Головуючий суду 1 інстанції - Посохов
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 2-2008/11
Провадження № 22ц/782/488/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Єрмакова Ю.В., Малієнко Н.В.,

при секретарі: Борзило О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Сєвєродонецького міського суду
Луганської області від 14 серпня 2012 року
по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «Приватбанк» до
ОСОБА_2 про звернення стягнення та за
зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «Приватбанк» про
розірвання кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2011 року позивач ПАТ КБ
«Приват Банк» звернувся до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому
послався, що на підставі кредитного
договору № LGC0AN02000058 від 06 квітня 2007
відповідач отримав у позивача кредит у
сумі 27149,95 доларів США зі строком
повернення за графіком 07 квітня 2014
року та сплатою відсотків у розмірі
10,08 % за користування кредитом. Однак
відповідач свої зобов'язання по
поверненню кредиту та сплаті відсотків
виконував неналежним чином, внаслідок
чого станом на 04 травня 2011 року
створилася заборгованість у сумі 41321,29
доларів США, у тому числі 27021,07 доларів
США - заборгованість за кредитом, 9411,51
долар США - заборгованість за
процентами, 4888,71 долар США - пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором. У забезпечення виконання
зобов'язань по поверненню кредиту та
сплаті відсотків, 06 квітня 2007 року між
позивачем та відповідачем укладено
договір застави рухомого майна, згідно
якому відповідач передав позивачеві у
заставу рухоме майно автомобіль GWM HOVER
модель Creat Wall, рік випуску 2006, тип ТЗ
легковий Універсал, № кузова/шассі:
НОМЕР_1, реєстраційний номер : НОМЕР_2.
Оскільки відповідач добровільно не
погасив заборгованість, позивач
просить звернути стягнення
заборгованості на вказане заставне
майно шляхом продажу з укладенням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою - покупцем, зі зняттям
вказаного автомобіля з обліку в
органах ДАІ України, а також наданням
позивачеві всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

У подальшому позивач неодноразово
уточнив неодноразово позовні вимоги,
та посилаючись на ті ж обставини
уточнив розмір заборгованості за
кредитом у сумі 50635,45 доларів США, і
просив в рахунок погашення
заборгованості витребувати у
відповідача вказаний предмет застави,
комплект ключів, свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу та
звернути стягнення заборгованості на
вказане заставне майно шляхом продажу
з укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою - покупцем, зі
зняттям вказаного автомобіля з обліку
в органах ДАІ України, а також наданням
позивачеві всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з
зустрічним позовом, в якому послався,
що після укладення вказаного
кредитного договору суттєво змінився у
бік збільшення курс долара, що
фактично привело до збільшення
розміру зобов'язання, яке він став
неспроможний виконати, оскільки
підприємство через світову кризу , де
він працював припинило свою роботу,
він позбавився джерел отримання
коштів. У зв'язку з цим він
неодноразово звертався до позивача з
приводу розірвання кредитного
договору, однак позивач від цього
ухиляється. Посилаючись на те, що
подальше виконання кредитного
договору порушує співвідношення
майнових інтересів сторін, відповідач
просить розірвати вказаний кредитний
договір.

У подальшому відповідач змінив та
уточнив зустрічний позов, послався на
те, що у кредитному договорі п. 2.3.1.
містить право банку збільшувати
процентну ставку, що суперечить ст.. 1056-1
ЦК України та положенням Закону
України «Про захист прав споживачів» ,
оскільки є несправедливими умовами
договору. На підставі цього пункту
банк збільшив розмір відсотків , що
потягло збільшення розміру
заборгованості. Тому відповідач
просить визнати недійсним вказаний
пункт договору, визнати недійсними дії
відповідача по збільшенню процентної
ставки з 10,08 % річних до 12,12% річних,
зобов'язати відповідача зробити з
01.11.2008 року належний перерахунок
заборгованості за кредитним договором,
виходячи з процентної ставки 10,8%,
розірвати цей кредитний договір.

Крім того подав заяву, в якій просив
застосувати строки позовної давності
в частині вимог позивача про стягнення
пені.

Рішенням Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 14 серпня
2012 року позовні вимоги позивача
задоволено.

У задоволенні зустрічного позову
відповідача відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі відповідач з
рішенням суду не згоден, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону,
просить змінити його, скасувавши його
в частині залишення без задоволення
його зустрічних позовних вимог та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити його вимоги.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Отже, судова колегія у даному випадку
перевіряє законність за
обґрунтованість рішення суду у межах
доводів апеляційної скарги тільки в
частині відмови відповідачем у
задоволенні зустрічного позову.

В іншій частині рішення суду в
апеляційному порядку не перевіряється.

Згідно із ст.ст. 213 ,214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, котрі
були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
чи мали місце обставини, якими
обгрунтовувалися позивачем вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції в оскаржуваній
частині відповідає.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд виходив з того, що підстав
для розірвання кредитного договору у
зв'язку з неможливістю відповідача
продовжувати виплати у погашення
отриманого кредиту через зростання
курсу долара та світову кризу, немає,
умови кредитного договору стосовно
права банку змінювати ставку
відсотків у бік її збільшення, не
суперечать вимогам закону, оскільки
були погоджені під час його укладення,
отже ці умови договору не є
несправедливими, ставка банком
підвищувалася у період дії кредитного
договору правомірно відповідно до
умов договору, підстав для зобов'язання
банку про перерахунок сплачених
відповідачем сум, виходячи з
попередньої ставки відсотків, немає.

Такі висновки суду відповідають
вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі ст.. 509, 11 ЦК України
зобов'язання виникають з підстав, у
тому числі з договорів.

Відповідно до ст.. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Приписами ст.. 652 ЦК України
встановлено, що :

1. У разі істотної зміни обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
договору, договір може бути змінений
або розірваний за згодою сторін, якщо
інше не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

2. Якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

3. У разі розірвання договору внаслідок
істотної зміни обставин суд, на вимогу
будь-якої із сторін, визначає наслідки
розірвання договору виходячи з
необхідності справедливого розподілу
між сторонами витрат, понесених ними у
зв'язку з виконанням цього договору.

4. Зміна договору у зв'язку з істотною
зміною обставин допускається за
рішенням суду у виняткових випадках,
коли розірвання договору суперечить
суспільним інтересам або потягне для
сторін шкоду, яка значно перевищує
затрати, необхідні для виконання
договору на умовах, змінених судом.

Отже, відповідно до аналізу змісту ст.652
ЦК розірвання договору у зв'язку з
суттєвою зміною обставин допускається
за наявності чотирьох обов'язкових
умов: у момент укладення договору
сторони виходили з того, що така зміна
обставин не настане; зміна обставин
зумовлена причинами, які зацікавлена
сторона не могла усунути після її
виникнення при всій турботливості й
обачності, котрі від неї вимагались;
виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б зацікавлену
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору; із суті
договору або звичаїв ділового обороту
не випливає, що ризик зміни обставин
несе зацікавлена сторона.

Відповідно до ст.. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним
договором застосовуються положення
параграфа 1 цієї глави, якщо інше не
встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

Таким чином, у разі заявлення вимог про
розірвання такого договору
застосовуються вищевказані положення
норм матеріального права.

Судом встановлено, що на підставі
кредитного договору № LGC0AN02000058 від 06
квітня 2007 відповідач отримав у
позивача кредит у сумі 27149,95 доларів
США зі строком повернення за графіком
07 квітня 2014 року та сплатою відсотків у
розмірі 10,08 % за користування кредитом,
тобто валютою кредиту сторони обрали
долари США, про що зазначено у договорі,
що не суперечить вимогам закону. Умови
щодо можливості розірвання договору у
разі коливання курсу цією валюти, як
для кредитора так і для позичальника,
цим договором не передбачено.

Доказів наявності інших передбачених
законом підстав позивачем не надано.

Отже суд дійшов правильних висновків
щодо відсутності підстав для
розірвання вказаного кредитного
договору, оскільки зазначена
позивачем підстава договором не
передбачена, а зростання курсу долара
США - валюти кредиту, за загальним
правилом, саме по собі не є підставою
для розірвання кредитного договору,
оскільки, укладаючи спірний кредитний
договір в іноземній валюті, сторони
приймали на себе певні ризики, на
випадок зміни валютного курсу та в
момент укладення договору не мали
будь-яких законних підстав вважати, що
зміна встановленого валютного курсу не
настане, тобто, у позичальника
існувала можливість передбачити в
момент укладення договору можливість
зміни курсу гривні у відношенні до
долара США, виходячи з динаміки зміни
курсів валют з моменту введення в обіг
національної валюти - гривні та її
девальвації й можливість отримання
кредиту в національній валюті, чим
позивач не скористався, отже він взяв
на себе ризик можливості таких змін
курсу валюти.

Також суд дійшов правильного висновку
щодо відсутності підстав для
задоволення інших вимог відповідача у
зустрічному позові.

За правилами частини першої статті 203
ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту вказаних правових
норм можливе також визнання недійсним,
як правочину в цілому, так і окремих
його частин.

За положеннями частини п'ятої статті 11,
статті 18 Закону України "Про захист
прав споживачів" до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що несправедливими є
положення договору про споживчий
кредит, які містять умови про зміни у
витратах, зокрема, щодо плати за
обслуговування кредиту та плати за
дострокове його погашення, і це є
підставою для визнання таких положень
недійсними.

Згідно ст.47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» банки
самостійно встановлюють процентні
ставки та комісійну винагороду по
своїх операціях.

Отже, умови кредитного договору щодо
встановлення розміру відсотків та
можливості зміни цього розміру, не є
умовами договору про зміни у витратах,
сплата відсотків за користування
кредитом передбачена законом, банки
самостійно встановлюють їх розмір,
отже у разі, якщо сторони внесли ці
умови у договір та обумовили їх розмір
і порядок зміни, ці положення договору
не можуть бути визнані
несправедливими, як несправедливі,
оскільки сторони договір є вільне
волевиявлення його сторін, і кожна зі
сторін має можливість відмовитись від
його укладення у разі, якщо вважає
якісь умови договору несправедливими.

Згідно із Законом від 12 грудня 2008
р. № 661-VI «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» (далі - Закон № 661-VI), що набрав
чинності 09 січня 2009 р., ЦК доповнено ст.
10561, у якій встановлено заборону банку
змінювати розмір процентів за
користування кредитом в
односторонньому порядку.

Цей Закон не скасовує і не пом'якшує
цивільної відповідальності особи, а
отже, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ч. 1 ст. 58
Конституції та ст. 5 ЦК акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ним чинності, і
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують цивільну відповідальність
особи.

Таким чином, умови кредитного договору
щодо можливості зміни відсотків у
односторонньому порядку банком,
укладеного до 09 січня 2009 року, якщо вони
погоджені сторонами договору при його
укладенні, відповідають вимогам
закону, оскільки до цих змін такої
заборони законодавчо не передбачалося,
отже ці умови не можуть бути визнані
несправедливими.

Судом установлено, що спірний
кредитний договір сторонами укладено
до 09 січня 2009 року, Пунктом 2.3.1 цього
кредитного договору передбачено, що
банк має право в односторонньому
порядку збільшувати розмір процентів
за користування кредитом у разі зміни
кон'юнктури ринку грошових ресурсів в
Україні, а саме: зміни курсу долара США
до гривні більше ніж на 10 % порівняно з
курсом долара США до гривні,
установленим НБУ на момент укладення
договору, а також у разі зміни
облікової ставки НБУ.

Відповідач своїм підписом у
договорі засвідчив, що ознайомлений з
умовами надання кредиту та
погоджується з ними.

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку, що зазначений пункт договору
внесено у договір за домовленістю
сторін, він не суперечить вимогам
закону, які діяли на момент його
укладення, а тому підстав для визнання
його недійсним не вбачається.

Також суд дійшов правильного висновку
щодо відсутності підстав для
задоволення вимог про перерахунок
розміру сплачених відповідачем сум
виходячи з первісного розміру
відсотків.

Відповідно до абз. 4 ч. 4 Закону України
«Про захист прав споживачів» про зміну
відсоткової ставки за споживчим
кредитом споживач повідомляється
кредитодавцем письмово протягом семи
календарних днів з дати її зміни.

Судом встановлено, що вказаним
пунктом 2.3.1 кредитного договору
передбачено, що банк надсилає
позичальникові письмове повідомлення
про зміну процентної ставки протягом
семи календарних днів з дати вступу в
чинність зміненої процентної ставки.

Збільшення процентної ставки банком
у вищевказаному порядку можливе у
границях кількості пунктів , на яке
збільшилася ставка НБУ, розмір
відрахувань у страховий фонд,
середньозважена ставка по кредитах
або пропорційно збільшенню курсу
долара США.

Судом встановлено, що в банку виникло
право збільшити в односторонньому
порядку розмір процентів у зв'язку зі
зміною облікової ставки НБУ та
збільшенням курсу долара США до гривні
більше ніж на 10 % порівняно з курсом
долара США, установленим НБУ на момент
укладення договору, оскільки така
обставина настала у період дії
кредитного договору.

Судом встановлено, що Рішення про
збільшення розміру процентів прийнято
банком 10 жовтня 2008 року, про таку зміну
банк повідомив позивача листом також у
жовтні 2008 року, тобто до набрання
чинності Законом України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони банкам змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», відповідно до якого
встановлений договором розмір
процентів не може бути збільшений
банком в односторонньому порядку,
датою зміни розміру процентів за
кредитним договором банком визначено
01 листопада 2008 року.

Отже, установивши, що банк правомірно
прийняв рішення про збільшення розміру
процентів за кредитним договором
відповідно до умов договору й до
набрання чинності Законом, яким
установлено заборону збільшення
банком розміру процентів в
односторонньому порядку, і про це
повідомив позивача в передбачений
Законом України «Про захист прав
споживачів» строк, суд обґрунтовано
відмовив позивачеві у задоволенні
вимог щодо необхідності перерахунку
сплачених коштів за попереднім
розміром відсотків та зобов'язання
банку провести такий перерахунок.

Таким чином, рішення суд першої
інстанції в оскаржуваній частині
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги на увагу не
заслуговують, оскільки вони містять у
собі суб'єктивне тлумачення апелянтом
норм матеріального права та його
суб'єктивне викладення обставин
справи, які не відповідають дійсним
обставинам, встановленим судом, а
також носять характер переоцінки
доказів, які були досліджені судом та
їм надано відповідну оцінку.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки рішення ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
підстав для його скасування в
оскаржуваній частині не вбачається.

Колегія суддів, керуючись ст.ст.
303,307,313,314,315 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сєвєродонецького
міського суду Луганської області від 14
серпня 2012 року по цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний Банк
«Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення
стягнення та за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «Приватбанк» про розірвання
кредитного договору - залишити без
змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий :

Судді: