Справа № 463/936/13
Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/438/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Мацея М.М.,

суддів:
Монастирецького Д.І., Тропак О.В.,

секретаря:
Дідуся О.Р.,

з участю: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 16 жовтня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про визнання правочину
удаваним, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
який вказував, що 01 січня 2010 року він
уклав договір позики грошових коштів у
розмірі 48949 доларів США, що
еквівалентно 390857,77 грн. з відповідачкою
ОСОБА_4, які остання зобов'язалась
повернути до 31 грудня 2010 року. Однак
відповідачка в порушення договірних
зобов'язань позику не повернула, на
прохання повернути кошти жодним чином
не відреагувала, в усній формі сплатити
заборгованість відмовилася. Позивач
просив в судовому порядку стягнути з
відповідачки позичену суму та судові
витрати сплачені при зверненні до суду.

01 жовтня 2013 року ухвалою судового
засідання до спільного розгляду
прийнято зустрічну позовну заяву
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору
позики від 01 січня 2010 року удаваним
правочином. В обґрунтування позовних
вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що
підписання зазначеного договору
позики від 01 січня 2010 року мало на меті
приховання реально вчиненого договору
фінансової допомоги. Отримані від
ОСОБА_2 всі кошти згідно його вказівок
вона використала в якості фінансової
допомоги на розвиток підприємства.
Просила позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду
м.Львова від 16 жовтня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і
ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник
позивача - ОСОБА_3 в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_2, в іншій
частині рішення суду не оскаржувалося.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов ОСОБА_2, в решті
рішення залишити без змін.

Зазначає, що у п.2.1 Договору позики б/н
від 01.01.2010 року чітко передбачено, що
сума позики за Договором визначається
згідно Додатку № 1 до даного Договору і
становить суму не менше визначеної
Додатком № 1 до даного Договору. У
Додатку № 1 від 01.01. 2010 року чітко
визначено те, що розписка про отримання
коштів за договором позики є Додатком
№ 1 і цим документом визначено суму
позики, яку відповідачка отримала у
позику від ОСОБА_2 та зобов'язалась
повернути до 31.12.2010 року.

Сторони належним чином повідомлені про
час і місце розгляду справи, що
стверджується наявними у справі
письмовими повідомленнями, наведене
підтвердили у судовому засіданні їх
представники. Заяв про відкладення
розгляду справи не поступило, що
відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України, не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_3 на підтримання
апеляційної скарги, пояснення
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на
заперечення скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами договору позики б/н від 01
січня 2010 року не було обумовлено суми
позики, яку позивач за первісним
позовом просить стягнути з
відповідачки, а представлена суду
розписка про отримання коштів за
договором позики від 01 січня 2010 року
(а.с. 25) не підтверджує факту отримання
ОСОБА_4 грошових коштів в якості позики
саме за наведеним вище договором
позики.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна.

За вимогами статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обгрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення
повністю не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Як убачається з матеріалів справи, 01
січня 2010 року ОСОБА_4 подала розписку
про отримання від ОСОБА_2 грошових
коштів у розмірі 48 949 доларів США (а.с.25),
які зобов'язалася повернути в межах
строків передбачених договором.

Із договору позики від 01 січня 2010 року,
укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 (а.с.24)
убачається, що позика повинна бути
повернена до 31 січня 2010 року (п.4.1).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Даючи оцінку наданим позивачем на
підтвердження укладених договору
позики письмових доказів (договору і
розписці від 01 січня 2010 року), суд
дійшов висновку, що між сторонами
договору не обумовлено суми позики, а
розписка не підтверджує факту
отримання відповідачкою грошових
коштів.

Проте суд не звернув уваги на те, що у
розписці зазначені сторони
зобов'язання (позикодавець та
позичальник), їх паспортні дані, адреси,
місця проживання, грошова сума, яку
отримала позичальник та особистий
підпис останньої.

Отже, між сторонами було досягнуто
згоди стосовно всіх істотних умов
договору позики й розписка свідчить
про його укладення відповідно до вимог
ст. 1046 ЦК України.

У порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України суд
зазначених вимог закону до уваги не
взяв, під час вирішення спору належним
чином не перевірив доводів, викладених
ОСОБА_2 у його позові, не врахував, що
відповідно до вимог ст.1047 ЦК України
розписка є одночасно документом, який
підтверджує і передачу грошей
позикодавцем позичальнику, і укладення
договору позики.

Крім того, якщо відповідачка
посилалася на безгрошовість договору,
то згідно зі ст. 1051 ЦК України вона має
право оспорити договір позики із цих
підстав, однак вона такого позову не
пред'являла, у задоволенні її
зустрічного позову про визнання
правочину удаваним судом відмовлено за
безпідставністю і рішення суду в цій
частині не оскаржувалось.

У судовому засіданні апеляційного суду
представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано і
судовою колегією оглянуто оригінал
розписки відповідачки ОСОБА_4 від 01
січня 2010 року про позику грошових
коштів.

При цьому ОСОБА_3 пояснила, що наявність
боргової розписки у ОСОБА_2 свідчить, що
відповідачка грошові кошти не
повернула, з чим погоджується колегія
суддів.

Суд першої інстанції на зазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернув, належної оцінки їм не
дав та ухвалив помилкове рішення в
оскаржуваній його частині через
неправильне застосування норм
матеріального права, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення в цій частині і ухвалення
нового рішення про задоволення позову
ОСОБА_2 В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на
користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 3341,00
грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,
-

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 16 жовтня 2013 року в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_2
скасувати і в цій частині ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 390
857 грн. 77 коп. боргу за договором позики
та 3441,00 грн. сплаченого судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Монастирецький Д.І.

Тропак О.В.