Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/656/14
Головуючий у 1 інстанції: Галянчук Н.М .
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Громадської
організації Вільнянський спортивний
фізкультурно-оздоровчий клуб «Колос»
на рішення Вільнянського районного
суду Запорізької області від 20
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Громадської організації
Вільнянський спортивний
фізкультурно-оздоровчий клуб «Колос»
про стягнення компенсації за
невикористані дні відпусток та
затримку виплати всіх сум, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до
Громадської організації Вільнянського
спортивного фізкультурно-оздоровчого
клубу «Колос» про стягнення
компенсації за невикористані дні
відпусток та затримку виплати всіх сум,
яку згодом уточнила.

В обгрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що вона працювала у
Вільнянському СФОК «Колос» з 30 квітня
2003 року по 25 березня 2013 року на посаді
головного бухгалтера на 0,5 ставки за
сумісництвом.

Звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 38
КЗпП України, за власним бажанням.

На день її звільнення відповідачем їй
не виплачено компенсацію за
невикористані дні відпусток, і
додаткових відпусток працівникам, які
мають дітей. Загалом за -261 день (із них:
268 планова відпустка плюс 55 днів
додаткових відпусток працівникам, які
мають дітей та мінус 62 дні перебування
її у відпустках), що становить 11818
гривень 46 копійок

Відмову виплатити їй усі кошти,
відповідач обгрунтував відсутністю
даних по заробітній платі.

Відповідно до закону позивач має право
на отримання компенсації за
невикористану відпустку, додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей,
а також виплати середнього заробітку
за весь час затримки на день фактичного
розрахунку, які вона просить стягнути з
відповідача.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 20 листопада 2013
року позов задоволено.

Стягнуто з Громадської організації
Вільнянський спортивний
фізкультурно-оздоровчий клуб «Колос»
на користь ОСОБА_3 компенсацію за
невикористану щорічну відпустку, а
також додаткову відпустку працівникам,
які мають дітей, у сумі 11818,46 грн., а
також компенсацію за затримку виплати
всіх сум при звільненні у розмірі 5130.16
грн.

Не погоджуючись з рішенням Громадська
організація Вільнянський спортивний
фізкультурно-оздоровчий клуб «Колос»
подало апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на недоведеність
позивачкою позовних вимог, просять
рішення суду скасувати, та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справ в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачка працювала у
відповідача на посаді бухгалтера на 0,5
ставки з 01.03.2003 року по 11.03.2013 рік. На
день її звільнення відповідачем не
виплачено компенсацію за
невикористані нею відпустки, тому
відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24
Закону України « Про відпустки», у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні відпусток.

Висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи і не
суперечать вимогам діючого
законодавства.

Частиною 1 ст. 1 Закону України від
24 березня 1995 року № 108/95-ВР " Про оплату
праці" визначено, що заробітна плата -
це винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку за трудовим
договором власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

До складу заробітної плати згідно
зі ст. 2 Закону України "Про оплату
праці" включаються виплати за виконану
роботу, а також гарантії та компенсації
за невідпрацьований час (наприклад, за
час виконання державних обов'язків, за
час простою не з вини робітника та ін.).

До виплат, що не належать до фонду
оплати праці, визначених розділом 3
Інструкції зі статистики заробітної
плати, затвердженої наказом
Держкомстату України від 13 січня 2004
року № 5 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 27 січня
2004 року за № 114/8713 (кореспондується з
розділом 4 Інструкції зі статистики
заробітної плати, затвердженої наказом
Міністерства статистики України від 11
грудня 1995 року № 323, зареєстрованим у
Міністерстві юстиції України 21 грудня
1995 року за № 465/1001), зазначені виплати не
відносяться.

Отже за викладеним, компенсаційні
виплати за невикористані дні щорічних
відпусток пов'язані з трудовими
правовідносинами та їх слід віднести
до заробітної плати.

Згідно з частиною п'ятою статті 11
Закону України "Про відпустки"
забороняється ненадання щорічних
відпусток повної тривалості протягом
двох років підряд.

Частиною другою статті 12 Закону
України "Про відпустки" передбачено, що
невикористану частину щорічної
відпустки має бути надано працівнику,
як правило, до кінця робочого року, але
не пізніше 12 місяців після закінчення
робочого року, за який надається
відпустка.

Статтею 9 Конвенції Міжнародної
організації праці 132 (переглянутої) 1970
року про оплачувані відпустки
(ратифікована Україною у травні 2001 року
і відповідно до статті 9 Конституції
України є частиною національного
законодавства України) передбачено, що
безперервна частина щорічної
оплачуваної відпустки надається і
використовується не пізніше, як
протягом одного року, і залишок
щорічної оплачуваної відпустки не
пізніше, як протягом вісімнадцяти
місяців, рахуючи з кінця того року за
який надавалася відпустка.

Отже, ненадання працівнику
щорічних відпусток у визначені
законодавством терміни є грубим
порушенням законодавства про працю, за
що роботодавця в установленому порядку
може бути притягнуто до
відповідальності.

Проте, законодавством не
передбачено терміну давності, після
якого втрачається працівником право на
щорічні відпустки, воно не містить
заборони надавати щорічні відпустки у
разі їх невикористання, а тому, якщо
працівник з якихось причин не
скористався своїм правом на таку
відпустку за декілька попередніх
років, в тому числі і за 5 чи 10 років, то
він має право їх використати, а в разі
звільнення йому повинна бути виплачена
компенсація за всі невикористані дні
щорічних відпусток, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей
(стаття 24 Закону України "Про відпустки"
).

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці" № 13 від 24.12.1999р., якщо
працівник з не залежних від нього
причин (не з його вини) не використав
щорічну відпустку і за роки, що
передували звільненню, суд на підставі
ст.238 КЗпП має право стягнути грошову
компенсацію за всі дні невикористаної
відпустки. Не виключається можливість
такого ж вирішення цього питання і при
частковій компенсації невикористаної
відпустки працівникові, який продовжує
роботу. При цьому слід мати на увазі, що
тривалість визначеної в робочих днях
щорічної відпустки (основної й
додаткової), яка не була використана
працівником за попередні роки,
зберігається такою, якою вона була до
набрання чинності Законом "Про
відпустки" (до 1 січня 1997 р.). Розмір
грошової компенсації за невикористану
відпустку за попередні роки
визначається виходячи із середнього
заробітку, який працівник має на час її
проведення.

Судом встановлено, що позивачка
була прийнята на посаду бухгалтера
СФОК «Колос» на 0,5 ставки з 01.05.2003 року
згідно наказу № 11 від 30.04.2003 року ( а.с. 5).
Звільнена з посади головного
бухгалтера на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП
України за власним бажанням відповідно
до розпорядження № 2 від 11.03.2013 року (а.с.
46). Розрахунок при звільнені здійснено
16.04.2013 року в розмірі 196, 02 грн.

На день звільнення їй не
виплачено компенсацію за
невикористані дні відпусток і
додаткових відпусток, як матері, яка
має дітей за період її роботи у
відповідача з 2003-2013 роки в кількості 261
день.

Відповідно до розрахунку
наданого позивачем компенсація за
невикористану відпустку складає 11818
грн., середній заробіток за час
затримки при звільнені з часу
звільнення по день подачі уточненого
позову складає 5130 грн. 16 коп. ( а.с. 30-31).

Відповідач зазначений розрахунок
не оспорював, як в суді першої так і в
суді апеляційної інстанції, свій
розрахунок не надав.

Суд першої інстанції врахував
фактичні обставини справи, вимоги
закону і прийшов до обґрунтованого
висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те,
що ОСОБА_3 не надала суду доказів, які б
свідчили про те, що остання не
перебувала у відпустці, або, що вона
за період своєї роботи з 2003-2013 роки не
отримувала компенсацію за
невикористані відпустки, не
заслуговують на увагу, оскільки
працівнику об'єктивно не можливо
довести факт розрахунку всіх належних
йому виплат при звільненні, а
відповідач не спростував обставини,
якими позивачка обґрунтовувала свої
вимоги відповідними бухгалтерськими,
кадровими та розрахунковими
документами, адже саме підприємство де
працювала позивачка повинно надати
такі документи та за аналогією із ст. 614
ЦК України обов"язок доведення
відсутності вини з цього питання
лежить на підприємстві.

На підставі наведеного, колегія
суддів вважає, що судом повно і
всебічно з"ясовані обставини справи,
висновки відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами
визначений правильно, норми
матеріального і процесуального права
при розгляді спору не порушені,
застосовані правильно, ухвалено
законне і обгрунтоване рішення, а інші
доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Громадської
організації Вільнянський спортивний
фізкультурно-оздоровчий клуб «Колос»
відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 20 листопада 2013
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: