Справа № 145/2062/13-ц Провадження №
22-ц/772/503/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Ліщишина М. Ю.Категорія: 42
Доповідач: Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Сопруна В.В., Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивачів ОСОБА_2; ОСОБА_3,
ОСОБА_4, і їх представника - адвоката
ОСОБА_5; представника відповідача
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_7

на рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 24 грудня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_7
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, -

В с т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до
ОСОБА_7 про витребування майна із
чужого незаконного володіння,
мотивуючи свої вимоги тим, що
відповідно до свідоцтв про право на
спадщину за законом їм на праві
власності в рівних частках (по 59/500
часток) належить 59/125 часток житлового
будинку з відповідною часткою
господарських будівель по АДРЕСА_1,
який вони успадкували після смерті
ОСОБА_9.

Решта 66/125 часток будинку належить
ОСОБА_10, із яким ще за життя ОСОБА_9
склався порядок користування частками
в житловому будинку. Вони мають намір
продати належну їм на праві спільної
часткової власності частину будинку,
однак не можуть цього зробити, оскільки
в ній проживає та зареєстрована
відповідач ОСОБА_7, яка самовільно без
їхнього дозволу поселилася в належній
їм частині будинку, однак не має права
користування зазначеним житлом,
оскільки не є його власником, не є
членом сім'ї будь-кого із
співвласників, не була членом сім'ї
спадкодавця ОСОБА_9, якому приходилася
племінницею (дочкою рідної сестри
спадкодавця), разом з ним ніколи не
проживала і не вела спільного
господарства.

Відповідач не допускає їх до будинку і
відмовляється добровільно звільнити
належну їм частину будинку. Вони
просили на підставі ст. 387 ЦК України
зобов'язати відповідача звільнити
житлове приміщення в 59/125 частках
житлового будинку АДРЕСА_1 що належить
їм на праві спільної часткової
власності.

Рішенням Тиврівського районного суду
Вінницької області від 24 грудня 2013 року
позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_7 звільнити житлове
приміщення в 59/125 частках житлового
будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2,
ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві
спільної часткової власності.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Зазначила, що рішення суду вважає
незаконним через порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, так як суд
безпідставно застосував до спірних
правовідносин ст. 387 ЦК України і не
застосував норми Житлового Кодексу
України, які в даному випадку
підлягають до застосування.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_6 підтримав
апеляційну скаргу, просить її
задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 заперечила апеляційну
скаргу, просить її відхилити.

Позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та їх
представник ОСОБА_5 заперечили
апеляційну скаргу, просять її
відхилити і залишити без змін рішення
суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_8, будучи належним чином
повідомленою про час і місце розгляду
справи, у судове засідання не з'явилася
по поважній причині, письмових
заперечень на апеляційну скаргу не
надала.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали цивільної справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що позивачі по
справі: ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4
являються спадкоємцями померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9. Всі
спадкоємці оформили свої права,
отримавши свідоцтво про право на
спадщину за законом. ОСОБА_2 - мати
спадкодавця, отримала свідоцтво 22
січня 2009 року, зареєструвавши своє
право 17.02.2009 року (а. с. 7,8). Діти
спадкоємця: ОСОБА_3 (а. с. 3-4), ОСОБА_8 (а. с.
5-6) і ОСОБА_4 (а. с. 9-10) отримали свідоцтво
8 липня 2009 року, зареєструвавши своє
право 11 серпня 2009 року.

Відповідач ОСОБА_7 поселилася у
житловому будинку у 2008 році, після
смерті спадкодавця ОСОБА_9.

В той час, коли повноправними
власниками будинку були позивачі по
справі, ОСОБА_7 зареєструвалася 26 січня
2010 року у цьому будинку. Про це свідчать
дані Гніванського МС УДМС України у
Вінницькій області за № 843 від 16.10.2013
року (а. с. 26) та акт обстеження
матеріально-побутових умов проживання
оформленого комісією Гніванської
міської ради 24 вересня 2013 року (а. с. 24).

Даним актом посвідчено, що ОСОБА_7, 1979
року народження зареєстрована в
АДРЕСА_1 з 26.01.2010 року, (будинкова книжка
записана на ОСОБА_2, 1938 року народження)
та фактично проживає за цією адресою
разом із донькою - ОСОБА_12, 2000 року
народження (а. с. 24).

Такі обставини свідчать про те, що
відповідач ОСОБА_7 поселилася і
зареєструвалася у будинку за згодою
його власників.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Власник здійснює своє право власності
відповідно до вимог ст. 319 ЦК України,
зокрема: він володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав. Власність
зобов'язує.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Статтею 387 ЦК України власнику
надається право витребувати своє майно
від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Стаття 391 ЦК України надає власнику
майна право вимагати усунення перешкод
у здійснення ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Позивачі по справі, являючись
власниками майна - частини будинку по
АДРЕСА_1, звернулися до суду із позовною
заявою про захист їх права власності
на житло, проте, вони не просять усунути
перешкоди у здісненні ними права
користування та розпорядження їхнім
житлом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

За правилами статті 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, але не обмежений ними, та вимог,
заявлених у суді першої інстанції.

Позивачі у суді першої інстанції
заявили вимогу про витребування майна -
частини житлового будинку, із чужого
незаконного володіння - із володіння
відповідача ОСОБА_7 (а. с. 2).

Витребування майна, згідно вимог ст. 387
ЦК України, можливе лише від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа цим майном.

Отже, позивачі, згідно вимог статті 11, 10,
60 ЦПК України зобов'язані довести у
судовому засіданні таку обставину, як
те, що відповідач володіє чужим майном
без відповідної правової підстави.

Оскільки позивачі не довели таких
обставин, на які вони посилаються як на
підставу своїх вимог, та відповідно до
вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України не
підтвердили цих своїх доводів
відповідними доказами, передбаченими
статтями 57-64 ЦПК України, тому заявлена
ними позовна вимога про витребування
майна із чужого незаконного володіння
є необґрунтованою і не підлягає до
задоволення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи і неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення

На підставі викладеного та керуючись
ст. 317, 319, 321, 386, 387, 391 ЦК України, ст.11, 10, 60,
303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 24 грудня 2013 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_8,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий: /підпис/
М.В. Матківська

Судді: /підпис/
В.В. Сопрун

/підпис/
Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом:

Суддя:
М.В. Матківська