Справа № 161/5767/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/773/44/14 Категорія: 57 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Антонюк К.І.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

представника третьої особи
Шульгана Ф.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визначення місця проживання дитини та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визначення місця проживання дитини
та визначення способу участі у
вихованні дитини за апеляційною
скаргою представника позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 15 листопада 2013 року,

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 15 листопада 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Визначено місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3 за
адресою: АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 114
грн. 70 коп. судового збору.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
про визначення ОСОБА_1 способу участі у
вихованні дитини відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову ОСОБА_1
та про відмову в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3

В ході апеляційного розгляду даної
справи позивач ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_2 підтримали
апеляційну скаргу із зазначених у ній
підстав, тоді як відповідач ОСОБА_3 та
її представник ОСОБА_4, представник
третьої особи Служби у справах дітей
Луцької міської ради Шульган Ф.П.
просили відхилити апеляційну скаргу з
огляду на її безпідставність та
залишити без змін рішення суду першої
інстанції.

Представник третьої особи
Управління служби у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради в
судове засідання не з'явився, подавши
клопотання про розгляд справи за його
відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, а також доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу представника позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову ОСОБА_1 та задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_3 в частині
визначення місця проживання
малолітньої дитини ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив із того, що з
урахуванням вікових та об'єктивних
потреб дитини, ставлення обох сторін до
виконання своїх батьківських
обов'язків залишення дитини для
проживання з матір'ю в повній мірі
відповідатиме інтересам дитини та
вимогам Декларації прав дитини від
20.11.1959 року.

Такі висновки суду ґрунтуються на
встановлених обставинах справи та
відповідних їм нормах матеріального
права, а тому з ними погоджується й
колегія суддів.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, є
батьками малолітнього ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Встановлено також, що з квітня 2012 року
сторони у справі проживають окремо, а
21.05.2012 року шлюб між ними розірвано у
судовому порядку.

На даний час позивач проживає в
м.Харків, а відповідач з дитиною - в
м.Луцьку Волинської області і дійти
спільної згоди щодо визначення місця
проживання дитини та порядку її
виховання сторони не в змозі.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про
охорону дитинства» кожна дитина має
право на проживання в сім'ї разом з
батьками або одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.1 ст.160 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Якщо ж мати та батько, які проживають
окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким
із них буде проживати малолітня дитина,
то відповідно до ч.1 ст.161 СК України
спір між ними може вирішуватися
органом опіки та піклування або судом.
При вирішенні спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.24 своєї постанови від 12
червня 1998 року N16 «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України», вирішуючи спори між
батьками, які проживають окремо (в тому
числі в одній квартирі), про те, з ким із
них і хто саме з дітей залишається, суд
виходячи із рівності прав та обов'язків
батька й матері щодо своїх дітей
повинен постановити рішення, яке
відповідало б інтересам неповнолітніх.
При цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання, маючи на увазі, що
перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дітей.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач та відповідач працюють
лікарями, обоє позитивно
характеризуються за місцем роботи,
мають стабільний та достатній дохід, а
також належні умови проживання: ОСОБА_1
мешкає у власній квартирі АДРЕСА_1,
ОСОБА_3 проживає у будинку своїх
батьків за адресою: АДРЕСА_2

Не заперечується відповідачем і та
обставина, що позивач, проживаючи
окремо, не втрачає інтересу до дитини,
яка, в свою чергу, є прихильною до обох
батьків.

Отже, наведені вище факти вказують на
те, що обидві сторони здатні
забезпечити належні
соціально-побутові умови для духовного
та фізичного розвитку й виховання
їхньої малолітньої дитини.

Згідно з висновком управління служб у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради від 14 грудня 2012 року
(а.с.130-133), доцільним є визначення місця
проживання малолітнього ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1, тоді як
інший орган опіки і піклування - Служба
у справах дітей Луцької міської ради
Волинської області дійшов
протилежного висновку про те, що дитина
має проживати з матір'ю ОСОБА_3 (а.с.213).

