РІШЕННЯ

Іменем України

23.05.2014

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

за участі відповідача ОСОБА_2,

за участі представника відповідача ОСОБА_3,

за участі представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставне майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №DN80FJ00000043 від 19.03.2007 р. відповідач отримала кредит в сумі 58 320,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,96% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.03.2027 р. Згідно умов вказаного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією, а також інші витрати. На порушення умов договору та ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач не виконав зобовязання за договором, що призвело до збитків позивача.

Станом на 26.09.2012 р. розмір заборгованості складає 103 986,61 дол. США, яка складається з наступного: 56 701,69 дол. США заборгованість за кредитом, 20 147,63 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 6 162,06 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 20 975,23 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами в даній справі був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно квартиру площею 45,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Позивач посилається при зверненні до суду на те, що укладений договір іпотеки та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачають право іпотекодавця задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Предмет позову становить вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру площею 45,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають даній квартирі.

Підставу позову становлять також приписи ст.ст. 209, 210, 220, 526, 527, 530, 577, 629, 640, ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку» , ст. 109 ЖК, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» тощо.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач позов не визнала повністю та просила суд відмовити в його задоволенні; в задоволенні позову також просив суд відмовити й представник відповідача.

Заперечуючи проти позову, відповідач та представник відповідача просили врахувати, що розрахунок заборгованості по кредитному договору, який доданий до позовної заяви, не відповідає дійсності, та не може бути використаний як належний та допустимий доказ порушення умов кредитного договору відповідачем. На переконання відповідача та його представника позивач, зловживаючи своїм правом приймав щомісячні платежі у розмірі, встановленому договором, але здійснював безпідставне неперерахування в день платежу сум, сплачених відповідачем на погашення заборгованості, що в свою чергу стало причиною виникнення заборгованості та виникнення штучного порушення умов договору з боку відповідача, а згодом призвело до збільшення розміру нарахування відсотків за період користування кредитом, а неповне зарахування платежу як наслідок тягло за собою нарахування пені.

Відповідно до заперечень відповідача позивачем з початку внесення платежів по кредитному договору, період внесення яких визначений п. 1.1 договору № DN80FJ00000043 та встановлений в період з 20 по 27 число кожного місяця,безпідставно здійснювалися розрахунки за різну кількість днів, за які нараховувалась пеня по заборгованості по відсоткам, а розрахунок за 2007 -2008 р.р. не відповідає дійсності, тобто містить інформацію, яка не співпадає з датами платежу. Разом з тим, позивачем не надано доказів правомірності нарахування % та штрафних санкцій з 2009 року та в подальшому.

Відповідачем також була надана суду заява про застосування строку позовної давності, в якій відповідач наголошує на тому, що, виходячи з розрахунку заборгованості, що є предметом доказування, доведеність розміру якої покладається на позивача, є законні підстави для застосування строку позовної давності: по основному зобовязанню до вимог до 01 листопада 2009 р.; по вимогам щодо нарахування пені - до 01 листопада 2011 р. Разом з тим, в цій заяві відповідач також наголошує на тому, що в позовних вимогах позивач веде розрахунок як основного боргу так і штрафних санкцій з першого місяця отримання кредиту та за таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; ст. 261 ЦК встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з розрахунку заборгованості по кредитному договору, який є додатком до позовної заяви, перебіг позовної давності розпочався з березня 2008 р. і на день звернення з позовною заявою до суду склав 4 роки 6 місяців.

Також у відповідності до п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК позовна давність в один рік застосовується до вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, пені), перебіг позовної давності у даному випадку розпочався і на день звернення до суду складає 4 роки 5 місяців. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного, незвернення позивача до суду до моменту сплину строку позовної давності та відсутності своєчасного реагування позивача на начебто існуюче порушення його права, є підставою для звернення до суду з заявою по застосування строків позовної давності, наслідком якої є відмова у задоволенні позову (ст. 267 ЦК України).

Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, між сторонами в даній справі був укладений кредитний договір (а.с. 22-27): відповідно до укладеного договору №DN80FJ00000043 від 19.03.2007 р. відповідач отримала кредит в сумі 58 320,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,96% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.03.2027 р.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами в даній справі був укладений 19.03.2007 р. договір іпотеки №DN80FJ00000043 (а.с. 28-33), згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 45,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі- продажу.

Відповідач не заперечувала факту укладення нею договорів.

Судом встановлено, що за кредитним договором від 19.03.2007 р. сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, погодив права та обовязки, порядок розрахунків, відповідальність сторін, термін дії договору та інші умови.

За кредитним договором №DN80FJ00000043від 19 березня 2007 р. (згідно п. 1.1) Банк зобовязується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: зарахування Кредитором коштів на рахунок Позичальника №15930, відкритий у Кредитора, та видачі готівки через касу на строк з «19» березня 2007 р. по «18» березня 2027 р. включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 54000,00 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 4320,00 доларів США на сплату одноразової комісії, а також у розмірі 10 392,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою користування кредитом відсотків у розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,3% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору.

Сторони погодили періодом сплати вважати період з 20 по 27 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту)здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 741,57 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок №9611 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимоги щодо належності та допустимості доказів визначені ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Утім, наданий позивачем розрахунок (без зазначення посади та прізвища особи, яка його складала) з урахуванням у тому числі заперечень відповідача та його представника та наданих останніми у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України письмових доказів щодо здійснення відповідачем погашення заборгованості за кредитним договором протягом 2007-2009 р.р. та розміру сум виконаного грошового зобовязання, є таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки поданий з порушенням вимог Положення про організацію операційної діяльності в банках України, яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 р. N 254, та саме тому не береться судом до уваги.

Розвязуючи даний спір та відмовляючи в задоволенні поданої позову, суд виходить з того, що позивач не надав доказів наявності заборгованості за кредитом та розміру даної заборгованості, а також доказів на підтвердження співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, та доказів на підтвердження того, що допущене боржником порушення основного зобов'язання завдає збитків іпотекодержателю і змінює обсяг його прав (ст. 11 ЦПК).

Відмовляючи в задоволенні вимоги позову про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, суд зазначає, що дана вимога є похідною від попередньої вимоги позову та керується також наступним.

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Так, в частині 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому частинами 2 і 3 цієї ж статті встановлений певний порядок дій банку, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте, суду не було надано у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів на підтвердження того, що відповідач або інші особи, добровільно відмовляються звільнити житлове приміщення.

Що стосується вимоги позову про зняття особи з реєстраційного обліку, то дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства, та окрім того на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставне майно відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Спаї