Справа № 440/2077/13
Головуючий у 1 інстанції: Мельник С.Р.
Провадження № 22-ц/783/5602/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2, його
представника-адвоката ОСОБА_3 та
апелянта ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Буського
районного суду Львівської області від
13 березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Відділу містобудування та
архітектури Буської РДА про визнання
прав забудовника в порядку
спадкування, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням позов
ОСОБА_2 задоволено. Судом визнано за ним
усі права забудовника житлового
будинку та господарських споруд, що
розташовані в АДРЕСА_1, (в тому числі
право здачі та введення об'єкту
нерухомого майна до експлуатації,
отримання свідоцтва про право
власності на нерухоме майно та
проведення державної реєстрації права
власності на нього), в порядку
успадкування після смерті ОСОБА_5, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 В
апеляційній скарзі, посилається на
незаконність, необґрунтованість
оскаржуваного рішення, порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
постановлення рішення без повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
без належної оцінки всіх доказів.

Апелянт стверджує, що судом не
встановлено усіх осіб, які
зареєстровані та проживають в будинку,
в якому проживав спадкодавець ОСОБА_5,
осіб, які мають право на обов'язкову
частку у спадковому майні, та осіб, які
володіють спірним майном на праві
спільної сумісної власності подружжя.
Крім того стверджує, що судом не було
з'ясовано наявність у спадкодавця
ОСОБА_5 дозвільних документів на
проведення будівельних робіт,
відсутніх яких означає, що дане
будівництво об'єкту здійснювалося
всупереч вимогам закону, тобто
самочинно, а до спадкоємців переходить
право власності на будівельні
матеріали, обладнання, які були
використані в процес будівництва.
Просить суд оскаржуване рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 (а.с. 33-35).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_4 на обґрунтування
апеляційної скарги та заперечення на
скаргу позивача ОСОБА_2 і його
представника-адвоката ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та пред'явлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити з наступних
підстав.

У відповідності до ст.ст.11, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням осіб, в межах
заявлених ними вимог на підставі
доказів, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

У відповідності до роз'яснень, що
містяться в ст.1 Закону України "Про
архітектурну діяльність" забудовник -
це особа, яка відповідно до закону
отримала право власності або
користування земельною ділянкою для
містобудівних потреб та виконує
передбачені законодавством дії,
необхідні для здійснення будівництва
або зміни (у тому числі шляхом знесення)
об'єкта містобудування.

Як вбачається з матеріалів справи
та безспірно встановлено судом першої
інстанції, позивач ОСОБА_2 проживає в
с.Андріївка Буського району Львівської
області в садибі з незавершеним
будівництвом житловим будинком
АДРЕСА_1

Його дядько, ОСОБА_5, до дня смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 року проживав за тією ж
адресою та згідно заповіту, складеного
ним 17 червня 2013 року, заповів ОСОБА_2 все
своє майно, де б воно не було та з чого б
воно не складалось і взагалі все те, що
буде йому належати на день його смерті
і на що він за законом матиме право
(а.с.5,6).

Крім того судом встановлено, що 18
грудня 1986 року ОСОБА_5 рішенням Буської
районної Ради народних депутатів за
№335 надано дозвіл на будівництво
індивідуального житлового будинку в
АДРЕСА_2 та на отримання Будівельного
паспорту на забудову земельної
ділянки.

Згідно акту виносу в натуру
земельної ділянки і розбивки будівель
від 16.02.1987 р., жителю с.Андрівка ОСОБА_5
на підставі рішення Буської районної
Ради народних депутатів за №335 від 18
грудня 1986 року та у відповідності з
проектом забудови земельної ділянки
наділено земельну ділянку для
будівництва індивідуального житлового
будинку і господарських будівель по
АДРЕСА_2 площею 800 кв.м., встановлено в
натурі її межі. Одночасно з виносом меж
земельної ділянки проведено винос
житлового будинку за проектом №0Б-М-4/79
(а.с.8,9)

Відповідно до зведеного акту
вартості об'єкта незавершеного
будівництва та опису до нього,
складених органом БТІ 6 листопада 2013
року, дане нерухоме майно є об'єктом
незавершеного будівництва, готовність
якого складає 8 відсотків (а.с.13).

Згідно довідки Андріївської сільської
ради №1777 від 07 листопада 2013 року,
АДРЕСА_2 Буського району Львівської
області перейменована на АДРЕСА_1.
Будинок за даною адресою належав
померлому ОСОБА_5 (а.с.10).

Колегією суддів, в супереч
твердженням апелянта, встановлено
також, що для здійснення будівництва
індивідуального житлового будинку і
господарських будівель по АДРЕСА_2
ОСОБА_5 розробив та затвердив
відповідну проектну документацію,
отримав будівельний паспорт та
свідоцтво на забудову земельної
ділянки за №3 від 17.02.1987 року, що не
заперечила апелянт ОСОБА_4

Таким чином,сукупність наявних у
справі та досліджених судом доказів
дає підстави стверджувати, що померлий
ОСОБА_5 був належним забудовником, в
розумінні ст.1 Закону України "Про
архітектурну діяльність".

Згідно положень ст.ст. 1216, 1217 ЦК
України спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців) та спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

У відповідності до приписів ст.1235
ЦК України заповідач може призначити
своїми спадкоємцями одну або кілька
фізичних осіб, незалежно від наявності
у нього з цими особами сімейних,
родинних відносин, а також інших
учасників цивільних відносин.

Положеннями ст.1218 ЦК України
передбачено, що до складу спадщини
входять всі права та обов'язки, що
належали спадкодавцю на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Згідно п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008
року « Про судову практику у справах
про спадкування» якщо будівництво
здійснювалося згідно із законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов'язки як
забудовника входять до складу
спадщини.

За положеннями .ч.3 ст. 1268 ЦК
України, спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку , встановленого ст.1270 цього
Кодексу він не заявив про відмову від
неї.

Відповідно до ст.1269 ЦК України,
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Судом встановлено, що після
смерті ОСОБА_5, приватним нотаріусом
ОСОБА_6 05 вересня 2013 року, в межах строку
на прийняття спадщини, відкрита
спадкова справа №54971377 за заявою
спадкоємця ОСОБА_2. Однак свідоцтва про
право спадщини на незавершене
будівництво не видано у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів.

В матеріалах справи відсутні
будь-які дані про наявність інших осіб,
які б, як спадкоємці, мали б право в
порядку ст.1241 ЦК України на обов'язкову
частку після смерті ОСОБА_5, що могло би
вплинути на обсяг прав позивача на
прийняття ним спадщини за заповітом
після смерті ОСОБА_5

Не надано таких доказів і
апелянтом ОСОБА_4, колишньою дружиною
померлого, яка, даючи пояснення
колегії суддів зазначила, що на час
смерті ОСОБА_5 не перебувала з ним у
шлюбі, який було розірвано в 2011 році. У
померлого на час смерті не було
неповнолітніх чи малолітніх дітей,
непрацездатних членів сім`ї, які б
перебували на його утриманні та
претендували б на обов'язкову частку в
спадковому майні

Не заслуговують на увагу і
твердження апелянта, про її права на
незавершене будівництво, як об'єкт
спільної сумісної власності подружжя,
оскільки судом вирішувалось питання не
про власність, а про успадкування права
«забудовника», яке тісно пов'язано з
особою спадкодавця та не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції, з достатньою повнотою і
всебічністю з'ясував обставини справи,
правильно встановив характер спірних
правовідносин та прийняв рішення
відповідно до вимог матеріального
права з дотриманням процедури розгляду
справи згідно норм процесуального
права

При цьому колегія суддів,
виходячи із фактичних обставин справи
та положень норм матеріального закону,
що регулюють спірні правовідносини,
вважає, що визнання за позивачем ОСОБА_2
права забудовника спірного будинку, не
порушує прав та законних інтересів
ОСОБА_4, оскільки остання в силу свого
правового статусу на час смерті
спадкодавця ОСОБА_5 не була
спадкоємцем, до якої б переходило право
на успадкування майна померлого, в тому
числі права останнього на здійснення
будівництва.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду.

Посилання ОСОБА_4 на те, що в
період забудови спірного
незавершеного будинку, вона мала право
на частину будівельних матеріалів,
використаних на будівництво, то
остання не позбавлена можливості
звернутись до суду з відповідним
позовом.

Беручи до уваги викладене,
колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків районного суду
і не вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307,
ч.1 ст.308,ст.313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів. -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Буського районного суду
Львівської області від 13 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ .

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М

Береза В.І.