07 лютого 2014 року Суворовський
районний суд міста Одеси у складі:
Головуючого - судді Гудіної Н.І.
при секретарі - Мельніченко Г.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 від
імені якої діє законний представник
ОСОБА_4 за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог - Головне
управління Державної міграційної
служби в Одеській області, Відділ опіки
та піклування Суворовськой районної
адміністрації Одеської міської ради
про визнання особи такою, що втратила
право на користування житловим
Позивачі звернулися до суду із
позовом до відповідача ОСОБА_3 від
імені якої діє законний представник
ОСОБА_4 про визнання відповідача
таким, що втратив право на
користування житловим приміщенням,
посилаючись на наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкають та
зареєстровані в АДРЕСА_1 з 02.06.1980 року по
Також, у вказаній квартирі
зареєстрований малолітній ОСОБА_6, 2012
року народження, який є онуком та сином
Головним наймачем вищезазначеної
квартири на підставі ордеру № 2289 серії
ЖР від 14 грудня 1977 року був ОСОБА_7 -
батько та дід позивачів, який помер
Потім головним наймачем
вищезазначеної квартири була ОСОБА_9 -
мати та бабуся позивачів, яка померла
Після смерті ОСОБА_9 головним
наймачем вказаної квартири на підставі
розпорядження Суворовської рай
адміністрації № 778р від 13.12.2012 року
стала позивач ОСОБА_1
З 04 січня 1995 року в спірній
квартирі був зареєстрований ОСОБА_4,
однак останній у спірній квартирі з 2001
року не мешкав, власне майно не
зберігав, жодних витрат на утримання
квартири не здійснював. Ніхто перешкод
ОСОБА_4 в проживанні не чинив, замків
не міняв, сварок, що могли зумовити
вимушене не проживання в квартирі не
було, вселитись знов у житло ОСОБА_4
жодного разу не намагався, та з 2001 року
проживав разом зі своєю сім'єю за
Зазначений житловий будинок
належав матері позивача ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року на підставі
Свідоцтва про право на спадщину від 23
лютого 2006 року, та складається з
житлової будівлі, загальної площі 51,6
кв.м., житловою - 33,6 кв.м. та надвірних
споруд «Г» - вбиральня, «Е» - гараж, № 1-4 -
огорожа, І - мостіння, розташованих на
земельній ділянці площею 565 кв.м.
В наступний час малолітня
ОСОБА_3 проживає разом з батьками
(АДРЕСА_2), та навчається в учбовому
закладі в Київському районі м. Одеси,
ніколи не мешкала в АДРЕСА_1.
В червні 2013 року позивачі
звернулись до Суворовського районного
суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратив право
користування жилим приміщенням, та
рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 17 вересня 2013 позов ОСОБА_1
та ОСОБА_2 було задоволено, ОСОБА_4 був
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду набрало
законної сили 30 вересня 2013 року.

Після отримання рішення суду
позивачі звернулись до відповідних
органів для зняття ОСОБА_4 з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою, але випадково нам стало
відомо, що ОСОБА_4, порушуючи вимоги
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-
ІV. (зі змінами та доповненнями), не
попередивши нас, 26.06.2013 року
зареєстрував за вказаною адресою свою
неповнолітню доньку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, без наміру оселити туди
доньку та змінити її місця проживання,
про що складений відповідний акт
обстеження від 28 жовтня 2013 року, який
складено у присутності сусідів, та
засвідчений головою ОСББ «Яблунька»
від 28.10.2013 року.

Як встановлено судовим рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 30 вересня 2013 року ОСОБА_4 з 2002 року
не проживає без поважних причин за
вказаною вище адресою, оплату
комунальних послуг не проводить,
ніякого особистого майна та речей в
квартирі немає, що підтверджується
актом ОСББ «Яблунька» від 03.06.2013 року.
Всі обов'язки по сплаті комунальних
послуг платежів та утримання квартири
належному стані покладенні на нас.

Відповідно до статті 61 ЦПК
України обставини, встановленні
судовим рішенням, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановленні
ці обставини.

Неповнолітня ОСОБА_3 та її сім'я
(батько ОСОБА_4 та мати) з 2001 року
проживають в Київському районі м. Одеси
(АДРЕСА_2) за власним бажанням.

ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право
на спадщину за законом від 01 липня 2013
року є власником ? частки житлової
будівлі, загальної площі 51,6 кв.м.,
житловою - 33,6 кв.м. та надвірних споруд
«Г» - вбиральня, «Е» - гараж, № 1-4 -
огорожа, І - мостіння, розташованих на
земельній ділянці площею 565 кв.м., в
повній мірі користується та володіє
всім житловим будинком, сплачує
необхідні податки за користування
комунальними послугами, та він і його
сім*я з 2001 року не мала ніякого наміру
вселитись у спірну квартиру.

Іншим співвласником ? частки є
позивач ОСОБА_1, але вона не
користується вказаним житловим
будинком, так як там вже тривалий час
проживає сім'я ОСОБА_4 (дружина та
донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3).

Статтею 33 Конституцією
України гарантовано кожному, хто
перебуває на території України,
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання.

Згідно вимогам ст. 13 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11.12.2003 № 1382- ІV.,
неповнолітні діти, які не досягли
14-річного віку, обмежені щодо права
вільного вибору місця проживання і
мають право проживати тільки разом з
батьками, чи одним з них.

Статтею 47 Конституції України
гарантовано що ніхто не може бути
позбавлений житла інакше ніж на
підставі закону за рішенням суду.

На підставі вище переліченого,
позивачі вважають, що реєстрація
малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3
є незаконною, так як ОСОБА_4
зареєстрував за вказаною адресою свою
доньку без наміру оселити її та
змінити її місце проживання, а її право
вільного вибору місця проживання
обмежено законом, та просять суд позов
задовольнити.

Представник позивача в судове
засідання не з'явилась, надала заяву, в
якій позовні вимоги позивачів
підтримала в повному обсязі та просила
суд позов задовольнити.

Відповідач та її законний
представник в судове засідання не
з'явились, сповіщались належним чином
про час та місце слухання справи,
причини неявки суду не відомі, заяви
про розгляд справи без їх участі до
суду не надходило.

Представники третіх осіб в судове
засідання не з'явились, до суду
надійшли заяви з проханням слухати
справу без їх участі, вирішення справи
залишили на розсуд суду.

На підставі статті 169
Цивільного процесуального кодексу
України, якщо суд не має відомостей про
причини неявки відповідача,
повідомленого належним чином, суд
вирішує справу на підставі наявних в
ній даних та доказів.

Відповідно до статті 224
Цивільного процесуального кодексу
України, у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло повідомлень про причини
неявки або якщо зазначені причини
визнані неповажними, суд може ухвалити
заочне рішення на підставі наявних у
справі доказів, якщо позивач не
заперечує проти такого вирішення
справи.

Дослідивши матеріали
справи, встановивши дійсні
правовідносини, які виникли між
сторонами справи, оцінивши всі докази
зібрані у справі у їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню виходячи з наступного:

Судом встановлено, ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_6, 2012 року народження, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, 2000 року народження
зареєстровані в АДРЕСА_1.

Головним наймачем вказаної
квартири на підставі розпорядження
Суворовської рай адміністрації № 778р
від 13.12.2012 року є позивач ОСОБА_1

З 04 січня 1995 року в спірній
квартирі був зареєстрований ОСОБА_4,
однак останній у спірній квартирі з 2001
року не мешкав, власне майно не
зберігав, жодних витрат на утримання
квартири не здійснював, так як з 2001
року проживав разом зі своєю сім*єю за
адресою АДРЕСА_2.

Зазначений житловий будинок
належав матері позивача ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року на підставі
Свідоцтва про право на спадщину від 23
лютого 2006 року, та складається з
житлової будівлі, загальної площі 51,6
кв.м., житловою - 33,6 кв.м. та надвірних
споруд «Г» - вбиральня, «Е» - гараж, № 1-4 -
огорожа, І - мостіння, розташованих на
земельній ділянці площею 565 кв.м.

В наступний час малолітня ОСОБА_3
проживає разом з батьками (АДРЕСА_2), та
навчається в учбовому закладі в
Київському районі м. Одеси, ніколи не
мешкала в АДРЕСА_1.

Рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 17 вересня 2013 року
ОСОБА_4 був визнаний таким, що втратив
право користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду набрало законної
сили 30 вересня 2013 року.

Після отримання рішення суду
позивачі звернулись до відповідних
органів для зняття ОСОБА_4 з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою, але їм стало відомо, що ОСОБА_4,
всупереч вимогам Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11.12.2003
№ 1382- ІV (зі змінами та доповненнями), не
попередивши позивачів 26.06.2013 року
зареєстрував за вказаною адресою свою
неповнолітню доньку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, без наміру оселити туди
доньку та змінити її місця
проживання,що підтверджується актом
обстеження від 28 жовтня 2013 року, який
засвідчений головою ОСББ «Яблунька»
від 28.10.2013 року.

Як встановлено судовим рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 30 вересня 2013 року ОСОБА_4 з 2002 року
не проживає без поважних причин за
вказаною вище адресою, оплату
комунальних послуг не проводить,
ніякого особистого майна та речей в
квартирі немає, що підтверджується
актом ОСББ «Яблунька» від 03.06.2013 року.
Всі обов'язки по сплаті комунальних
послуг платежів та утримання квартири
належному стані покладенні на нас.

Відповідно до статті 61 ЦПК
України обставини, встановленні
судовим рішенням, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановленні
ці обставини.

ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право
на спадщину за законом від 01 липня 2013
року є власником ? частки житлової
будівлі, загальної площі 51,6 кв.м.,
житловою - 33,6 кв.м. та надвірних споруд
«Г» - вбиральня, «Е» - гараж, № 1-4 -
огорожа, І - мостіння, розташованих на
земельній ділянці площею 565 кв.м., в
повній мірі користується та володіє
всім житловим будинком, сплачує
необхідні податки за користування
комунальними послугами, та він і його
сім*я з 2001 року не мала ніякого наміру
вселитись у спірну квартиру.

Іншим співвласником ? частки є
позивач ОСОБА_1, але вона не
користується вказаним житловим
будинком, так як там вже тривалий час
проживає сім'я ОСОБА_4 (дружина та
донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3).

Враховуючи норму статті 33
Конституції України, з урахуванням
фактичних обставин, суд вважає, що
наявність лише реєстрації особи за
певною адресою не може слугувати
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Згідно вимог ст. 6 цього
Закону зазначено, що громадяни України,
а також іноземець чи особа без
громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах,
зобов'язані протягом десяти днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання.

Відповідно до частини 1
статті 7 цього Закону підставою для
зняття особи з реєстрації місця
проживання здійснюється в тому числі
на підставі остаточного рішення суду
(про позбавлення права користування
житловим приміщенням).

Відповідно до статті 29
Цивільного кодексу України місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення
придатне для проживання в ньому, у
відповідному населеному пункті, у
якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово.

Згідно вимогам ст. 13 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11.12.2003 № 1382- ІV.,
неповнолітні діти, які не досягли
14-річного віку, обмежені щодо права
вільного вибору місця проживання і
мають право проживати тільки разом з
батьками, чи одним з них.

На думку суду, малолітня ОСОБА_3 з
народження та по теперішній час
проживає разом з батьками в житловому
будинку за адресою АДРЕСА_2, та її
реєстрація за адресою АДРЕСА_1 є такою,
що не відповідає вимогам Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11.12.2003 № 1382- ІV.

Зазначена позиція суду
кореспондується з позицією Пленуму
Верховного Суду України, яка викладена
у абзаці 2 пункту 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996
«Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя».

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 33, 47 Конституції
України, ст. 13 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11.12.2003
№ 1382- ІV, ст. ст. 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 224 294,
296 ЦПК України, ст. ст. 64, 71, 72, 107 ЖК
України, постановою Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», постановою
Пленуму Верховного Суду України № 9
від 01.11.1996 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя», ст. 319, 391 ЦК України, суд
ст. ст. 33, 47 Конституції України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 від імені якої діє законний
представник ОСОБА_4 за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог - Головне управління Державної
міграційної служби в Одеській області,
Відділ опіки та піклування
Суворовськой районної адміністрації
Одеської міської ради про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням
квартири АДРЕСА_1.

Встановити порядок виконання
рішення суду таким чином, що після
набрання рішенням законної сили, воно є
підставою для Головне управління
Державної міграційної служби в
Одеській області для зняття з
реєстраційного обліку проживання за
адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3
року народження.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення заочне рішення може бути
оскаржено в загальному порядку, а саме
рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом. У цьому разі
строк на апеляційне оскарження рішення
починається відраховуватися з дати
постановлення ухвали про залишення
заяви про перегляд заочного рішення
без задоволення.

Суддя-