, що працює
медичною сестрою в лікарні, зокрема як
турботливої матері, акти обстеження
житлово-побутових умов ОСОБА_2, яка
станом на момент розгляду справи
проживає разом із дітьми.

Твердження позивача в апеляційній
скарзі про зловживання відповідачкою
спиртних напоїв не знайшло свого
підтвердження в суді апеляційної
інстанції. Даних про те, що вона є
хронічним алкоголіком або наркоманом,
не здобуто. Тому зафіксований вже в
процесі розгляду судом першої
інстанції 25.10.2013р. (а.с. 97), тобто після
пред'явлення позову, випадок
перебування відповідачки в
нетверезому стані, не може бути
покладений в основу рішення про
позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

На погляд колегії суддів суд першої
інстанції вірно не поклав в основу
рішення висновок органу опіки і
піклування як такий, що зведений
однобічно та не підтверджений
об'єктивно відомостями про постановку
на облік сім'ї ОСОБА_2 як
неблагополучної або такої, що
опинилася у складних життєвих
обставинах, або фіксацією конкретних
випадків негативного ставлення матері
до дітей, шкідливих для дітей
наслідків, вживання профілактичних
заходів щодо відповідачки і заходів
соціального інспектування сім'ї та їх
безрезультатність. Тож негативний
вплив на дітей, несення матір'ю загрози
для здоров'я дітей, чим вмотивовано
висновок органу опіки і піклування, не
доведено ані в суді першої інстанції,
ані підтверджено в ході апеляційного
перегляду справи, як впевнилась
колегія суддів.

Не є слушними доводи апеляційної
скарги щодо безпідставності
критичного ставлення суду до цього
висновку, оскільки за своєю природою
він має рекомендований для суду
характер і не має насамперед
встановленої сили.

Суд врахував складні конфліктні
відносини між дорослими членами сім'ї
(чоловіком і матір'ю відповідачки), що
впливає на психоемоційний стан дітей і
стало причиною виникнення даного
спору.

Судом проаналізовані висновки
психологічного дослідження від
14.10.2013р., достатньо вмотивовано
відхилено акт обстеження
житлово-побутових умов сім'ї з підстав
його складення за участю зацікавленої
особи в наслідках розгляду справи -
матері відповідачки, що має конфліктні
неприємні відносини із донькою. І на
базі сукупності зібраних доказів з
дотриманням порядку їх оцінки за ст. 212
ЦПК України, суд ухвалив рішення, що
відповідає вимогам закону і
грунтується на вірно встановлених
обставинах у справі.

Тому, колегія суддів погоджує висновки
суду, що залишення дітей з близькими
родичами, що узгоджується із
положеннями ч. 2 ст. 151 СК України, не
свідчить про ухилення матері від
виконання свого обов'язку по вихованню
і утриманню дітей, її винну поведінку і
свідоме нехтування своїми
батьківськими правами щодо дітей, що не
доведено судовим розглядом, і, з
урахуванням ставлення матері до дітей,
не може бути підставою для
застосування крайнього заходу впливу у
вигляді позбавлення її батьківських
прав.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачем і його представником не
надано і в суді апеляційної інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції, з`ясувавши в достатньому
обсязі обставини справи, перевіривши
доводи та надавши їм належну правову
оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України і нормам
матеріального закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами. Порушень норм
процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивача
ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володарського районного суду
Донецької області від 06 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді