Справа № 369/9212/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді В.В.Нікушина

За участю секретаря Ю.І. Беліменко

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із позовом до відповідача, про розірвання шлюбу в якому зазначила, що 24.06.1995 року Копилівською сільською радою Макарівського району Київської області було зареєстровано шлюб між сторонами. Від шлюбу подружжя має спільних дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 Позивач свою позовну заяву мотивує тим, що її подальше подружнє життя з відповідачем неможливе, так, як останній систематично її принижує, ображає, ініціює конфлікти, що негативно впливає на неї та їхніх спільних дітей. Зважаючи, що з лютого 2014 року сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, а шлюб носить лише формальний характер просила шлюб між ними розірвати.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що шлюб носить лише формальний характер, оскільки вони з чоловіком тривалий період спільне господарство не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують та на момент подачі позову до суду проживають за різними адресами. Так позивач наполягала на розлученні, наголошувала, що відповідач неодноразово застосовував до неї силу, виганяв її із дому. Такі дії відповідача негативно впливають на психіку дітей, та принижують її гідність, тому вважає подальше спільне проживання однією сім'єю з чоловіком неможливим. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, мотивуючи тим, що звернення позивача з позовом про розірвання шлюбу є передчасним, вважає подачу дружиною позову до суду емоційним сплеском, який має тимчасовий характер. Окрім того відповідач вказував що ніколи не застосовував до позивача сили, оскільки любить дружину, та виховує з нею спільних дітей, а подружні сварки носили лише побутовий характер, відтак відповідач вважає що серйозних підстав для розлучення немає, та не втрачає надії на можливість відновлення сімейно-шлюбних стосунків.

Судом було поставлено на обговорення питання, щодо надання сторонам терміну на примирення. Позивач висловивши свою думку заперечувала, при цьому зазначила, що не бажає продовжувати шлюбних відносин з відповідачем. Відповідач не заперечував, проти надання терміну на примирення з позивачем, однак в подальшому представник відповідача заявив клопотання в якому відмовився від надання терміну для примирення сторін, та просив розглянути справу по суті.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, свідка ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.06.1995 р., від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_4 (03.03.2006 р.н.) та сина ОСОБА_3 (01.07.1996 р.н.). Між сторонами склалися відчужені взаємовідносини, сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства, не мають єдиного бюджету, позивач наполягає на розлученні та не бажає примирення і проживання єдиною сім'єю з відповідачем.

Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що є сином подружжя, зазначив, що позовна заява є надуманою, оскільки свідку відомо, що подружжя Лисаківських проживає разом, а речі мати неділю назад перевезла до своєї матері. Крім того наскільки йому відомо конфлікти є, однак незначні, вважає що зберегти сімю можливо, так як мати приберає квартиру та готує їжу, оплачує за комунальні послуги, будує за спільні кошти з відповідачем будинок.

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до з вимог статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має. Так суд не в праві примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, зважаючи на вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

З огляду на положення ч.2 ст.112 СК України враховуючи особливий характер сімейних відноси, суд приходить до висновку про те, що сімя позивача та відповідача існує лише формально і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, так, як позивач пояснила, що почуття любові та поваги між ними зникли.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 111, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, ст. ст. 10, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити;

Шлюб зареєстрований 24.06.1995 р. Копилівською сільською радою Макарівського району Київської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, актовий запис № 2 розірвати;

Шлюб вважати розірваним після набрання рішення законної сили;

Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб;

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги

Суддя В.В.Нікушин