АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9165/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Полубан М. П. Доповідач - Козлов
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Прозорової М.Л.,

при секретарі:
Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Петропавлівського районного суду
Дніпропетровської області від 18
вересня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Головне управління
державної міграційної служби України
в Дніпропетровській області, треті
особи: Орган опіки та піклування
Петропавлівської районної державної
адміністрації Дніпропетровської
області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, про
визначення місця проживання дитини,
про зобов'язання надати письмову згоду
на зняття дитини з реєстрації та про
зобов'язання зняття дитини з
реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з таким позовом, посилаючись на те,
що 05.07.2008 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 і
вони стали проживати в належній йому на
праві власності квартирі АДРЕСА_1, яка
належить йому на праві власності, та
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька -
ОСОБА_6, яка з 25.05.2009 року була
зареєстрована в цій квартирі, а
рішенням суду від 16.08.2011 року їх шлюб
було розірвано, після чого колишня
дружина разом з донькою переїхала жити
до іншої квартири по АДРЕСА_1.

Згідно акту обстеження
житлово-побутових умов проживання та
матеріального положення ОСОБА_2 має
постійне місце реєстрації в квартирі
по АДРЕСА_1, а донька ОСОБА_6 - проживає в
ній без реєстрації, будучі до
теперішнього часу зареєстрованою за
колишнім місцем проживання.

В зв'язку з поважними причинами 29.08.2013
року його було знято з реєстрації з
квартири АДРЕСА_1 та зареєстровано за
адресою - АДРЕСА_2

Оскільки колишня дружина
відмовляється надати письмову згоду
про зняття доньки з одного місця
реєстрації - АДРЕСА_1 в інше - АДРЕСА_2, що
в ніякому разі не порушує права дитини,
позивач просив суд

визнати його доньку ОСОБА_6 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1,
визначити її місце проживання разом з
матір'ю ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_1,
зобов'язати ОСОБА_2 надати письмову
згоду на зняття з реєстрації за адресою
- АДРЕСА_1 доньки ОСОБА_6, зобов'язати
Головне управління державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області
(Петропавлівський районний сектор)
зняти її з реєстраційного обліку за
цією адресою.

Рішенням Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 18
вересня 2014 року визнано ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право
користування житловим приміщенням за
адресою - АДРЕСА_1, визначене місце
реєстрації (прописки) малолітньої
ОСОБА_6 за місцем проживання та
реєстрації її батька - ОСОБА_3 по
АДРЕСА_2, стягнуто з ОСОБА_2 на користь
позивача 114 грн. 70 коп. судових витрат, а
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду і
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 повністю, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
- частковому скасуванню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд
зобов'язаний прийняти рішення, зокрема,
щодо: наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами.

У рішенні суду обов'язково повинні
бути зазначені встановлені судом факти
і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам закону
рішення суду повністю не відповідає.

Задовольняючи позов в частині
визнання дочки позивача ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право
користування житловим приміщенням за
адресою - АДРЕСА_1, суд першої інстанції
виходив з того, що формальна її
приписка (реєстрація) в цій квартирі
фактично порушує права позивача, який
має намір розпорядитися своїм житлом
на власний розсуд.

З таким висновком суду погодитися
не можна.

Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи у віці від
десяти до чотирнадцяти років є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я тощо, в якому вона проживає,
якщо інше місце проживання не
встановлено за згодою між дитиною та
батьками (усиновлювачами прожиивання
не встановлено за згодою між дитиною та
батьками (усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна. У разі спору місце
проживання фізичної особи у віці від
десяти до чотирнадцяти років
визначається органом опіки та
піклування або судом.

Відповідно до положень статті 141 СК
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як роз'яснено в п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» №11 від 21
грудня 2007 року, при вирішенні спору про
місце проживання дитини належить
звертати особливу увагу на її вік та
з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає
проживати. Також слід враховувати
положення ст. 160 СК України, згідно якої
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків, яка досягла десяти років, - за
спільною згодою батьків та самої
дитини, а місце проживання дитини, яка
досягла чотирнадцяти років,
визначається нею самою.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України
дитина мас право на те, щоб бути
вислуханою батьками, іншими членами
сімї, посадовими особами з питань, що
стосуються її особисто, а також питань
сімї. Дитина, яка може висловити свою
думку, має бути вислухана при вирішенні
між батьками, іншими особами спору щодо
її виховання, місця проживання, у тому
числі при вирішенні спору про
позбавлення батьківських прав,
поновлення батьківських прав, а також
спору щодо управління її майном.

За принципом 6 Декларації з прав
дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20
листопада 1959 року дитина для повного і
гармонійного розвитку її особи любові
і розуміння. Вона повинна, якщо це
можливо, зростати під опікою і
відповідальністю своїх батьків і, в
усякому разі, в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, що мають
виключні обставини, розлучати з
матір'ю.

Згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі, що йому належить,
користуються жилим приміщенням на
рівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користуватися
займаним приміщенням. Таке право вони
втрачають лише в разі вибуття на інше
постійне місце проживання і припинення
внаслідок цього сімейних стосунків з
власником.

Статтею 18 Закону України «Про охорону
дитинства» встановлено, що діти - члени
сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

Згідно ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

На підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач з 05.07.2008 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 і вони
проживали в належній йому на праві
власності квартирі АДРЕСА_1, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька -
ОСОБА_6, яка з 25.05.2009 року була
зареєстрована в цій квартирі.

Рішенням Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від
16.08.2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було розірвано та рішення
Петропавлівського районного суду
Дніпропетровської області від 26.09.2012
року ОСОБА_2 було визнано такою, що
втратила право користування вказаним
житловим приміщення.

За довідкою ТОВ " Комунальщик-2011" № 363
від 02.12.2013 року ОСОБА_3 за адресою
АДРЕСА_1 не зареєстрований. Його донька
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована, але
не проживає.

Згідно акту обстеження умов
проживання від 16.09.2013 року спільна
дитина ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6
фактично проживає разом з матір'ю за
адресою АДРЕСА_1. Умови проживання
задовільні. Батько дівчинки з сім'єю не
проживає. Власником житла є ОСОБА_5.

Згідно витягу з протоколу № 12 від 11.10.2013
року засідання комісії з питань
захисту прав дитини Петропавлівської
райдержадміністрації заяву ОСОБА_3 про
надання дозволу на зняття з реєстрації
малолітньої доньки ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, не задоволено, а згідно
витягу з протоколу № 13 від 14.11.2013 року
засідання цієї ж комісії зазначене
питання ОСОБА_3 щодо місця реєстрації
його малолітньої доньки перенесено на
наступне засідання комісії, тобто
вищезазначена комісія фактично не дала
позивачу дозволу на зняття з
реєстрації його малолітньої доньки.

Між тим, суд вищенаведені норми
закону і роз'яснення Верховного Суду
України не врахував, при розгляді
справи не встановив часу і дійсних
причин, з яких не проживає донька
позивача у його квартирі, у порушення
вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
відповідних доказів в підтвердження
таких обставин у своєму рішенні не
навів і в матеріалах справи вони
відсутні, при цьому з урахуванням
розірвання шлюбу між подружжям і
припинення ними сімейних стосунків з
вибуттям їх зі спірного приміщення на
інші місця проживання відсутність в
цьому житловому приміщенні їх доньки,
яка в силу свого малолітнього віку
потребує постійного догляду зі сторони
батьків, слід вважати поважною, а
визначаючи її місце реєстрації
(прописки) за місцем проживання та
реєстрації її батька по АДРЕСА_2 в
порушення положень ст. 11 ЦПК України
суд вийшов за межі позову ОСОБА_3, який
таких вимог не заявляв.

За таких обставин рішення суду в
частині задоволених позовних вимог, як
постановлене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову в
задоволенні цих вимог на підставі ст. 309
ЦПК України.

Доводи щодо незаконності рішення
суду в частині відмови в задоволенні
іншої частини позовних вимог ОСОБА_3
про зобов'язання надати письмову згоду
на зняття дитини з реєстрації та про
зобов'язання зняття дитини з
реєстраційного обліку в апеляційній
скарзі не наведені і рішення суду в цій
частині позивачем не оскаржується.

Керуючись ст. ст. 307 - 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Петропавлівського
районного суду Дніпропетровської
області від 18 вересня 2014 року в частині
задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, про визначення місця
реєстрації дитини за місцем проживання
та реєстрації її батька скасувати та в
їх задоволенні відмовити.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: