Справа № 462/2519/14 Головуючий у 1 інстанції: Колоодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/6489/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/783/5101/14
Провадження № 22-ц/783/5215/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Бермеса І.В., Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря: Щербая В.П.,

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року та ухвали цього суду від 20 червня 2014 року, 02 липня 2014 року справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" про визнання іпотечного договору та додаткового договору до нього укладеними між сторонами, визнання іпотечного договору та додаткового договору до нього недійсними та зняття заборони,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася із зазначеним позовом, в якому просила:

- поновити строк для подання позову.

- визнати, що іпотечний договір від 12.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 зареєстрований в реєстрі за № 2951 є договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

- визнати, що додатковий договір до іпотечного договору від 12.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 за реєстровим № 2951, від 11.08.2009 року укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

- визнати, що іпотечний договір від 12.05.2008 року та додатковий договір від 11.08.2009 року до іпотечного договору від 12.05.2008 року є фіктивними.

- визнати недійсним іпотечний договір від 12.05.2008 року та додатковий договір від 11.08.2009 року до іпотечного договору від 12.05.2008 року.

- зобов'язати приватного нотаріуса ОСОБА_5 зняти заборону на відчуження АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

10 червня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про роз'яснення рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року, яким було відмовлено її у задоволенні позову до ОСОБА_4Я(а.с.49).

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 червня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про роз'яснення рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року - відмовлено.

02 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про роз'яснення ухвали Залізничного районного суду від 20 червня 2014 року у якій просила роз'яснити, що було перешкодою для роз'яснення рішення суду від 20 травня 2014 року.

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02 липня 2014 року заяву ОСОБА_2 про роз'яснення ухвали суду від 20 червня 2014 року повернуто заявникові.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року та ухвали цього суду від 20 червня 2014 року та від 02 липня 2014 року оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі на рішення суду від 20 травня 2014 року апелянт посилається на те, що суд прийняв довіреності №5471, № 4899, що надані юридичною особою - Банком, хоча, як установлено, спірні договори були укладені саме між нею ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як фізичною особою.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду від 20 червня 2014 року апелянт посилається на те, що суд безпідставно відмовив їй у роз'ясненні свого рішення.

Просить ухвалу суду від 20 червня 2014 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду від 02 липня 2014 року апелянт посилається на те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для повернення її заяви з підстав, передбачених ст.221 ЦПК України.

Просить ухвалу суду від 02 липня 2014 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення та ухвал в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом та матеріалами справи установлено, що 12.05.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (АКБ СР «Укрсоцбанк») в особі начальника Шевченківського відділення Львівської обласної філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_4, яка діяла на підставі статуту АКБ «Укрсоцбанк» та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 29.12.2007 року за реєстровим № 4899, та ОСОБА_2, укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 2951 (а.с. 6-7).

Згідно п. 1.1 даного іпотечного договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №602/25-223 від 12.05.2008 року, договором про надання відновлювальної кредитної лінії №602/25-224 від 12.05.2008 року, укладеними між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2.

У той же час, 11.08.2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», в особі начальника Шевченківського відділення Львівської обласної філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 18.12.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрованої в реєстрі за № 5471, та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до іпотечного договору від 12.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1196 (а.с.8).

Позивач просила визнати недійсними дані договори з підстав невідповідності їх вимогам закону, оскільки вважала, що вказані договори були укладені між нею, з однієї сторони та ОСОБА_4, як фізичною особою з іншої, і що остання не мала повноважень Банку на укладення даних договорів.

Частиною 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законами або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ст.237 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Як убачається з наказу № 63-П від 06.03.2007 року про переведення з 12.03.2007 року ОСОБА_4 на посаду начальника Шевченківського відділення Львівської обласної філії Укрсоцбанку, довіреності від 29.12.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 4899, та довіреності від 18.12.2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 5471, ОСОБА_4 мала право представляти інтереси банку, в тому числі укладати договори, а також додаткові угоди (договори про внесення змін та/або доповнень) до них та договори (угоди) про їх розірвання, пов'язані із забезпеченням виконання зобовязань за договорами, зокрема, в якості іпотекодержателя іпотечні договори (а.с.27).

При встановлених обставинах, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що зазначені вище довіреності від 29.12.2007 року за реєстровим №4899 та від 18.12.2008 року за реєстровим №5471 були підписані уповноваженими на це особами та скріплені печаткою юридичної особи, посвідчені нотаріально, та відповідали вимогам закону, а відтак, ОСОБА_4 була уповноважена на укладення від імені Банку іпотечного договору від 12.05.2008 року та додаткового договору від 11.08.2009 року, діяла в межах та відповідно до наданих їй повноважень.

Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювались цим правочином.

У відповідності до ст.215 ЦК України та п.8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) саме на момент вчинення такого правочину вимог, які встановлені ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги позивача про визнання іпотечного договору від 12.05.2008 року та додаткового договору від 11.08.2009 року фіктивними та недійними є також необгрунтованими, оскільки позивачем не доведено та не представлено в суд апеляційної інстанції доказів наявності ознак фіктивного правочину та визнання оскаржуваних договорів недійними.

Також суд вірно відмовив в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_3, так як ця вимога є похідною від вимоги про визнання договорів недійсними.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 10 червня 2014 року про роз'яснення рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року, суд першої інстанції вірно вказав, що резолютивна частина даного рішення є зрозумілою і такою, що не припускає іншого тлумачення та додаткових роз'яснень.

У даному випадку, питання викладені у заяві ОСОБА_2 від 10 червня 2014 року зводяться по суті до незгоди із рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року та питаннями які були предметом даного судового розгляду.

У заяві від 02 липня 2014 року ОСОБА_2 просила Залізничний районний суд м. Львова роз'яснити ухвалу цього суду від 20 червня 2014 року, де їй було відмовлено у роз'ясненні рішення суду від 20 травня 2014 року.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що відповідно до статті 221 ЦПК України роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілими, що ускладнює його реалізацію.

Щодо апеляційного оскарження ухвали суду про відмову у роз'ясненні ухвали, то відповідь надана в інформаційних листах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2011 року «Щодо можливості оскарження окремо від рішення суду ухвал, перелічених у статті 293 ЦПК та від 13 лютого 2012 року №4-183/0/4-12 «Щодо деяких спірних питань застосування процесуальних норм у зв'язку зі змінами до Цивільного процесуального кодексу України.

Повертаючи вказану заяву ОСОБА_2, суд першої інстанції в ухвалі від 02 липня 2014 року дійшов вірного висновку про те, що заява про роз'яснення ухвали суду від 20 червня 2014 року (якою було відмовлено у роз'ясненні рішення суду від 20 травня 2014 року) розгляду не підлягає, оскільки в розумінні ст.221 ЦПК України, роз'ясненню підлягають рішення суду, які мають виконуватись у добровільному порядку, так і примусово, що в даному випадку не мало місця.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та процесуальний закон, та дотримано процедуру розгляду справ, встановлену ЦПК України, ухвалено законні рішення, тому підстав для їх зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п1.ч.1 ст.312, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року та ухвали цього суду від 20 червня 2014 року та 02 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Бермес І.В.

ОСОБА_8