Провадження №: 2/752/4324/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року Голосіївський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Пасинок В.С.

за участю секретаря - Тасенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Актив-банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в м. Києві, треті
особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, Київське бюро технічної
інвентаризації про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

у листопаді 2012 року позивач звернувся
до суду з вказаним позовом, яким з
урахуванням уточнень просив суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17
вересня 2012 року, укладений між
відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та
зобов'язати Реєстраційну службу
Головного управління юстиції в м. Києві
скасувати державну реєстрацію права
власності на вказану квартиру за
ОСОБА_2 й поновити державну реєстрацію
права власності на квартиру за
попереднім власником - ОСОБА_1 Також,
просив суд вирішити питання судових
витрат у справі.

Свої вимоги банк мотивував тим, що
укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 є недійсним
правочином в силу ст. ст. ст. 203, 215, 586 ЦК
України як такий, що суперечить законам
України, а також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам, та
ст. 9 Закону України «Про іпотеку»,
оскільки згідно останньої
іпотекодавець має право виключно на
підставі згоди іпотекодержателя
здійснювати відчуження предмету
іпотеки, що при укладенні оспорюваного
договору дотримано не було, так як банк
згоди на продаж квартири АДРЕСА_1, яка
була передана в іпотеку ОСОБА_1 згідно
договору іпотеки від 27 липня 2007 року,
укладеного в забезпечення виконання
вимог ОСОБА_3 умов кредитного договору
№ 0727/02 від 27 липня 2007 року, не надавав.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги і
обґрунтування позову з урахуванням їх
уточнень в повному обсязі та просив суд
позов задовольнити з обставин,
викладених в позовній заяві. Крім того,
просив суд при ухваленні рішення
врахувати той факт, що за результатами
розгляду даної справи може відбутися
виведення активів банку, що призведе до
штучного зменшення ліквідаційної маси,
що, в свою чергу, може стати підставою
для порушення прав вкладників на
одержання гарантованої суми
відшкодування коштів за вкладами й
невиправданих видатків з державного
бюджету та необґрунтованого
навантаження на Фонд гарантування
вкладів фізичних осіб, що, вочевидь,
спричинить майнову шкоду державі (а.с.
202).

Відповідач ОСОБА_2, будучи повідомленим
в установленому законом порядку про
час та місце розгляду справи, в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, заяв про
розгляд справи у його відсутність не
надав.

Відповідач ОСОБА_1, будучи повідомленим
в установленому законом порядку про
час та місце розгляду справи, в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив. Разом з тим, в
ході розгляду справи надав письмові
заперечення проти позову, в яких проти
заявлених до нього вимог заперечив, з
огляду на їх безпідставність та
необґрунтованість. Просив суд
відмовити у задоволенні позову (т. 2, а.с.
169-171).

Представник третьої особи ОСОБА_3,
з'явившись за викликом суду, просив суд
відмовити у задоволенні позову,
вважаючи його безпідставним.

Треті особи - ПНКМНО ОСОБА_4 та КП
«Київське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
які в установленому законом порядку
повідомлялись про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явились, про причини неявки суд не
повідомили.

Заслухавши представників позивача та
третьої особи, дослідивши матеріали
справи, суд встановив наступне.

Відповідно ст. 575 ЦК України іпотекою є
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Згідно з ч. 2 ст. 586 ЦК України
заставодавець має право відчужувати
предмет застави, передавати його в
користування іншій особі або іншим
чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодавець виключно на
підставі згоди іпотекодержателя має
право: зводити, знищувати або проводити
капітальний ремонт будівлі (споруди),
розташованої на земельній ділянці, що є
предметом іпотеки, здійснювати істотні
поліпшення цієї земельної ділянки;
передавати предмет іпотеки в наступну
іпотеку; відчужувати предмет іпотеки,
передавати предмет іпотеки в спільну
діяльність, лізинг, оренду,
користування.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону
України «Про іпотеку» правочин щодо
відчуження іпотекодавцем переданого в
іпотеку майна або його передачі в
наступну іпотеку, спільну діяльність,
лізинг, оренду чи користувач чи
користування без згоди
іпотекодержателя є недійсним.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30 березня 2013 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
у випадку коли для розпорядження
предметом застави була необхідною
згода заставодержателя (частина друга
статті 586 ЦК), правочин заставодавця
щодо розпорядження предметом застави,
вчинений без згоди заставодержателя
після укладення договору застави, не
може бути визнаний недійсним за
позовом заставодержателя, оскільки в
пункті 2 частини другої статті 592 ЦК
установлено інший наслідок порушення
заставодавцем правил про
розпорядження предметом застави, а
саме - пред'явлення вимоги про
дострокове виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, а також тому,
що у разі переходу права власності на
предмет іпотеки від іпотекодавця до
іншої особи іпотека є дійсною для
набувача відповідного нерухомого
майна (стаття 23 Закону України «Про
іпотеку»).

Разом із тим, відповідно до прямої
вказівки закону (ст. 12 Закону України
«Про іпотеку») окремі правочини щодо
іпотечного нерухомого майна, вчинені
без згоди іпотекодержателя, можуть
бути визнані недійсними за позовом
іпотекодержателя. Так, правочин щодо
відчуження іпотекодавцем переданого в
іпотеку майна або його передачі в
наступну іпотеку, спільну діяльність,
лізинг, оренду чи користування без
згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до змісту ст. ст. 9, 12, 23
Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 203,
215, 586, 592 ЦК України іпотекодержатель
вправі самостійно обирати один або
одразу декілька способів захисту прав,
чи то пред'явлення позову про визнання
недійсними договорів відчуження
іпотечного майна, чи пред'явлення
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Судом встановлено і підтверджено
належними та допустимими доказами, що 27
липня 2007 року між позивачем та третьою
особою - ОСОБА_3 укладено кредитний
договір № 0727/02, відповідно до умов
якого позивач надав боржнику кредит в
сумі 1 277 620,00 грн. із сплатою за
користування кредитом 17,5% річних
строком до 26 липня 2010 року (а.с. 10).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3
умов зазначеного кредитного договору
того ж дня між позивачем та
відповідачем ОСОБА_1 було укладено
договір іпотеки, посвідчений ПНКМНО
ОСОБА_5 за реєстровим № 3773, відповідно
до умов якого останнім було передано в
іпотеку належну йому на праві
приватної власності згідно свідоцтва
про право власності, виданого 12 липня
2005 року Головним управлінням житлового
забезпечення Виконавчим органом
Київської міської ради (Київська
міська державна адміністрація),
зареєстрованого Київським міським
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 18 липня 2005 року в
реєстровій книзі № 423-143 за реєстровим
№ 44425, квартиру АДРЕСА_1 житловою площею
56,4 кв.м., загальною площею 92,6 кв.м.
Обтяження даного об'єкта нерухомого
майна іпотекою зареєстроване в
Державному реєстрі іпотек та в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна (т. 1 а.с. 11).

Згідно п. п. 2.4., 2.5. договору предмет
іпотеки залишається у володінні та
користуванні іпотекодавця, він має
право на підставах, передбачених
чинним законодавством України,
відчужувати предмет іпотеки.

Іпотека зберігає силу, якщо за однією з
підстав, зазначених у законі, предмет
іпотеки переходить у власність іншої
особи, а також у випадках, коли у
встановленому законом порядку
відбувається відступлення
іпотекодержателем забезпеченої
іпотекою вимоги іншій особі або
переведення боргу по кредитному
договору (п. 2.7. договору іпотеки).

Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки
іпотекодавець зобов'язаний отримати
згоду іпотекодержателя на вчинення
дій, пов'язаних із зміною прав
власності на предмет іпотеки.
Іпотекодавець може відчужувати
предмет іпотеки тощо лише з письмового
дозволу іпотекодержателя.

Рішеннями Голосіївського районного
суду м. Києва від 28 травня 2012 року та 14
серпня 2012 року за позовами ПАТ «Актив
банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно
здійснено звернення на предмет іпотеки
та стягнуто на користь банку
заборгованість за кредитним договором
(т. 1 а.с. 16, т. 2 а.с. 132-133).

В ході розгляду справи в розпорядження
суду доказів на підтвердження того, що
вказані рішення виконані чи
перебувають на стадії виконання, як
наслідок реалізації позивачем способу
захисту своїх інтересів, не надано.

Судом встановлено, що 17 вересня 2012 року
ПНКМНО ОСОБА_4 зняла заборону
відчуження предмету іпотеки - квартири
АДРЕСА_1 в Державному реєстрі іпотеки
та Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна і в той же
день посвідчила укладений між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 17-19, т. 2 а.с.
55-56).

Згідно витягу про державну реєстрацію
прав КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» № 36330598 від 20
листопада 2012 року власником квартири
АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 57).

Як встановлено в ході розгляду справи
банк згоди на вчинення дій, пов'язаних
із зміною прав власності на предмет
іпотеки не надавав.

Разом з тим, як встановлено судом,
вказані дії нотаріусом були проведені
на підставі рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 21 червня 2010 року, яке на момент
посвідчення оспорюваного договору
набуло законної сили в установленому
законом порядку. Вказаним рішенням
задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про
зобов'язання вчинити певні дії та
припинення договору та, окрім іншого,
визнано в судовому порядку договір
іпотеки від 27 липня 2007 року, укладений
між ОСОБА_1 та банком, припиненим;
зобов'язано орган нотаріату вчинити
нотаріальні дії - виключити запис з
Державного реєстру іпотек № 5383182 з
контрольною сумою 586ББ9ГД21 про
обтяження нерухомого майна іпотекою та
внести до Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
відомості про зняття заборони на об'єкт
нерухомого майна шляхом вилучення
запису № 8178752 з контрольною сумою
933Д40ЕДАЕ про заборону відчуження (т. 1
а.с. 20-21).

Згідно зі ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому згідно ст. 627 ЦК України та
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено,
що зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК
України, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

До того ж, законодавством України чітко
врегульовані питання щодо недійсності
угод (ст. 215-216 ЦК України).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК
України).

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі (ст. 657
ЦК України ).

Право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення (ст. 658 ЦК України).

З урахуванням наведеного, у даному
випадку, на думку суду, наявність
підписаного відповідачами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 правочину свідчить про те, що
обидва учасники бажали укласти
правочин і що зовнішній вираз їх волі
відповідає внутрішньому.

Суд вважає, що обставин, визначених
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України, при розгляді
даної справи не встановлено.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, суд розглядає справи в
межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів, сторони
мають рівні права щодо надання доказів,
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Позивачем в силу зазначених вимог
закону не надано доказів в розумінні
положень ст. ст. 57-59 ЦПК України щодо
наявності обставин, визначених
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Отже, у суду відсутні підстави для
висновку про те, що відповідач ОСОБА_1
не мав законних підстав для реалізації
свого права власності на належне йому
майно, яке виникло у них на законній
підставі, й, до речі, не припинялось до
укладення оспорюваного договору.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Доказів на підтвердження незаконності
підстав набуття ОСОБА_2 права власності
на квартиру АДРЕСА_1 позивачем суду не
надано, так само як й не здобуто
останніх в ході розгляду справи.

Наявність рішення Апеляційного суду
Київської області від 29 жовтня 2012 року,
яким рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 21 червня 2010 року скасовано та
ухвалено нове, яким у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено, суд вважає
само по собі не може свідчити про
порушення прав позивача як власника
предмету іпотеки та наявність дій з
боку відповідачів, які б обмежували
права останнього як іпотекодержателя,
оскільки на момент укладення
оспорюваного договору будь-яких
заборон на реалізацією ОСОБА_1 свого
права власності на майно не існувало (т.
1 а.с. 22-24).

Крім того, відповідно до ст. 4 ЦПК
України, здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та в ст. 203
цього Кодексу (підстава заявленого
позову). Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним, може
бути заявлена як одною зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням цього правочину.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених, оспорюваних прав. Загальний
перелік таких способів захисту
надається у ст. 16 ЦК України.

Як вбачається з положень п. 2 ч. 1 ст. 592 ЦК
України заставодержатель має право
вимагати дострокового виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою, у
разі порушення заставодавцем правил
про заміну предмета застави, тобто,
установлено інші наслідки порушення
заставодавцем правил про
розпорядження предметом застави, а
саме - пред'явлення вимоги про
дострокове виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою.

До того ж, у разі переходу права
власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи іпотека є
дійсною для набувача відповідного
нерухомого майна (ст. 23 Закону України
«Про іпотеку»).

Тому, виходячи з викладеного, суд
приходить до висновку про
необґрунтованість вимог позивача щодо
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 17 вересня 2012 року,
через що позов останнього в цій частині
задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги позивача про
зобов'язання Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
провести скасування державної
реєстрації права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 й поновити державну
реєстрацію права власності на
зазначену квартиру за попереднім
власником - ОСОБА_1, то вона задоволенню
також не підлягає, оскільки в судовому
засіданні не встановлено порушення
прав позивача даною юридичною особою,
крім того, позов в цій частині заявлено
до суб'єкта владних повноважень і не
може розглядатися в порядку цивільного
судочинства.

На підставі викладеного, ст. ст. 6, 11, 203,
215-216, 328, 509, 592, 627, 628, 638, 655-658 ЦК України,
ст. ст. 3, 9, 11, 12, 23 Закону України «Про
іпотеку», керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 58, 60, 61,
88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Актив-банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в м. Києві, треті
особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, Київське бюро технічної
інвентаризації про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
зобов'язання вчинити дії - залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Голосіївський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В.С. Пасинок