Обидва вищевказаних висновки, складені
за заявами сторін у справі, є
вмотивованими та категоричними.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права
дитини від 20.11.89, ратифікованої
Постановою Верховної Ради України №
789-XII від 27.02.91, дитина не повинна
розлучатися з батьками всупереч їх
бажанню, за винятком випадків, коли
компетентні органи згідно з судовим
рішенням, визначають відповідно до
застосовуваного закону і процедур, що
таке розлучення необхідне в
якнайкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини.

Згідно зі ст.6 Декларації прав дитини
від 20 листопада 1959 року, малолітня
дитина не повинна, крім тих випадків,
коли є виключні обставини, бути
розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч.2 ст.161 СК України, орган
опіки та піклування або суд не можуть
передати дитину для проживання з тим із
батьків, хто не має самостійного
доходу, зловживає спиртними напоями
або наркотичними засобами, своєю
аморальною поведінкою може зашкодити
розвиткові дитини.

За змістом наведених вище норм
міжнародного та національного
сімейного законодавства дитина не може
бути залишена для проживання з матір'ю
та розлучена з нею лише за наявності
виключних обставин, зокрема - у випадку
відсутності у матері самостійного
доходу, зловживання нею спиртними
напоями або наркотичними засобами, її
аморальної поведінки.

І оскільки відповідач ОСОБА_3 має
постійне місце роботи та стабільних
дохід, а позивачем не наведено суду
жодних доказів її аморальної поведінки
у побуті, зловживання нею спиртними
напоями або наркотичними засобами, то
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано дійшов
висновку про відсутність будь-яких
правових та фактичних підстав для
розлучення матері та її малолітньої
дитини і тому з урахуванням наведених у
ч.1 ст.161 СК України обставин визначив
місце проживання малолітньої дитини
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з його матір'ю
ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2

Доводи позивача про те, що ОСОБА_3
неналежно виконує свої материнські
обов'язки і що наявність у матері
відповідачки, у якої проживає
відповідач з дитиною, тяжкого
інфекційного захворювання несе
загрозу здоров'ю дитини не
заслуговують на увагу з огляду на
наступне.

Дійсно, постановою суду від 25 жовтня 2012
року ОСОБА_3 притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ч. ст.184 КУпАП (а.с.151). Як слідує зі змісту
даної постанови, ОСОБА_3 було визнано
винною в тому, що вона, працюючи в
м.Харків, залишила малолітнього сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, для догляду у
своєї матері, яка хворіє на гепатит «С»,
в м.Луцьку, і тим самим не виконує
обов'язків по вихованню дитини.

Разом з тим, як пояснила відповідач,
необхідність тимчасового залишення
дитини з бабусею у м.Луцьку була
обумовлена саме неможливістю її
спільного проживання з позивачем та
продовженням роботи у м.Харкові.

Такі пояснення відповідача об'єктивно
підтверджуються матеріалами справи, з
яких, зокрема, вбачається, що між
сторонами у справі ще до розлучення
склалися і продовжують існувати
глибоко неприязні стосунки, проявом
яких є взаємні претензії та
звинувачення: зі сторони позивача - у
перешкоджанні йому відповідачем у
доступі до дитини, зі сторони
відповідача - у неодноразовому
застосуванні ОСОБА_1 фізичного
насильства, на що вказують численні
постанови органів внутрішніх справ про
відмову в порушенні кримінальних
справ.

Крім того, згідно з ч.1 ст.257 СК України,
баба, дід, прабаба, прадід також мають
право спілкуватися зі своїми внуками,
правнуками, брати участь у їх
вихованні.

Наявність у матері відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_7 вірусного гепатиту «С» не
становить загрози для здоров'я дитини,
оскільки згідно з медичним висновком
(а.с.198) дане захворювання не
передається побутовим шляхом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому згідно зі ст.308 ЦПК
України апеляційну скаргу
представника позивача слід відхилити,
а рішення суду першої інстанції
залишити без змін, як таке, що ухвалене
з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 15 листопада 2013
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді