Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/96/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Кавун
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.01.2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Голованя А.М.

Гайсюка О.В.

при
секретарі Дімановій Н.І

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до
Маловисківської районної державної
адміністрації, відділу
Держземагенства у Маловисківському
районі, Злинської сільської ради
Маловисківського району про визнання
права на земельну частку (пай), за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Маловисківського районного суду
Кіровоградської області від 16 жовтня
2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з позовом до Маловисківської
районної державної адміністрації,
відділу Держземагенства у
Маловисківському районі, Злинської
сільської ради Маловисківського
району про визнання права на земельну
частку (пай).

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
його баба ОСОБА_4, яка за життя була
членом колгоспу, а потім КСП ім.
Свердлова. За життя вона залишила
заповіт, яким заповіла все своє майно
йому. При проведенні розпаювання землі
в КСП його бабуся була пенсіонером
колгоспу та мала бути включена до
списку, що є додатком до Державного
акту на право колективної власності на
землю. Після того, як йому виповнилося 18
років він неодноразово звертався до
ТОВ «Авангард» з проханням видати йому
сертифікат на право на земельну частку
(пай), однак до цього часу дане питання
не вирішено. Тому, уточнивши та
доповнивши вимоги, і просив суд
визнати за ним в порядку спадкування за
заповітом право на земельну частку
(пай) КСП ім. Свердлова с. Злинка
Маловисківського району в розмірі 5,45
умовних кадастрових га та зобов'язати
Маловисківську РДА виділити йому
зазначену земельну частку на
території Маловисківського району.

Рішенням Маловисківського
районного суду Кіровоградської
області від 16 жовтня 2013 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд дійшов висновку, що позивачем
пропущено строк позовної давності, а
тому в задоволенні позову з цих підстав
слід відмовити.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм
процесуального права, ставить питання
про скасування оскаржуваного рішення і
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.
Посилається, зокрема, на те, що на його
неодноразові письмові звернення до ТОВ
«Авангард» з приводу отримання
спадкової земельної ділянки відповіді
не отримував. Лише при зверненні до
прокуратури отримав відповідь з
додатками нібито направлених йому
відповідей ТОВ «Авангард». Саме з цього
часу стало відомо про порушення його
прав, тому вважає, що строк позовної
давності не пропущений.

Сторони належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, про що свідчать повідомлення
про вручення поштового відправлення
(а.с.116-119), в судове засідання не
з'явилися, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК
України не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду скасуванню з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд посилався на те, що позивачем
пропущено строк позовної давності.

Однак суд не врахував, що
положення про правові наслідки спливу
позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення або оспорювання. Якщо ж
при розгляді справи буде встановлено,
що у позивача немає суб'єктивного
права, про захист якого він просить, або
ж воно не порушувалось чи не
оспорювалось, суд повинен відмовити в
позові не через пропущення строку
позовної давності, а за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_4 - баба позивача, яка на
його ім'я залишила заповіт на все своє
майно (а.с.9,10).

Відповідно до ч.ч.4,5 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України щодо
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Статтями 1216 та 1218 ЦК України
передбачено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). До складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України (в
редакції 1990 року) право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і документа, що
посвідчує це право.

Пунктом 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30
травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» передбачено,
що основним документом, що посвідчує
таке право, є сертифікат про право на
земельну частку (пай).

Якщо спадкодавець мав право на
земельну частку (пай), але за життя не
одержав сертифіката на право власності
на земельну частку (пай) або помилково
не був включений до списку, доданого до
державного акта про колективну
власність на землю відповідного
сільськогосподарського підприємства,
товариства, тощо, при вирішенні спору
про право спадкування на земельну
частку (пай) суд застосовує положення
чинного на час існування відповідних
правовідносин Земельного кодексу
України 1990 року, Указу Президента
України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про
порядок паювання земель, переданих у
колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям» та відповідні норми ЦК
УРСР, а сертифікати на право земельну
частку (пай) є дійсними до виділення
власникам таких часток (паїв) у натурі
(на місцевості) земельних ділянок та
видачі їм державних актів на право
власності на землю.

У відповідності з п.2 Указу
Президента України від 8 серпня 1995 року
№ 720/95 «Про порядок паювання земель,
переданих у колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям» право на земельну
частку (пай) мають члени колективного
сільськогосподарського підприємства
сільськогосподарського кооперативу,
сільськогосподарського акціонерного
товариства, в тому числі пенсіонери,
які раніше працювали в ньому і
залишаються членами зазначеного
підприємства, кооперативу,
товариства, відповідно до списку, що
додається до державного акта на право
колективної власності на землю.

Зі змісту наведеного
вбачається, що особа набуває права на
земельну частку (пай) у разі, якщо на
момент одержання колективним
сільськогосподарським підприємством
акта на право колективної власності на
землю вона працювала в цьому
підприємстві, була його членом та
включена до списку, що додається до
державного акта на право колективної
власності на землю.

Судом першої інстанції
встановлено і матеріалами справи
підтверджується, що на момент
отримання КСП ім.Свердлова державного
акта на право колективної власності на
землю - 23 жовтня 1995 року, ОСОБА_4 була
пенсіонером даного господарства і до
списку, що є додатком до державного
акту на право колективної власності на
землю, включена не була, що не
оспорюється позивачем (а.с. 15,17,18,21,58-74).

Таким чином, ОСОБА_4 за життя
права на земельну частку (пай) не
набула, ні сертифіката, ні державного
акта на право власності на земельну
частку (пай) площею 5,45 га не отримувала,
а тому таке право до складу спадщини не
входить, у зв'язку з чим відсутні
підстави для визнання права на
земельну частку (пай) за позивачем.

Оскільки встановлено, що у
позивача немає суб'єктивного права, про
захист якого він просить, у задоволенні
вимог як про визнання права на земельну
частку (пай) за позивачем, так і її
виділення, слід відмовити за
безпідставністю, а не через пропущення
строку позовної давності.

Враховуючи, що висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, неправильно
застосовані норми матеріального права,
відповідно до ст.309 ЦПК України рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні вимог за безпідставністю.

Інші доводи скарги не є суттєвими
та не ґрунтуються на законі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Маловисківського
районного суду Кіровоградської
області від 16 жовтня 2013 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Маловисківської районної державної
адміністрації, відділу
Держземагентства у Маловисківському
районі, Злинської сільської ради
Маловисківського району про визнання
права на земельну частку (пай) в порядку
спадкування за заповітом та
зобов'язання виділити земельну частку
(пай) - відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: