Справа № 463/577/13
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/606/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Левика А.Я.

секретар: Гацій І.І.

з участю представника позивача
Ковальчук Л.О.

законного представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 16 жовтня 2013
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_6, ОСОБА_8 в
інтересах якої діє ОСОБА_4, ОСОБА_9,
третя особа Орган опіки і піклування
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради про виселення,
зобов»язання вчинити дії,-

В С Т А Н
О В И Л А:

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в
грудні 2012 року звернувся з позовом до
ОСОБА_6, ОСОБА_8 в інтересах якої діє
законний представник ОСОБА_4, ОСОБА_9,
третя особа Орган опіки і піклування
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради про виселення
з житлового будинку АДРЕСА_1 та
зобов»язати відділ громадянства і
міграції фізичних осіб Личаківського
РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області
зняти відповідачів з реєстраційного
обліку у вказаному будинку.

Рішенням суду в позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Мотивують тим, що судом не
враховано роз»яснення, що у п. 43
Постанови ПВССУ від 30.03.2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
і наявність у справі доказів про
повідомлення відповідачів за місцем
реєстрації про необхідність
звільнення приміщення. Повернення
таких повідомлень за спливом терміну
зберігання, свідчить про небажання
осіб отримати такі попередження.

Суд не врахував роз»яснення, що у
п. 44 цієї ж постанови, а саме факт
реєстрації неповнолітньої дитини та
матері боржника у спірний будинку
після укладення кредитного договору
та договору іпотеки. Не враховано
позицію представника органу опіки та
піклування який у вирішенні спору
покладається на розгляд суду. Із
матеріалів справи убачається
наявність у дитини іншого місця
проживання.

Просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

При розгляді справи в суді
апеляційної інстанції апелянт доводи
апеляційної скарги підтримала.

Законний представник
неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти
апеляційної скарги заперечила, просить
рішення суду залишити без змін та
врахувати, що при накладенні арешту на
предмет іпотеки та його оцінці, позивач
не повідомив іпотекодавцю про її
продаж, що вважає грубим порушенням
чинного законодавства, оскільки
останній має першочергове право на її
викуп, однак незаконними діями
позивача, власник житлового будинку
такого права був позбавлений. Ще одним
мотивом свого заперечення просить
вважати той факт, що позивач не
повідомляв відповідачів про свій намір
реалізувати предмет іпотеки, оскільки
вимоги які долучені до матеріалів
справи насправді жодним з відповідачів
отримані не були. Тобто не було
дотримано визначеного договором
порядку реалізації предмета іпотеки,
що в свою чергу, вважає додатковою
підставою, за наявності якої позов до
задоволення не підлягає. Просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Інші учасники в судове засідання
не з»явились, належним чином
повідомлені про розгляд справи, про що
до справи долучено розписки про
отримання усіма судових повісток. Про
причини неявки не повідомили. За таких
обставин, колегія суддів вважає
можливим продовжувати розгляд справи у
відсутності учасників, які не
з»явились, що відповідає вимогам ч. 2 ст.
305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповіднсті до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обргунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досіджені в
судовому засіданні.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції
вірно встановлено характер спірних
правовідносин, дана правильна правова
оцінка обставинам справи та аналіз
доказів у справі.

Відмовляючи в позові судом
встановлено, що 05.10.2006р. між Акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ «
Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6
укладено кредитний договір №
014/1352/74/45767, за умовами якого відповідачу
надано кредитні кошти в сумі 50 000
доларів США на строк до 04.10.2026р. зі
сплатою за користування кредитом 14 %
річних (а.с.4-5). З метою забезпечення
виконання зобовязань, 09.10.2006р. між
сторонами укладено договір іпотеки,
предметом якого є житловий будинок
АДРЕСА_1 (а.с.6-9). Згідно довідки з місця
проживання про склад сім»ї та прописку
від 14.09.2011р. (а.с.14), в будинку
зареєстровані усі відповідачі.
Реєстрація неповнолітньої доки
боржника та матері мали місце після
укладення вказаних вище договорів.

У зв»язку з неналежним
виконанням зобов»зань за кредитним
договором, 10.12.2009р. Личаківським
районним судом видано виконавчий лист
№ 2-2749/09 (а.с.10) і в межах виконавчого
провадження з примусового його
виконання рішення суду цього суду від
09.11.2009 року за позовом банку до ОСОБА_6
про стягнення заборгованості за
кредитним договором у спосіб стягнення
з позичальника 62 984 гр. 28 коп. доларів
США, еквівалентно 479 430 гр. 04 коп. та
судових витрат. Державним виконавцем
саме у виконання цього рішення суду
04.03.2010р. складено акт опису та арешту
майна житлового будинку, який є
предметом іпотеки (а.с.11-13), з метою його
подальшої реалізації. 06.09.2012р. та
кожному з відповідачів направлено
вимогу про виселення з жилого
приміщення (а.с.16, 18, 20).

За змістом ч. 4 ст. 9,ч. 3 ст. 109 ЖК
України, ст. ст. 39,40 ЗУ «Про іпотеку»,
виселення мешканців із житлового
будинку, чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом.

Відповідно до роз»яснень
Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ, висвітлених у п. 43
Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин»,
суд, за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення. Примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Відмовляючи в позові судом
першої інстанції вірно враховано, що з
наведенного вище слідує що, лише в тому
випадку, коли мешканці у місячний строк
не звільнили житлове приміщення, яке є
предметом іпотеки, можливим стає
примусове виселення на підставі
рішення суду, і саме рішення про
виселення приймається судом одночасно
із прийняттям рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки, а строк,
який надається мешканцям для
добровільного виселення,
обраховується з моменту отримання
такої вимоги і недотримання цих умов
виключає можливість задоволення
вимоги про виселення.

Колегія суддів звертає увагу на
те, що судом вірно враховано означені
роз»яснення Постанови ВССУ та
враховує, що згідно з роз»ясненнями
наданими у п. 9 цієї ж постанови - право
вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або
договором/дострокове стягнення
кредиту, стягнення заборгованості у
тому числі шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки /застави, одночасне
заявлення відповідних вимог у разі,
якщо позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця /майновий поручитель /,
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави /іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо/ належить
виключно позивачеві. /ч.1 ст. 20 ЦК, ст.3 і 4
ЦПК/

Як убачається з п. 45 постанови
ПВССУ від 30.03.2012 року № 5 у разі, якщо за
судовим рішенням з відповідача
стягнуто кредитну заборгованість, то
в порядку ст. 373 ЦПК суд не може змінити
спосіб виконання такого рішення на
звернення стягнення на предмет
іпотеки, оскільки виконання рішення
суду про стягнення заборгованості
відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року № 606-ХІУ має виконуватись за
рахунок усього майна, що належить
боржнику.

Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов»язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги.

З матеріалів справи вбачається,
і цю обставину підтвердив представник
апелянта при розгляді справи за
апеляційною скаргою, що рішення суду
про задоволення вимог банку за
вказаним вище кредитним договором у
спосіб звернення стягнення на
предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1, що
належить позичальнику - судом не
приймалось і з таким вимогами позивач
до суду не звертався. Хоча таке право у
позивача не втрачено. Тому суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
безпідставність вимог позивача про
виселення відповідачів та
обгрунтовано відмовив у задоволенні
вимог про зняття осіб з реєстраційного
обліку у цьому будинку.

За таких обставин колегія
суддів не знаходить підстав для
задоволення апеляційної скарги банку
та залишає рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303 , 304, п.1 ч.1 ст. 307 , 308
, п. 1 ч.1 ст. 314, 315, 317 ЦПК України , колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 16 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий

Судді