Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №279/5751/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Лешко Світлана Миколаївна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Камінній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом Коростенського
міжрайонного прокурора Житомирської
області в інтересах держави до Малого
підприємства «Стандарт», ОСОБА_1, треті
особи: нотаріус Коростенського
міського нотаріального округу
Житомирської області ОСОБА_2, Відділ
державної виконавчої служби
Коростенського міського управління
юстиції про визнання недійсним
договору купівлі-продажу магазину
АДРЕСА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
ухвалу Коростенського міськрайонного
суду Житомирської області від 02
вересня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року Коростенський
міжрайонний прокурор Житомирської
області в інтересах держави звернувся
до суду з позовом, в якому просив
визнати недійсним з моменту вчинення
договір купівлі-продажу магазину
АДРЕСА_1 від 16 квітня 2009 року, укладений
між малим підприємством «Стандарт» та
ОСОБА_1 та зобов"язати Реєстраційну
службу Коростенського міськрайонного
управління юстиції зареєструвати за
МП „Стандарт" право власності на
зазначений магазин.

У поданій позовній заяві позивач
просив з метою забезпечення позову
накласти арешт на магазин АДРЕСА_1.

Ухвалою судді Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 02 вересня 2013 року заяву про
забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на магазин АДРЕСА_1
загальною площею 753,3 кв.м. до часу
прийняття судом рішення по суті.

Не погоджуючись із зазначеною
ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій порушує питання про
скасування ухвали. Доводи апеляційної
скарги обґрунтовує тим, що позивачем в
порушення вимог ст.151 ЦПК України в
(заяві) позовній заяві не було
зазначено жодних причин у зв»язку з
якими потрібно забезпечити позов, а
також обгрунтування необхідності
накладання арешту на приміщення
магазину. Вказує, що в ухвалі не
зазначено підстав для обрання такого
виду забезпечення позову як накладення
арешту на майно, а також не наведено
жодних обставин, які підтверджувалися
б належними та допустимими засобами
доказування, що невжиття заходів
забезпечення може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Заява про забезпечення позову
розглядається судом, у провадженні
якого перебуває справа, в день її
надходження без повідомлення
відповідача та інших осіб, які беруть
участь у справі (ч.1 ст.153 ЦПК).

Застосування названих положень закону
роз»яснено і в п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від
12.06.2009року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції». У наведеному
пункті також зазначено, що клопотання
про забезпечення позову може міститись
як безпосередньо в позовній заяві, так
і в окремій заяві.

Із матеріалів справи вбачається, що
клопотання про забезпечення позову
міститься у позовній заяві.

У позовній заяві прокурор зазначив, що
у січні 2009 року ОСОБА_3 уклала фіктивний
договір купівлі-продажу корпоративних
прав МП „Стандарт" з ОСОБА_4, який у свою
чергу, діючи за вказівкою ОСОБА_3, 16
квітня 2009 року уклав із ОСОБА_1 договір
купівлі-продажу магазину АДРЕСА_1
загальною площею 753,3 кв.м.

На думку прокурора зазначена угода
була фіктивною і укладалась лише з
метою надання в подальшому
правомірного вигляду володінню
магазином і розпорядженню доходами від
його діяльності та приховуванню джерел
ОСОБА_3 і ОСОБА_5 їх походження.

Позивачем також зазначено, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 засуджені до позбавлення волі
за ст.190 ч.4 КК України з конфіскацією
всього особисто належного кожному з
них майна. На підставі вироку суду
державним виконавцем відкрито
виконавче провадження щодо
конфіскації майна ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в
дохід держави.

Посилаючись на наведене, прокурор
просив забезпечити позов шляхом
накладення арешту на магазин АДРЕСА_1 з
метою запобігання відчуження його
відповідачем до вирішення спору в суді,
оскільки стосовно зазначеної
нерухомості будуть в подальшому
вчинятися дії органами державної
виконавчої служби щодо її арешту та
реалізації.

Відповідно до ч.2 ст. 151 ЦПК України у
заяві про забезпечення позову повинно
бути зазначено:

1) причини, у зв"язку з якими потрібно
забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який
належить застосувати;

3) інші відомості, потрібні для
забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що
позивачем дотримано положення
наведеної норми закону, про що йдеться
в апеляційній скарзі, оскільки позовна
заява містить обгрунтування причин
необхідності забезпечення позову та
обгрунтування необхідності саме
накладення арешту на майно .

Такий вид забезпечення позову
/накладення арешту на майно/
передбачений п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України і
обґрунтовано застосовано судом,
оскільки відсутність обмеження права
відповідача на відчуження магазину
може унеможливити в майбутньому
виконання рішення по даній справі. До
того ж вжитими заходами забезпечення
позову не порушуються права
відповідача, оскільки він не
позбавлений права безперешкодно
користуватись магазином.

При постановленні ухвали про
забезпечення позову суд керувався
положеннями ст.ст.151,152,153 ЦПК України, а
тому доводи, наведені в апеляційній
скарзі про невідповідність ухвали суду
в цій частині абз. 3 п.7 постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову" є безпідставними.

Судом першої інстанції також
враховано роз"яснення, які містяться і
в п.п.3,4 вище зазначеної постанови
Пленуму Верховного Суду, зокрема, те, що
позов носить майновий характер, а
відтак дозволяється забезпечувати
його шляхом накладення арешту на майно.
Між сторонами дійсно виник спір та
існує реальна загроза невиконання
можливого рішення суду про задоволення
позову. До того ж сама відповідач у суді
апеляційної інстанції заявила про свій
намір провести відчуження спірної
нерухомості.

Посилання в апеляційній скарзі на
немотивованість ухвали суду не може
бути підставою для її скасування,
оскільки таке процесуальне порушення
не призвело до постановлення не
правильного по суті судового рішення.

За таких обставин колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
ухвали.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 312, 313, 314,
315,317,319 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу судді Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 02 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Судді