АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6096/14
Головуючий 1 інстанції Калиновська
Л.В. Справа № 619/380/14ц
Доповідач: Коваленко І.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Коваленко І.П

суддів - Довгаль А.П., Коровіна С.Г.

при секретарі - Москаленко Е.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 30 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства доходів і зборів України,
Головного управління Міндоходів в
Харківській області, третя особа -
Головне правління Державної
казначейської служби України у
Харківський області про відшкодування
моральної та матеріальної шкоди,
завданої незаконним звільненням,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та спростування
інформації, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до Міністерства
доходів і зборів України, Головного
управління Міндоходів в Харківській
області, третя особа - Головне
правління Державної казначейської
служби України у Харківський області
про відшкодування моральної та
матеріальної шкоди, завданої
незаконним звільненням, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та спростування інформації.

В процесі розгляду справи свої вимоги
уточненив і в остаточній редакції
просив стягнути з Міністерства доходів
і зборів України та Головного
управління Міндоходів у Харківській
області відшкодування завданої
моральної та матеріальної шкоди
незаконним звільненням та невиконання
рішення суду про поновлення на посаді в
розмірі 500000 гривень - відшкодування
моральної шкоди; 142282,27 гривень -
відшкодування матеріальної шкоди, суми
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу; вартість придбаних ліків -
58438,81 грн., 30000 витрати на правову
допомогу; зобов'язати Міністерство
доходів і зборів України та Головне
управління Міндоходів в Харківській
області : - виплатити все грошове
забезпечення з моменту поновлення на
роботі з урахуванням середньої
заробітної плати з 11 березня 2011 року по
22 травня 2013 року; - здійснити
перерахунок нарахованої вихідної
допомоги при виході на пенсію з
рахуванням середньомісячної
заробітної плати до звільнення та
виплатити різницю між виплаченою
вихідною допомогою та нарахованою; -
надати до Управління пенсійного фонду
довідку про повне грошове забезпечення
за останні 24 місяці до моменту
звільнення, в тому числі про посадовий
оклад, військове звання, надбавку за
вислугу років, надбавку за високі
досягнення в праці, надбавку за
таємність та премії; зобов'язати
відповідачів спростувати поширену
інформацію в засобах масової
інформації щодо отримання ним хабара
та скоєння вчинку, який дискредитує
звання начальницького складу
податкової міліції; крім того стягнути
на його користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 11 березня 2011 року ДПА
України було винесено наказ №338-0, яким
його було звільнено з податкової
міліції у запас Збройних Сил України за
пунктом 66 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ. Постановою
Харківського окружного
адміністративного суду від 17.06.2011 року
частково задоволено його позов, а саме
поновлено його на посаді першого
заступника начальника ДПІ - начальника
відділу податкової міліції ДПІ
Комінтернівському районі м. Харкова.

Наказом ДПС України №82-0 від 26.09.2011 року
вказаний вище наказ про звільнення
скасовано та поновлено його на посаді
першого заступника начальника ДПІ -
начальника відділу податкової міліції
ДПІ у Комінтернівському районі м.
Харкова.

Наказом ДПС України №98-0 від 27.09.2011 року
його зараховано у розпорядження ДПА у
Харківській області відповідно
рапорту.

Наказом ДПА у Харківській області від
29.09.2011 року №201-в йому надано відпустку
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

18.01.2012 року Харківським Апеляційним
адміністративним судом скасовано
рішення Харківського
Адміністративного окружного суду про
скасування наказів про звільнення та
поновлення на роботі.

13.11.2012 року Вищим адміністративним
судом України, скасовано постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.01.2012 року
та залишено в силі постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 17.06.2011 року.

Зазначав, що з боку відповідача
вчинялися стосовно нього незаконні
дії, а саме відповідачем порушено
трудове законодавство, звільняючі без
належних підстав, були порушені його
життєві зв'язки, внаслідок чого
позивачу завдані моральні страждання.
Ним були понесені витрати на лікування.
Відшкодування завданої моральної
шкоди позивач цінив у розмірі 500 000
гривень.

Окрім того, під майнової шкодою позивач
вважає грошові суми, які підлягали до
виплати йому у зв'язку із вимушеним
прогулом з моменту його незаконного
звільнення до теперішнього часу.
Відповідну майнову шкоду оцінив в 142282,27
гривень, оскільки з 11.03.2011 р. по 2.05.2013 р.
(наказом ДПС України від 22.05.2013 р. №364-0
позивача звільнено з посади першого
заступника начальника ДПІ - начальника
відділу податкової міліції ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова на
пенсію за віком) минуло 549 робочих днів.

Також позивач вказував, що
користувався послугами юристів, сума
сплачених коштів складає 30000 гривень.

В судовому засіданні позивач разом з
представником підтримали позовні
вимоги в повному обсязі, просили суд їх
задовольнити.

Представник відповідача Міністерства
доходів і зборів України Головного
Управління Міндоходів у Харківській
області заперечувала проти позову та
просила суд відмовити у його
задоволенні, в зв'язку з його
необґрунтованістю.

Представник третьої особи, Головного
управління Державної казначейської
служби України у Харківський області в
судове засідання не з'явився, справа
розглянута у йог відсутності.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 30 липня 2014
року в задоволені позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам по справі.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, пояснення
з?явившихся осіб, дослідивши матеріали
справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно наказу ДПА України №338-0 від
11 березня 2011 року ОСОБА_1 було звільнено
з податкової міліції у запас Збройних
Сил України за пунктом 66 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2011
року позов ОСОБА_1 задоволено частково,
скасовано наказ №338-0 та поновлено
ОСОБА_1 на посаді першого заступника
начальника державної податкової
інспекції - начальника відділу
податкової міліції ДПІ з 11 березня 2011
року.

На підставі вказаної постанови, а саме
наказом ДПС України №82-0 від 26.09.2011 року
наказ ДПА України №338-0 від 11 березня 2011
року про звільнення скасовано та
поновлено позивача на посаді першого
заступника начальника ДПІ - начальника
відділу податкової міліції ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова.

Наказом ДПС України №98-0 від 27.09.2011 року
позивача зараховано у розпорядження
ДПА у Харківській області відповідно
рапорту.

Наказом ДПА у Харківській області від
29.09.2011 року №201-в позивачу надано
відпустку по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку.

В подальшому, Харківський апеляційний
адміністративний суд постановою від 18
січня 2012 року постанову суду першої
інстанції в частині скасування наказу
ДПА та поновлення ОСОБА_1 на посаді
скасував і відмовив у задоволенні
позову, в іншій частині зазначену
постанову залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 13 листопада 2012 року
постанову іпеляційного суду скасував,
а постанову суду першої інстанції
залишив без змін.

Не погодившись з ухвалою касаційного
суду, ДПС та ДПС у Харківській області
звернулись із заявами про її перегляд
Верховним Судом України з підстави
неоднакового застосування Вищим
адміністративним судом України пункту
66 Положення, у яких просять скасувати
ухвалу суду касаційної та постанову
суду першої інстанцій та залишити в
силі постанову апеляційного суду. Та
постановою Верховного суду України від
02.07.2013 року у задоволенні заяв ДПС
України та ДПС України у Харківській
області відмовлено.

За час касаційного оскарження ДПС
України та ДПС у Харківській області
винесені накази від 16.05.2012 року №1054-0,
відповідно до якого визнано такими, що
втратили чинність накази ДПС України
№82-0 від 26.09.2011 року та №98-0 від 27.09.2011
року. Також наказом ДПС у Харківській
області від 28.05.2012 року 3292-0 визнано
таким, що втратив чинність пункт наказу
ДПС у Харківській області від 13.02.2012
року №6-в.

Крім того, в матеріалах справи є наказ
ДПС України від 22.05.2013 року №364-0 про
звільнення ОСОБА_1 з посади та
податкової міліції у відставку за
пунктом 65 підпунктом «а» (за віком):
підстава подання ДПС у Харківській
області від 15.05.2013 року № 2646/8/04.3-14,
рапорт ОСОБА_1 від 15.05.2013.

Відмовляючи у задоволені позову про
стягнення з відповідачів суми
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, що становить 142282,27 коп., суд
першої інстанції виходив з того, що
дана вимога не підлягає задоволенню,
оскільки позивачем не надано чіткого
розрахунку заборгованості за час
вимушеного прогулу з моменту
поновлення його на посаді.

Однак, з такими висновками суду першої
інстанції повністю погодитись не
можна.

Так, звертаючись із даним позовом
позивач зазначав відповідачів
Міністерство доходів і зборів України
та Головне управління Міндоходів в
Харківській області.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник відповідачів
пояснив, що позовні вимоги стосовно
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу заявлені не до
належних відповідачів.

Із наданих довідок про розмір
грошового забезпечення позивача
вбачається, що всі ці довідки та
грошовий атестат видавались
Основ’янською ОДПІ м.Харкова. (а.с.27, 29,
30-31, 32, 271, 291-292).

Згідно штатного розпису, наданого в
апеляційній інстанції, посада позивача
значиться в ДПІ у Комінтернівському
районі м.Харкова.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник відповідачів
пояснив, що Основ’янська ОДПІ -
правонаступник ДПІ у
Комінтернівському районі м.Харкова, є
юридичною особою, має самостійний
баланс, печатку, бланки та рахунки в
органах Державної казначейської
служби України, повністю утримується
за рахунок Державного бюджету України,
що підтверджується Положенням про
Основ’янську ОДПІ м.Харкова.

Позивач не заперечував ,що заробітну
плату та довідки стосовно його
грошового забезпечення він отримував в
ДПІ у Комінтернівському районі
м.Харкова та Основ’янській ОДПІ
м.Харкова, як правонаступника ДПІ у
Комінтернівському районі м.Харкова.

Однак, Основ’янська ОДПІ м.Харкова до
участі у справі не притягалась.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню з відмовою
у позові в частині стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з інших підстав, оскільки
належний відповідач Основ’янська ОДПІ
м.Харкова до участі у справі не
притягалась.

Що стосується рішення суду в іншій
частині, то колегія суддів вважає, що
підстав для його скасування не
вбачається.

Так, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку стосовно того,
що позовні вимоги ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 500000 грн., завданої незаконним
звільненням та невиконанням рішення
суду є такою що не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно п.З постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Також в п.5 даної постанови,
вказано, піо обов'язковому з'ясуванню
при вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювана,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювана та вини останнього в її
заподіянні.

Позивачем, відповідно до вимог ст..60 ЦПК
Укрїни, не надано доказів в цій частині
позовних вимог.

Також суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку стосовно
відмови позивачу про стягнення на його
користь матеріальної шкоди у сумі 58 438,81
грн., яка становить вартість придбаних
позивачем ліків на відновлення стану
здоров'я.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року №6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами
гозглядаючи позови про відшкодування
шкоди, суди повинні мати на увазі, що
шкода, заподіяна :еобі, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є зина зазначеної
особи.

З довідки медичного закладу від 16.01.14
року №47, наданої позивачем вбачається,
що він почав звертатися до
спеціалістів за медичною допомогою з
січня 2008 року, тоді як звільнення з
посади відбулось в 2011 році. У
зазначеній довідці перелічено низку
захворювань, виявлених у позивача, при
цьому, серед перелічених у довідці
захворювань лише одне захворювання (з
восьми) - гіпертонічна хвороба 2 стадії -
виявлено у позивача в 2011 році. Крім того
в довідці медичного закладу не
зазначено, з якої дати позивачу
поставлено діагноз -гіпертонічна
хвороба 2 стадії.

Також позивач не надав суду
відповідних документів, які б
вказували на призначену схему
прийняття лікарських засобів, що, в
свою чергу, не дає можливості
розрахувати грошову суму, необхідну
для придбання ліків, а також установити
причинний зв'язок настання наслідків з
зазначеної вимоги.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку і в частині
відмови в позові про стягнення витрати
на правову допомогу у розмірі 30 000 грн..

Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони. Понесені
сторонами судові витрати, підлягають
розподілу між ними за правилами,
встановленими ст. 88 ЦПК України.
Граничний розмір таких витрат
встановлений законом.

При цьому положенням Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат, на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах»,
затверджено граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу, пов'язаних з розглядом справ.

Склад та розміри витрат, пов'язаних
оплатою правової допомоги, входить до
предмета доказування у справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження).

Позивачем надані і договір про надання
правової допомоги від 27.05.2011 року
(а.с.38-39), і довіреність від 12.05.2014 року
(а.с.250) і при вирішенні питання про
відшкодування витрат на правову
допомогу позивач не визначився, в якому
статусі ОСОБА_5 брала участь у справі:
як представники позивача згідно зі
ст.ст. 40, 42 ЦПК України, чи особи, які
надають правову допомогу у
відповідності до ст. 56 ЦПК України, що
має суттєве значення для правильного
вирішення питання про компенсацію
витрат на правову допомогу. На
підтвердження оплати надані позивачем
оригінали квитанцій про оплату без
надання доказів оприходування цих
грошей.

Отже, підстав для стягнення витрат на
правову допомогу у розмірі 30 000 грн.
також немає.

Що стосується вимог позивача.

Так, статтями 297, 299 ЦК України
закріплено право фізичної особи на
повагу до її гідності та честі,
недоторканість ділової репутації.

Разом із цим, ст. 34 Конституції України
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб на свій вибір.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року М°1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», при
вирішенні спорів даної категорії суди
повинні мати на увазі, що спростувати
недостовірну інформацію повинна особа,
яка її поширила.

Долучені позивачем до матеріалів
справи документи не підтверджують
причетність відповідачів до
розміщення в мережі Інтернет
інформації про порушення відносно
нього кримінальної справи.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №1 від 27.02.2009
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно зі статті 277 ЦК України
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій (наприклад
,порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Позивач, відповідно до вимог ст..60 ЦПК
України, не надав доказів на
підтвердження своїх вимог і в цій
частині, оскільки посилався тільки на
розміщення в мережі Інтернет
інформації про порушення відносно
нього кримінальної справи, вважаючи, що
це дії відповідачів.

Отже, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову і
в цій частині позову.

На підставі наведеного та керуючись п.3
ч.1 ст.307, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 30 липня 2014 року
в частині відмови у позові ОСОБА_1 про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким відмовити в цій частині позову з
інших підстав.

В іншій частині рішення суду залишити
без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -