Справа: 164/2026/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року. Смт.
Маневичі.

Маневицький районний суд
Волинської області в складі:

головуючого - судді Токарської
І.С.,

при секретарі Матвійчук Н.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
житлом і відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в суд із даним
позовом, який мотивувала тим, що 3
жовтня 2013 року рішенням Маневицького
районного суду за нею було визнано
право власності на житловий будинок із
відповідною частиною господарських та
побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1,
як на спадкове майно по смерті чоловіка
ОСОБА_4 Однак ОСОБА_3, яка є дочкою
позивача, не впускає її в оселю та не
реагує на прохання інших родичів, а
тому була змушена також звертатись до
правоохоронних органів. Крім того,
вважає, що незаконними діями
відповідача їй також було заподіяно
моральну шкоду, яку оцінила в 10 000
гривень і просила суд позов
задовольнити із наведених у ньому
підстав, зобов»язати відповідача
ОСОБА_3 усунути перешкоди в
користуванні та розпорядженні
частиною житлового будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель і споруд, що
знаходяться по АДРЕСА_1 та стягнути із
відповідача на її користь 10 000 гривень
моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач позов
підтримала із наведених у ньому
підстав та просила задовольнити.

Відповідач позов заперечила, просила
відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та оцінивши докази в їх
сукупності, суд приходить висновку про
часткове задоволення позову з
наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України кожному
гарантовано право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. ст. 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391
Цивільного Кодексу України (далі - ЦК)
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та права розпорядження
своїм майном.

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, згідно з якими власник має
право використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу
України визначено, що ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Судом установлено, що рішенням
Маневицького районного суду від 3
жовтня 2013 року позов ОСОБА_2 до
Прилісненської сільської ради
Маневицького району Волинської
області, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання права власності на
спадкове майно задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на ?
частини житлового будинку із
відповідною частиною господарських та
побутових будівель і споруд, що
знаходяться по АДРЕСА_1, які належали
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної
сумісної власності (а.с.7-8).

Із пояснень позивача та відповідача
встановлено, що, незважаючи на те, що
вони перебувають у родинних
відносинах, на даний час між ними
неприязні стосунки з приводу
спадкового житла та ведення домашнього
господарства, у зв»язку з чим ОСОБА_2
вже тривалий час проживає у іншої своєї
дочки. Позивачем вже виготовлено
технічний паспорт на об»єкт нерухомого
майна, відповідач у даній справі на
даний час ще не оформила своє спадкове
право на майно. Незважаючи на те, що під
час розгляду справи ОСОБА_3 запевняла,
що вона не чинить перешкод у
користуванні будинком, допитані в
якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є
сестрами відповідача, підтвердили
суду, що їх матір в березні 2013 року
змушена була залишити свою оселю і в
подальшому проживати у дітей, оскільки
ОСОБА_3 не дозволяє їй мешкати в будинку
і розпоряджається усім майном на
власний розсуд.

Крім того, факт спору між сторонами з
приводу користування та розпорядження
будинком та майном по АДРЕСА_1
підтверджується також поясненнями
свідка ОСОБА_7 та висновком
Маневицького РВ УМВС України у
Волинській області від 10 серпня 2013
року, з якого вбачається, що 9 серпня 2013
року в чергову частину райвідділу
звернулась ОСОБА_2 з приводу того, що
дочка ОСОБА_3 пошкодила її майно (а.с.71).

В судовому засіданні 19 лютого 2014 року
позивачем ОСОБА_2 було подано заяву про
уточнення позовних вимог і внесення
змін до предмету позову, проте у
прийнятті заяви судом було відмовлено,
оскільки, згідно ч. 2 ст. 31 ЦПК України
позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову лише до початку
розгляду судом справи по суті.

За вимогами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, а тому,
враховуючи ту обставину, що сторони на
даний час перебувають між собою у
неприязних стосунках та позивач не
може користуватися спірним житлом,
оскільки відповідач чинить їй
перешкоди, суд приходить висновку, що
ОСОБА_3 слід зобов»язати усунути ОСОБА_2
перешкоди в користуванні та
розпорядженні будинком АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог про стягнення
моральної шкоди із ОСОБА_3, то,
відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Зі змісту ст. 23 ЦК України вбачається,
що особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав, яка в тому числі
полягає у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв»язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів сім»ї чи близьких
родичів.

Згідно роз»яснень, що містяться у п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», суд, зокрема, повинен з»ясувати,
чим підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Відповідальність за завдану шкоду може
наставати лише за наявності підстав, до
яких законодавець у ст. 1167 ЦК України
відносить: а) наявність шкоди; б)
протиправну поведінку заподіювача
шкоди; в) причинний зв»язок між шкодою
та протиправною поведінкою
заподіювача; г) вину.

В обґрунтування позовних вимог про
стягнення моральної шкоди позивач
посилалася на те, що вона, внаслідок
протиправної поведінки відповідача,
перенесла значні душевні страждання,
що спричинили гіпертонічну хворобу та
гіпертонічний криз, на підтвердження
чого надала довідку поліклініки №2
Рівненської міської ради від 2 грудня
2013 року (а.с. 9).

Однак такі доводи не підтверджують те,
що саме у зв»язку із конфліктом між
позивачем та відповідачем виникло у
ОСОБА_2 вказане захворювання, оскільки,
згідно довідки ЛАЗПСМ с. Прилісне
Маневицького району від 3 січня 2014 року
№25, наданої відповідачем ОСОБА_3 суду,
вбачається, що ОСОБА_2 знаходиться на
диспансерному обліку з діагнозом ВСД
по гіпертонічному типу ще з 2002 року (а.с.
19).

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги про стягнення з
відповідача 10 000 гривень у
відшкодування моральної шкоди є
безпідставними та задоволенню не
підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає
частковому стягненню із відповідача на
користь позивача судові витрати, а саме
- 229 гривень 40 копійок сплаченого нею
судового збору, тобто сума, пропорційна
до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 30, 60, 88, 210, 215 ЦПК
України, на підставі ст. 41 Конституції
України, ст. ст. 23, 319, 321, 383, 391, 1167 ЦК
України, ст. ст. 9, 150 ЖК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Зобов»язати відповідача ОСОБА_3
усунути перешкоди ОСОБА_2 у
користуванні та розпорядженні
частиною житлового будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель і споруд, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із відповідача ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі
229 (двісті двадцять дев»ять) гривень 40
копійок.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до Апеляційного суду
Волинської області через Маневицький
районний суд Волинської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

Маневицького районного суду
І.С.
Токарська