Справа № 0907/2-5135/2011
Провадження НОМЕР_4/344/82/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року
м.
Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

за участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представників відповідача
Івано-Франківського МВК Устінського
А.В., Александрович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Івано-Франківськ
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету
Івано-Франківської ради, третя особа,що
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_9 про розподіл підвального
приміщення, виділення ОСОБА_3 у
власність 44/100 частки підвального
приміщення та розподіл земельної
ділянки, закріпленої за
будинковолодінням АДРЕСА_1,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в суд з вказаним
позовом, який в подальшому уточнила та
просила суд :

1.Постановити рішення про визнання
недійсними рішення
Івано-Франківського МВК від 25.08.2010р. №481
про прийняття в експлуатацію житлового
будинку АДРЕСА_2, влаштованими в
просторі горища житловими і
допоміжними приміщеннями та
влаштованими в підвалі допоміжними
приміщеннями на АДРЕСА_2 в частині
включення в реконструкцію підвальних
приміщень під квартирою НОМЕР_4 та
горища над квартирою НОМЕР_4 цього ж
будинку.

2.Визнати недійсним рішення МВК від
03.04.2012р. № 193 в частині оформлення на
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 права
власності на підвальні приміщення під
квартирою НОМЕР_4 та горища над
квартирою АДРЕСА_1.

3. Визнати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 07.05.2012р.
видане ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на підставі
рішення МВК від 03.04.2012р. №193 недійсним в
частині збільшення загальної та
житлової площі квартири НОМЕР_5 за
рахунок переобладнаних ними
підвальних приміщень квартири НОМЕР_4
та горища над квартирою НОМЕР_4.

4.Скасувати державну реєстрацію права
на нерухоме майно - восьмикімнатну
квартиру по АДРЕСА_2 як незаконну.

5.Постановити рішення про поділ
підвальних приміщень що знаходяться
під квартирою НОМЕР_4 та горища над
квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками
даної квартири- позивачем та
відповідачем ОСОБА_4 відповідно до
висновку експертного дослідження
№9/04-2012 від 03.04.2012р. виділивши ОСОБА_3
підвальні приміщення площею 25,8 кв.м. та
горища над квартирою площею 29,0 кв.м.

6. Провести розподіл земельної ділянки
що належить до квартири АДРЕСА_1 між
співвласниками квартири позивачем та
відповідачем ОСОБА_4 відповідно до
висновку експертного дослідження
№17/12-2012р. від 20.12.2011р. виділивши
позивачу земельну ділянку згідно до
першого варіанту розподілу площею 0.0176
га.( додаток 5 до висновку експерта).

7.Стягнути з відповідачів судові
витрати по справі.

Позовні вимоги мотивує тим, що
внаслідок незаконних рішень та дій
відповідачів, які виявились у
прийнятті рішень виконавчим комітетом
органу місцевого самоврядування у
наданні дозволів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на
прийняття в експлуатацію, оформлення
на них права власності, видачі
правовстановлюючих документів та
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно її, як власника було
позбавлено права на отримання в
користування частини допоміжних
приміщень.

В судовому засіданні позивач та її
адвокат позов підтримали та просили
його задовольнити, з підстав, що у ньому
зазначені.

Відповідачі та їх представники у
судовому засіданні заперечували щодо
задоволення даного позову в повному
обсязі вважаючи його безпідставним та
таким, що до задоволення не підлягає в
повному обсязі.

Третя особа,що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_9 в судове засідання
не з'являлась, її інтереси у справі
захищав адвокат згідно до угоди про
надання правової допомоги.

Суд роз'яснював сторонам їх права та
обов'язки, а також наслідки їх
невиконання і постановляє судове
рішення на підставі тих доказів, що
були надані сторонами. Також суд
констатує, що вирішити спір в
позасудовому порядку сторони не
спромоглися хоча заявляли суду про
такий намір.

Адвокатом ОСОБА_2 було заявлено
клопотання про застосування строків
позовної давності, щодо чого в судовому
засіданні заперечувала сторона
позивача, однак суд погоджується із
позицією сторони позивача щодо того, що
в даному випадку має місце спір між
сторонами щодо поділу спільного майна,
який триває, як вбачається з матеріалів
справи з 2005 року, а тому суд вважає
безпідставною заяву сторони
відповідача про застосування строків
позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи
судом встановлені наступні обставини
справи та відповідні їм
правовідносини.

Житловий будинок АДРЕСА_2
співвласниками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_9
та квартири НОМЕР_4 співласниками якої
є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за домоволодінням
НОМЕР_6 рахується земельна ділянка
площею 0,0712га. (т.1 а.с. 124), в тому числі
ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було приватизовано в
рівних долях по 50% земельну ділянку
площею 0,344 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку (т.1
а.с.134), а решта земельної ділянки в
розмірі 0,368 кв.м. належить до кв.НОМЕР_4 і
є не розподіленою між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
а право власності на неї не
зареєстроване.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 05.07.2005р. в справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного
подружнього майна та за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування квартир, визнання
права власності на частину квартири, за
результатом розгляду справи було
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4
до ОСОБА_3 щодо визнання недійсним
договору дарування квартир, визнання
права власності на частину квартири, а
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено,
поділено між сторонами як спільне
подружнє майно набуте під час шлюбу та
присуджено ОСОБА_3 частину квартири
АДРЕСА_1 (придбану ОСОБА_4 на підставі
договору купіль-продажу квартири
15.05.1998р. (т.1 а.с.48), та яка на час
приватизації була приватизована без
комор, які розташовані в підвальному
приміщенні - т.1 а.с.68), що складається з
жилої кімнати площею 27,76 м.кв. та
зобов'язано останню провести добудову
до цієї кімнати згідно з висновком
експерта за погодженням з органами
архітектури у встановленому чинним
законодавством порядку, земельну
ділянку площею 0,0405 га, що розташована
на території Хриплинської сільської
Ради Івано-Франківської міської Ради, а
всього майна на 79496 грн., а ОСОБА_4
присуджено частину квартири АДРЕСА_1,
що складається з жилої кімнати площею
20,40 м.кв., кухні 8,06 м.кв., вбиральні 1,2
м.кв., коридора 6,73 м.кв., гаража ГБК №14 м.
Івано-Франківська, а всього майна на
суму 96406 грн., стягнуто з ОСОБА_4 у
користь ОСОБА_3 8455 грн. грошової
компенсації за неотриману частку майна
та 1196 грн. судових витрат (т.1 а.с. 34-35).

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 23.06.2011р. в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
ідеальних часток співвласників
квартири було задоволено позов та
визнано, що ОСОБА_4 належить 56/100
ідеальних часток, а ОСОБА_3 - 44/100
ідеальних часток в квартирі АДРЕСА_1 (т.1
а.с.112).

Позивач своє право власності на 44/100
частин квартири АДРЕСА_1 зареєструвала
11.04.2012р. (т.1 а.с. 113).

Виконавчий комітет Івано-Франківської
ради 17.08.2006р. прийняв рішення про
оформлення права власності на нерухоме
майно за №312 за ОСОБА_10 та ОСОБА_9 щодо
квартири АДРЕСА_2, 29.09.2006р. було видано
свідоцтво на нерухоме майно на
підставі вказаного вище рішення, а
05.10.2006р. прийнято рішення про державну
реєстрацію прав (т.1 а.с. 173-174).

Надалі виконавчий комітет
Івано-Франківської ради 03.04.2012р.
прийняв рішення про оформлення права
власності на нерухоме майно за №193 (т.1
а.с.165-166), в тому числі і за ОСОБА_10 та
ОСОБА_9 щодо квартири НОМЕР_5 з
підвальними приміщеннями на АДРЕСА_2,
07.05.2012р. було видано свідоцтво на
нерухоме майно на підставі вказаного
вище рішення, а 11.05.2012р. прийнято
рішення про державну реєстрацію прав
(т.1 а.с. 138-139).

Вирішуючи даний спір по суті суд
враховує таке.

ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 15.05.1998р.
було придбано у ОСОБА_11, ОСОБА_12 та
інших квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.48).

Оскільки вказана квартира була набута
у 1998 році, то до правовідносин суд
застосовує правила ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю, за змістом якої
передбачено, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною суміс ною
власністю, а кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і розпо
рядження цим майном.

В той же час положення Цивільного
кодексу Української РСР, які
регулювали правовідносиини у сфері
власності були виключені на підставі
Закону України №3718-12 від 16.12.1993р. „Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України" в зв'язку з прийняттям
Закону України "Про власність".

Згідно із ст. ст. 12, 16, 17 ЗУ «Про
власність» (що діяв на момент придбання
квартири), громадянин набуває права
власності на доходи від участі в
суспільному виробництві,
індивідуальної праці, підприємницької
діяльності, вкладення коштів у
кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.
Громадянин, який став власником цього
майна, має право розпоряджатися ним на
свій розсуд: продавати, обмінювати,
здавати в оренду, укладати інші угоди,
не заборонені законом. Майно, нажите
подружжям за час шлюбу, належить їм на
праві спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України Майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними. Майно, придбане внаслідок
спільної праці громадян, що об'єдналися
для спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

Оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_3
та ОСОБА_4 не дійшли згоди щодо
добровільного поділу майна, належного
їм на праві спільної сумісної
власності, то рішенням суду від 05.07.2005р.
було поділено належне сторонам спільне
подружнє майно, окрім допоміжних
приміщень. За змістом цього рішення
суду встановлено, що із 23 травня 1982 року
до 26 вересня 2002 року (рішення суду про
розірвання шлюбу) ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі, а
проживали спільно приблизно до вересня
2001 року, а тому все, що було ними
придбано до вересня 2001 року є їх
спільним подружнім майном (т. 1 а.с.34-35).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду", до об'єктів приватизації
належать квартири багатоквартирних
будинків, одноквартирні будинки,
кімнати у квартирах та одноквартирних
будинках.

У відповідності до ч.2,3 ст. 10 Закону
України "При приватизацію державного
житлового фонду", мешканці квартир
багатоквартирних будинків є
співвласниками допоміжних приміщень
будинку, технічного обладнання,
елементів зовнішнього благоустрою.
Допоміжні приміщення (кладовки, сараї
та ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Згідно з Рішенням Конституційного суду
України № 1-2/2004 під 02.03.2004р. у справі про
офіційне тлумачення положень пункту 2
статті 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" (справа про права співвласників
на допоміжні приміщення
багатоквартирних будинків)
співвласники багатоквартирного
будинку є співвласниками його
допоміжних приміщень (горища, підвалу
та ін.). П. 1.1. резолютивної частини
даного рішення проголошує, що
"допоміжні приміщення (підвали, сараї,
комори, горища, колясочні тощо)
передаються безоплатно у спільну
власність громадян одночасно з
приватизацією (набуття права
власності) ними квартир (кімнат у
квартирах) багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення будь-яких додаткових дій."

Також, згідно із п. 1.2. вказаного рішення
власник (власники) неприватизованих
квартир багатоквартирного будинку є
співвласником (співвласниками)
допоміжних приміщень нарівні з
власниками приватизованих квартир.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України,
власникам квартир у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

На час приватизації, вказана вище
квартира (АДРЕСА_1) була приватизована
без комор, які розташовані в
підвальному приміщенні і на час
укладення договору купівлі-продажу
квартири від 15.05.1998р. квартира була
придбана без комор, які розташовані в
підвальному приміщенні, що
підтверджується довідкою
Івано-Франківського ОБТІ від 17.06.2011р. за
№2070/01-18 (т.1 а.с.68).

Отже, допоміжні приміщення будинку
АДРЕСА_1, зокрема підвальні приміщення
та горище до 17.08.2006р. (рішення МВК про
оформлення права власності на нерухоме
майно за №312 за ОСОБА_10 та ОСОБА_9 щодо
квартири АДРЕСА_2), відповідно до норм
чинного законодавства перебували у
спільній власності фізичних осіб -
власників квартир у будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 26.11.2009р. подав до Управління
архітектури і містобудування
нотаріально посвідчену заяву про
надання своєї згоди на переобладнання
горищного приміщення під житлові
кімнати та двох підвалів під майстерню,
які розташовані в будинку АДРЕСА_1,
копія якої долучена до матеріалів
справи. Вказана обставина сторонами не
заперечується.

Інший співвласник допоміжних
приміщень в будинку АДРЕСА_1, яким є
позивач по справі своєї згоди на таке
переобладнання горищного приміщення
під житлові кімнати та двох підвалів
під майстерню не надавала.

Натомість п 1.3. резолютивної частини
Рішення Конституційного Суду України
від 2 березня 2004 року N4-рп/2004 встановлює,
що питання щодо згоди співвласників
допоміжних приміщень на надбудову
поверхів, улаштування мансард у
багатоквартирних будинках, на вчинення
інших дій стосовно допоміжних
приміщень (оренда тощо) вирішується
відповідно до законів України, які
визначають правовий режим власності.

Крім того пунктом 1.4.5. Правил утримання
жилих будинків та прибудинкових
територій, які затверджено Наказом
Держжитлокомунгоспу України
від17.05.2005р. за № 76 (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 25 серпня
2005 р. за №927/11207р.) вказано, що для
одержання дозволу на
переобладнання або перепланування
жилих будинків, жилих і нежилих у
жилих будинках приміщень їх власник
або уповноважена ним особа, наймач
(орендар) приміщення за згодою його
власника подають до органу місцевого
самоврядування заяву про надання
дозволу на переобладнання або
перепланування та, у разі
необхідності, можуть подаватися такі
документи:

- копія свідоцтва на право власності
або договору найму (оренди)
приміщення;

- копія поповерхових планів,
завірених в установленому порядку;

- проект переобладнання або
перепланування жилих будинків, жилих
і нежилих у жилих будинках
приміщень, погоджений в установленому
порядку;

- згода власників, співвласників
(наймачів) або уповноважених ними осіб
на переобладнання та перепланування
приміщень, що перебувають у їх
спільній власності.

Пунктом 1.4.6 цих же правил вказано, що
власник, наймач (орендар) жилого
будинку, жилого чи нежилого у жилому
будинку приміщення, що припустив
самовільне переобладнання або
перепланування, що призводить до
порушення конструктивних елементів
або засобів протипожежного захисту,
зобов'язаний за свій рахунок
привести це приміщення до
попереднього стану. У разі, якщо
самовільне перепланування або
переобладнання приводить до
погіршення технічного стану жилого
будинку в цілому та порушуються права
інших споживачів, зазначені роботи
виконуються виконавцем послуг,
питання відшкодування вартості цих
робіт власником, наймачем (орендарем)
жилого будинку, жилого чи нежилого у
жилому будинку приміщення
вирішується у судовому порядку.

У відповідності до висновків експерта
(т.1 а.с.31) під приміщеннями квартири
АДРЕСА_2 знаходяться підвальні
приміщення загальною площею 46,3 м. кв.,
точної інформації щодо площі
допоміжного приміщення, розташованого
над квартирою АДРЕСА_1 матеріали
справи не містять, однак проводячи
співставлення правовстановлюючих
документів (т.1 а.с.173-174 та т.1 а.с.138-139),
які підтверджують право власності на
нерухоме майно, що належить ОСОБА_9 та
ОСОБА_5 судом з'ясовано, що у
відповідності до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від
29.09.2006р., яке було видано на підставі
рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської ради від 17.08.2006р.
ОСОБА_9 та ОСОБА_5 належить об'єкт
нерухомості (шестикімнатна квартира
АДРЕСА_2) загальною площею 244,2 кв.м,
житловою площею 108,8 кв.м., а у
відповідності до свідоцтва на нерухоме
майно від 07.05.2012р., яке було видане на
підставі рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської ради від 03.04.2012р.
ОСОБА_10 та ОСОБА_9 належить об'єкт
нерухомості (восьмикімнатна квартира
АДРЕСА_2) загальною площею 335,3 кв.м,
житловою площею 153,6 кв.м., отож житлова
площа належної відповідачу ОСОБА_10 та
третій особі без самостійних вимог на
стороні відповідача ОСОБА_9 квартири
збільшилась на 44,8 м. кв. (153,6-108,8=44,8).

При цьому у відповідності до змісту
договору №28 від 13.02.2012р. (т.1 а.с.136-137)
укладеного між виконавчим комітетом
Івано-Франківської ради та ОСОБА_5,
зокрема з п. 1.1. випливає, що замовник,
яким є ОСОБА_5, здійснює реконструкцію
горища в межах конструкції даху під
житлові приміщення та підвальних
приміщень під творчу майстерню на
власній земельній ділянці на АДРЕСА_2.

Враховуючи наведені вище положення
договору суд приймає до уваги
покликання сторони позивача щодо того,
що і належна їй, як співвласнику
квартири в будинку АДРЕСА_2 частина
допоміжних приміщень, а саме
розташованих над квартирою (частиною
квартири, належній ОСОБА_3.) частиною
горища та підвальних приміщень під
квартирою (частиною квартири, належній
ОСОБА_3.) була без її згоди
реконструйована ОСОБА_5 Такого
висновку суд дійшов виходячи із того,
що в п. 1.1. договору №28 від 13.02.2012р.
ОСОБА_5 було надано дозвіл на
«реконструкцію горища в межах
конструкції даху», тобто всього
горищного приміщення, оскільки згідно
з додатком 1 до ДБН В.2.6-14-97 «Конструкції
будівель та споруд, Покриття будинків
та споруд» горище покриття (дах) -
об'ємна верхня огороджувальна
конструкція будинку (споруди) із
замкнутим повітряним простором
(горищем), що утворюється поверхнею
горищного перекриття, фризовими
стінами і покриттям (покрівлею).

У ст.1 Закону України «Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку» вказано, що сходові клітини,
вестибюлі, перехідні шлюзи,
позаквартирні коридори, колясочні,
кладові, сміттєкамери, горища, підвали,
шахти і машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери відносяться до
складу допоміжних приміщень
багатоквартирного будинку.

За змістом ч.2 ст. 382 ЦК України
зазначено, що власникам квартири у
двоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх
власників квартир, а також власників
нежитлових приміщень, які розташовані
у житловому будинку.

Відтак суд приходить до висновку, що
оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_5 не отримали
згоди усіх співвласників допоміжного
приміщення (горища та підвалу) при
отриманні дозволу органу виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів на проведення відповідних
робіт, то відповідачі порушили права
тих співвласників, які такої своєї
згоди не надавали, а саме - позивача по
справі.

В даному випадку горище та підвал до
проведеної реконструкції були
допоміжними приміщенням, які
розташовані в двоквартирному
житловому будинку та належали сторонам
по справі (окрім відповідача
Івано-Франківського МВК) і третій особі
без самостійних вимог на предмет спору
на стороні відповідача на праві
спільної сумісної власності, принаймі
до 2006р.

Сторони є рівними у своїх правах щодо
використання допоміжних приміщень, які
розташовані над та під їх квартирами.

Суд зауважує, що згідно зі ст. 41
Конституції України кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до
„Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності с непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Примусове відчуження об'єктів права
власності може бути застосоване лише
як виняток з мотивів суспільної
необхідності на підставі і в порядку,
встановлених законом, та за умови
попереднього та повного відшкодування
їх вартості, крім випадків,
встановлених частиною другою статті 353
цього Кодексу.

При цьому, як зазначив Європейський
суд з прав людини в п. 38 судового
рішення від 10 лютого 2010 року по справі
«Серявін та інші проти України» (набуло
статусу остаточного 10/05/2011, Заява N 4909/04)
стаття 1 Першого протоколу, по суті,
гарантує право власності і містить
три окремі норми: перша норма, що
сформульована у першому реченні
частини першої та має загальний
характер, проголошує принцип мирного
володіння своїм майном; друга, що
міститься в другому реченні частини
першої цієї статті, стосується
позбавлення особи її майна і певним
чином це обумовлює; третя норма,
зазначена в частині другій, стосується,
зокрема, права держави регулювати
питання користування майном. Однак, ці
три норми не можна розглядати як
"окремі", тобто не пов'язані між
собою: друга і третя норми стосуються
певних випадків втручання у право на
мирне володіння майном і, отже, мають
тлумачитись у світлі загального
принципу, проголошеного першою нормою
(див., серед інших джерел, рішення у
справі "Літгоу та інші проти
Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v.
Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N
102). Європейський суд з прав людини
зазначав у п. 39 рішення по справі
«Серявін та інші проти України», що
будь-яке втручання органу влади у
захищене право не суперечитиме
загальній нормі, викладеній у першому
реченні частини першої статті 1, лише
якщо забезпечено "справедливий баланс"
між загальним інтересом суспільства та
вимогами захисту основоположних прав
конкретної особи. Питання стосовно
того, чи було забезпечено такий
справедливий баланс, стає актуальним
лише після того, як встановлено, що
відповідне втручання задовольнило
вимогу законності і не було
свавільним (див. рішення у справі
"Беєлер проти Італії" (Beyeler . ) [GC], 33202/96,
п. 107, ECHR 2000-I).

Крім того у п. 41 рішення по справі
«Серявін та інші проти України» Суд
відмічає спільність позицій сторін у
тому, що до реконструкції горище, про
яке йдеться, належало на праві спільної
власності всім власникам квартир у
будинку, включно із заявниками. Отже,
стаття 1 Першого протоколу ( 994-535 )
застосовна в цій справі. Відповідно
рішення місцевого органу влади щодо
укладення контракту на
реконструкцію горища третьою особою
становило втручання у право заявників
володіти своїм майном у значенні
першого речення зазначеної статті.

П. 46 цього ж рішення Судом вказано
також, що беручи до уваги зазначені
вище висновки, що із самого початку
заявники мали право на частку
власності на горище, Суд вважає
встановленим той факт, що після
переобладнання горища під мансардний
поверх, який було передано
інвесторам, заявники втратили своє
майно. Отже, їх позбавили їхнього
майна у значенні другого речення
статті 1 Першого протоколу ( 994-535 ).

Відповідно до ст. ст. 2, 10 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» і п. 1 ст. 46 Конвенції рішення
Європейського суду з прав людини є
обов'язковими для виконання.

Згідно до статті 316 Цивільного
кодексу України, правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших
осіб. Статтею 319 Цивільного кодексу
України передбачено, що власник
володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений в його здійсненні, а
за частиною першою статті 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Отже позивач ОСОБА_3, як співвласник
була позбавлена змоги реалізувати своє
право власності на частку в допоміжних
приміщеннях, внаслідок проведеної
реконструкції відповідачем ОСОБА_5 та
третьою особою, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_9, яка також є
співвласником за згодою із
відповідачем ОСОБА_4 з дозволу
відповідача виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та без
згоди позивача ОСОБА_3 та за наслідком
чого остання була позбавлена свого
майна у значенні другого речення
статті 1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод.

Виходячи з наведеного позов підлягає
до задоволення в частині визнання
недійсними рішення
Івано-Франківського МВК від 25.08.2010р. №481
в частині включення в реконструкцію
підвальних приміщень під квартирою
НОМЕР_4 та горища над квартирою НОМЕР_4
будинку на АДРЕСА_2, в частині визнання
недійсним рішення МВК від 03.04.2012р. № 193 в
частині оформлення на відповідачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 права власності на
підвальні приміщення під квартирою
НОМЕР_4 та горища над квартирою НОМЕР_4
будинку АДРЕСА_2 та вимоги щодо
визнання свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 07.05.2012р. виданого
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на підставі рішення
МВК від 03.04.2012р. №193 недійсним в частині
збільшення загальної та житлової площі
квартири НОМЕР_5 за рахунок
переобладнаних ними підвальних
приміщень квартири НОМЕР_4 та горища
над квартирою НОМЕР_4.

Так, із змісту зазначеного рішення
Івано-Франківського МВК від 25.08.2010р.
№481, яке є загальнодоступним на
офіційному веб-сайті м.
Івано-Франківськ (http://www.namvk.if.ua/dt/5291/)
вказано, зокрема у п.13 що, розглянувши
звернення громадян щодо здачі в
експлуатацію об'єктів, споруджених без
дозволу на виконання будівельних
робіт, керуючись ст.ст. 31, 52 Закону
України „Про місцеве самоврядування в
Україні", постановою Кабінету
Міністрів України від 09.09.2009 р. № 1035
„Про затвердження Тимчасового порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом приватних будинків
садибного типу, дачних та садових
будинків з господарськими спорудами і
будівлями, споруджених без дозволу на
виконання будівельних робіт", рішенням
виконавчого комітету міської ради від
29.12.2009 р. № 653 ,,Про затвердження Порядку
погодження прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом приватних
будинків садибного типу, дачних та
садових будинків з господарськими
спорудами і будівлями, споруджених без
дозволу на виконання будівельних
робіт", виконавчий комітет міської ради
вирішив погодити видачу управлінням
архітектури і містобудування
виконавчого комітету міської ради
довідки про прийняття об'єкта в
експлуатацію ОСОБА_5, ОСОБА_9 житлового
будинку з реконструйованою квартирою,
влаштованими в просторі горища
житловими і допоміжними приміщеннями
та влаштованими в підвалі допоміжними
приміщеннями на АДРЕСА_2/_.

Надалі Управління архітектури та
містобудування, на підставі
зазначеного рішення видало довідку
№Б/453 від 06.09.2010р. про погодження
прийняття об'єкта будівництва в
експлуатацію (т.1 а.с.133) для інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в Івано-Франківській області
для видачі сертифіката відповідності.

В подальшому виконавчий комітет
Івано-Франківської ради 03.04.2012р.
прийняв рішення про оформлення права
власності на нерухоме майно за №193 (т.1
а.с.165-166), в тому числі і за ОСОБА_10 та
ОСОБА_9 (порядковий №116 додатку 1 до
рішення виконавчого комітету міської
ради від 03.04.2012р. за №193) щодо квартири
НОМЕР_5 (335,3 м.кв.) з підвальними
приміщеннями на АДРЕСА_2.

При цьому 07.05.2012р. виконавчим комітетом
було видано ОСОБА_5 та ОСОБА_9 свідоцтво
на нерухоме майно на підставі
вказаного вище рішення, а 11.05.2012р.
прийнято рішення про державну
реєстрацію прав за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (т.1
а.с. 138-139)

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із вимогами ст. 4 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
місцеве самоврядування в Україні
повинно здійснюватися на принципах
законності.

У відповідності до положень ст. 393 ЦК
України, правовий акт органу державної
влади, який не відповідає законові і
порушує права власника, за позовом
власника майна визнається судом
незаконним і скасовується.

За таких обставин рішення
Івано-Франківського МВК від 25.08.2010р. №481
та рішення Івано-Франківського МВК від
03.04.2012р. в № 193 відповідно в частині
включення в реконструкцію підвальних
приміщень під квартирою НОМЕР_4 та
горища над квартирою НОМЕР_4 будинку на
АДРЕСА_2 та в частині оформлення на
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 права
власності на підвальні приміщення під
квартирою НОМЕР_4 та горища над
квартирою НОМЕР_4 будинку АДРЕСА_2 не
відповідають закону і порушують
цивільні права і охоронювані законом
інтереси ОСОБА_3, а тому суд вважає, що
вони є незаконними в цій частині та
скасовуються відповідно в частині
включення в реконструкцію підвальних
приміщень під квартирою НОМЕР_4 та
горища над квартирою НОМЕР_4 будинку на
АДРЕСА_2 та в частині оформлення на
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 права
власності на підвальні приміщення під
квартирою НОМЕР_4 та горища над
квартирою НОМЕР_4 будинку АДРЕСА_2, у
результаті чого порушене право ОСОБА_3
буде відновлено.

При цьому суд вважає, що для повного
відновлення порушеного права позивача
необхідно також визнати свідоцтво про
право власності на нерухоме майно від
07.05.2012р. видане ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на
підставі рішення МВК від 03.04.2012р. №193
недійсним в частині збільшення
загальної та житлової площі квартири
НОМЕР_5 за рахунок переобладнаних ними
підвальних приміщень квартири НОМЕР_4
та горища над квартирою НОМЕР_4,
оскільки свідоцтво про право власності
на нерухоме майно було видане на
підставі визнаного в цій частині в
судовому порядку недійсним акта
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів та скасувати
державну реєстрацію права на нерухоме
майно - восьмикімнатну квартиру по
АДРЕСА_2, врахувавши, що згідно до ч. 2 ст.
26 Закону України „Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" передбачено, що у
разі скасування на підставі рішення
суду рішення про державну реєстрацію
прав до Державного реєстру прав
вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав.

Позовні вимоги щодо поділу підвальних
приміщень, що знаходяться під
квартирою НОМЕР_4 та горища над
квартирою НОМЕР_4 будинку АДРЕСА_2 м.
Івано-Франківська між співвласниками
даної квартири - позивачем ОСОБА_3 та
відповідачем ОСОБА_4 у відповідності до
висновку експертного дослідження
№9/04-2012 від 03.04.2012р. (т.1 а.с. 75-80) про виділ
ОСОБА_3 підвальних приміщень площею 25,8
кв.м. та горища над квартирою площею 29,0
кв.м. підлягають частковому
задоволенню з огляду на таке.

В обґрунтування цієї вимоги покладено
висновок експертного дослідження
№9/04-2012 від 03.04.2012р., на вирішення якого
було поставлено питання лише щодо
розподілу підвальних приміщень, а тому
вимоги щодо поділу горища та виділення
ОСОБА_3 горища над квартирою площею 29,0
кв.м. не підлягають задоволенню, позаяк
жодним чином не обґрунтовані, а
висновок жодних відомостей щодо
можливості поділу горища не містить.

Суд вважає, що вимоги в цій частині
позову слід задовольнити частково
виділивши ОСОБА_3 підвальні приміщення
№VI площею 9,1 кв.м., №VII площею 1,2 кв.м.,
№VIII площею 15,5 кв.м., а всього площею 25,8
кв.м. та виконати роботи, що зазначені у
висновку, крім того зобов'язавши ОСОБА_3
сплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію у
розмірі 8121,00 грн., а також виділити
ОСОБА_4 підвальне приміщення №V площею
20,5 кв.м.

Щодо вимоги позивача про проведення
розподілу земельної ділянки що
належить до квартири АДРЕСА_1 між
співвласниками квартири позивачем та
відповідачем ОСОБА_4 відповідно до
висновку експертного дослідження
№17/12-2012р. від 20.12.2011р. виділивши
позивачу земельну ділянку згідно до
першого варіанту розподілу площею 0,0176
га.( додаток 5 до висновку експерта), суд
зазначає таке.

Органи місцевого самоврядування
передають земельні ділянки у власність
або в користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб
(стаття 122 ЗК України).

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради від 18.07.2000р. №338 (т.1 а.с.11-12) було
затверджено матеріали
земельно-кадастрової інвентаризації і
встановлено межі прибудинкової
території, в т.ч. будинку АДРЕСА_2
загальною площею 0,0712 га., порядок
використання власниками квартир не
встановлювався.

Виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян. Органи місцевого
самоврядування вирішують спори про
межі земельних ділянок, що перебувають
у власності, користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства (стаття 158 ЗК). У цій же
статті зазначено, що у разі незгоди
власників землі або землекористувачів
з рішенням органів місцевого
самоврядування, центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин,
спір вирішується судом.

Оскільки позивач і відповідач за цією
вимогою позову не є ані власниками чи
співвласниками земельної ділянки, а
лише землекористувачами, а доказів
того, що вони зверталися до органу
місцевого самоврядування для
вирішення спору щодо меж земельної
ділянки між користувачами і незгодні
із таким рішенням органів місцевого
самоврядування суду не представлено,
то відтак суд вважає передчасним
звернення із зазначеною вимогою до
суду т.1 а.с.46,50,51,53) і в її задоволенні
відмовляє.

Щодо заяви ОСОБА_5 (а.с. 32 т.2) про
застосування наслідків недійсності
правочину в порядку ст. 216 ЦК України у
випадку задоволення судом позовних
вимог, то суд вказує, що в даному
випадку судом було визнано недійсними
не правочини в розумінні положень
цивільного законодавства, а акти
органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи із викладеного вище, суд
вважає, що позов необхідно
задовольнити частково.

Судові витрати підлягають розподілу у
відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України.

На підставі Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод , ст. ст.
41, 129 Конституції України, Рішення
Конституційного суду України № 1-2/2004
під 02.03.2004р., ст. 22 КпШС, ст. ст. 316,319,358,382
ЦК України, ст.. 122, 158 Земельного
кодексу, Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»,
Закону України «Про власність», Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку», Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», Закону України „Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" та керуючись
ст.ст. 11,57,58, 60,64, 179,209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними рішення
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради від
25.08.2010р. №481 про прийняття в
експлуатацію житлового будинку
АДРЕСА_2, влаштованими в просторі
горища житловими і допоміжними
приміщеннями та влаштованими в підвалі
допоміжними приміщеннями на АДРЕСА_2 в
частині включення в реконструкцію
підвальних приміщень під квартирою
НОМЕР_4 та горища над квартирою НОМЕР_4
цього ж будинку.

Визнати недійсним рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради від 03.04.2012р. № 193 в частині
оформлення на ОСОБА_5 та ОСОБА_9 права
власності на підвальні приміщення під
квартирою НОМЕР_4 та горища над
квартирою НОМЕР_4 будинку АДРЕСА_2.

Визнати недійним та скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 07.05.2012р. видане
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на підставі рішення
МВК від 03.04.2012р. №193 в частині
збільшення загальної та житлової площі
квартири НОМЕР_5 за рахунок
переобладнаних підвальних приміщень
під квартирою НОМЕР_4 та горища над
квартирою НОМЕР_4.

Скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на нерухоме
майно - восьмикімнатну квартиру по
АДРЕСА_2.

Поділити між співвласниками ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 підвальні приміщення, що
знаходяться під квартирою АДРЕСА_1
виділивши ОСОБА_3 підвальні приміщення
№VI площею 9,1 кв.м., №VII площею 1,2 кв.м.,
№VIII площею 15,5 кв.м., а всього площею 25,8
кв.м. та зобов'язавши ОСОБА_3 виконати
роботи, що зазначені у висновку
експертного будівельно-технічного
дослідження №9/04-2012 від 03.04.2012р., зокрема
: замурувати дверний проріз між
приміщеннями V і VI та виділивши ОСОБА_4
підвальне приміщення №V площею 20,5 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 (і.п.н. НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_4 (і.п.н. НОМЕР_2) грошову
компенсацію у розмірі 8121,00 (вісім тисяч
сто двадцять одну гривню) грн.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_5 (і.п.н.
НОМЕР_3), ОСОБА_4 (і.п.н. НОМЕР_2) та
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради () солідарно на користь
ОСОБА_3 (і.п.н. НОМЕР_1) понесені судові
витрати у розмірі 37,00 грн. витрат по
оплаті за інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справ, 120,00 грн.
витрат по оплаті за
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справ, 51,00 грн. по оплаті
державного мита, 323,00 грн. витрат по
оплаті державного мита, 25,00 грн. витрат
по оплаті судового збору та 114,70 грн.
витрат по оплаті судового збору.

Судові витрати в сумі 8,50 грн. витрат по
оплаті державного мита за немайновою
вимогою позову в задоволенні якої суд
відмовив залишити понесеною за ОСОБА_3

В задоволенні решти вимог позову -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
О.В.Шамотайло