АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3113/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5 Коваленко В. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівВишні Н. В. , Ювшина В. І.
при секретаріНаконечній М.М.
за участю:

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

відповідача ОСОБА_8

представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання правочинів удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 19 квітня 1989 року по 16 квітня 2007 року.

У 2001 та 2003 роках вони за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру НОМЕР_2 за суму еквівалентну 1500 доларів США і однокімнатну квартиру НОМЕР_1 за суму еквівалентну 2000 доларів США по АДРЕСА_2 Переоформленням квартири займалась ОСОБА_8

Згодом вказані квартири були реконструйовані та переведені в нежитловий фонд та 20 жовтня 2005 року відповідачка отримала свідоцтво про право власності на нежиле приміщення «перукарня» за вказаною адресою.

У вересні 2013 року ОСОБА_8 звернулась до Кам'янського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на частку у майні подружжя та стягнення компенсації за частину спільного майна. Під час розгляду справи ОСОБА_8 надала документи на приміщення перукарні, з яких ОСОБА_6 стало відомо, що замість договорів купівлі-продажу ОСОБА_8 уклала договори дарування зазначених квартир з відповідачами ОСОБА_10 та ОСОБА_12

Позивач зазначив, що із ОСОБА_10 та ОСОБА_12 ні він, ні ОСОБА_8 в дружніх або родинних відносинах не перебували, тому підстав для дарування квартир у них не було, а укладення таких договорів зумовлено зменшенням витрат на оформлення купівлі-продажу нерухомого майна.

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати удаваними договори дарування квартир, укладені між ОСОБА_8 та ОСОБА_10, ОСОБА_12; визнати, що між відповідачами було укладено договори купівлі-продажу квартир; визнати нежиле приміщення перукарні спільною сумісною власністю та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного приміщення.

Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано удаваними договори дарування квартир: НОМЕР_2 по АДРЕСА_2, Черкаської області, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 12 грудня 2001 року; НОМЕР_1 по АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 20 серпня 2003 року.

Визнано, що 12 грудня 2001 року та 20 серпня 2003 року було укладено договори купівлі-продажу квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_2, між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 і ОСОБА_12 та ОСОБА_8 відповідно.

Визнано нежиле приміщення «перукарня» по АДРЕСА_2, загальною площею 74,7 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення «перукарня» по АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 квітня 1989 року (а.с. 12). Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 16 квітня 2007 року шлюб між ними розірвано та 11 червня 2010 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 13-14).

Згідно договору дарування від 12 грудня 2001 року ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_8 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідно до договору дарування від 20 серпня 2003 року ОСОБА_12 подарувала, а ОСОБА_8 прийняла у дар квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 (а.с. 8).

В подальшому вказані квартири були переобладнані для облаштування перукарні і 20 жовтня 2005 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право власності на нежиле приміщення «перукарня» по АДРЕСА_2, Черкаської області (а.с. 5-6).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договорів дарування квартир удаваними, суд першої інстанції вірно встановив, що вони були укладені з метою приховати укладення договорів купівлі-продажу для зменшення витрат на їх оформлення.

Так, відповідно до ст. 58 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення договорів, якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що фактично між ОСОБА_8 та ОСОБА_10, ОСОБА_12 були укладені договори купівлі-продажу, а не дарування квартир. Ініціатором укладення удаваних договорів дарування був позивач ОСОБА_6, який і передавав кошти продавцям квартир.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірні договори дарування, укладені: 12 грудня 2001 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8; 20 серпня 2003 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8, є удаваними та фактично між вказаними особами було укладено договори купівлі-продажу квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_2

Однак, судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин наслідки пропущення строку позовної давності, про що було заявлено відповідачкою ОСОБА_8 під час розгляду справи.

Так, відповідно до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вважаючи, що позивачем не пропущено строк позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що початком перебігу позовної давності для вимог про визнання договорів дарування удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності є 12 березня 2014 року (дата постановлення ухвали суду про залишення без розгляду зустрічного позову позивача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя).

Однак, з таким твердженням колегія суддів погодитись не може.

Так, судом достовірно встановлено, що позивач знав про укладення відповідачами спірних договорів та сам був ініціатором укладення саме договорів дарування, а не договорів купівлі-продажу зазначених квартир. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності з приводу визнання удаваним договору, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 починається з 13 грудня 2001 року, а договору, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 - з 21 серпня 2003 року. ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом лише 01 квітня 2014 року, тобто зі значним пропущенням строку позовної давності.

Колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п. 15 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки дане роз'яснення стосується вимог про поділ спільного майна подружжя. У даній цивільній справі предметом позову є перш за все не поділ спільного майна подружжя, а визнання договорів дарування квартир удаваними.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що хоча судом і встановлено укладення між відповідачами договорів купівлі-продажу квартир, а не договорів їх дарування, в задоволенні позову ОСОБА_6 слід відмовити, у зв'язку з пропущенням ним встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Вимоги позивача про визнання нежилого приміщення «перукарня» по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину нежилого приміщення «перукарня» по АДРЕСА_2 є похідним і також до задоволення не підлягає.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольняє, рішення Кам'янського районного суду Черкаської області скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання правочинів удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності - скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання правочинів удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає чинності одразу після проголошення але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :