Номер провадження 2/754/1722/14
Справа №2603/4244/12
РІШЕННЯ

Іменем України

21.08.2014 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Таран Н.Г.

при секретарі Величко Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: головне управління юстиції в м. Києві, про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач як опікун свого недієздатного брата звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачки та просить суд визнати недійсним укладений між її братом та ОСОБА_4 договір позики грошей на суму 53900 гривень від 02 квітня 2009 року.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 1996 року брат хворіє психічним захворюванням. Відповідачка живе по сусідству з братом. 10.09.2009 року ОСОБА_2 визнано недієздатним, 15 березня 2011 року рішенням Апеляційного суду м. Києва визнано недійсним договір дарування квартири брата на користь матері відповідачки. Вважає, що договір позики також має бути визнаний недійсним, оскільки ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Грошей за договором позики у брата ніхто не бачив, відповідачка, знаючи, що брат хворіє, свідомо використовуючи його психічний стан змусила укласти договір позики.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з вищевикладених підстав. Позивач протягом всього часу розгляду справи наполягала на тому, що відповідач знала про психічне захворювання її брата, скориставшись його хворобою переоформила на свою маму квартиру, коштів в такій сумі у брата не було та не могло бути. Брат проживає в квартирі сам, не дивлячись на те, що його визнано недієздатним сам собі купує продукти та сам себе обходить, не заперечувала факт того, що на даний час у нього є співмешканка, яка з ним проживає. Пропонувала відповідачці 3500 тисячі доларів на покриття понесених витрат на оплату комунальних послуг за квартиру брата по наданим останньою квитанціям. На даний час вважає, що усі кошти, які давала відповідач брату - вона собі повернула за рахунок картин, що малював брат та вона їх купувала за символічну плату.

Відповідач та представник відповідача суду пояснили, що не дивлячись на рішення суду та усі висновки судових експертиз - вважати людині не спеціалістові в області психіатриї, що ОСОБА_2 недієздатний не можливо, оскільки і на даний час він проживає, влаштовує свій бит без допомоги опікуна, дійсно кошти ОСОБА_3 надавались, спочатку в рахунок плати за квартиру, але згодом коли виник спір із родичами ОСОБА_2 дійшли згоди - що кошти повернуть їй як борг. У зв'язку з виниклою конфліктною ситуацією з родичами ОСОБА_2, хоча сам не заперечує факту боргу, його сестра опікун бажає визнати даний договір недійсним та не повертати отримане за договором. Просять суд, у випадку прийняття рішення про визнання недійсним договору позики - зобов'язати позивача повернути отримане за договором.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2009 року визнаний недієздатним та ОСОБА_1 призначена опікуном над ним та його майном.

02.04.2009 року між відповідачкою та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченком О.М., відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав позику у розмірі 53900 грн., що є еквівалентом 7000 доларів США.

Вказана позика є безпроцентною, та сторони домовились про порядок її повернення. Як вбачається з п.1 договору позики, в строк до 01.10.2009 року позика підлягає поверненню. ( а.с.17).

Як вбачається з росписки ОСОБА_2 від 01.08.2008 року він отримав від ОСОБА_3 сім тисяч доларів США. (а.с.78).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи вказані у позовній заяві про те, що у ОСОБА_2 ніяких коштів не було, що відповідач скористалась психічним станом ОСОБА_2 та вона знала про психічне захворювання останнього та примусила підписати договір позики не надававши жодних коштів, судом до уваги не приймається, оскільки всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суду не було надано жодних належних та допустимих доказів окрім особистих пояснень, а зібрані по справі докази у їх сукупності спростовують дані твердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнана судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правила статті 225 ЦК (435-15) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до акту № 982 амбулаторної комплексної судово-психіатричної експертизи від 03.12.2013 року, проведеної на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 04.03.2013 року, вбачається, що ОСОБА_2 з 2001 року страждав на рекурентний депресивний розлад, з 2006 року страждав на гострий шизофреноподібний психотичний розлад, з 2009 року страждав на шизофренію, параноїдна форма, у теперішній час страждає на шизофренію, параноїдна форма, безперервний перебіг, апато-дисоціативний дефект. У період укладення договору - позики 02.04.2009 року ОСОБА_2 страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдна форма, апато-дисоціативний дефект, що формується і за своїм психічним станом у зазначений період часу е міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. (а.с.159-168)

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що він є колишнім чоловіком опікуна ОСОБА_2 з яким знайомий з 1979 року, для нього завжди були дивними деякі дії ОСОБА_2, він міг годинами дивитись в одну точку, багато чого говорив такого, що не вміститься в нормальну голову.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 на момент укладення договору позики не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, отже договір позики належить визнати недійсним.

Разом з тим, не знайшли свого підтвердження посилання позивача на ті обставини, що відповідачу було відомо про психічні розлади ОСОБА_2 та вона ними свідомо скористалась в своїх інтересах, оскільки жодного належного доказу на підтвердження даної обставини суду не надано. Більше того, вказані твердження позивачки спростовуються її ж поясненнями, про те, що вона згодна відшкодувати 3500 доларів США коштів відповідача сплачених за комунальні послуги в квартирі ОСОБА_2 та за кошти, які давала брату, отже фактично визнала, що від відповідачки її підопічний кошти отримував. Також, як вбачається із показів свідків ОСОБА_7 - сусідки відповідачки та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 - матері відповідачки, ОСОБА_2 як в період з 2001 року так і до цього часу виглядає абсолютно нормальним, здоровим чоловіком, проживає без сестри опікуна, на даний час має цивільну дружину, ОСОБА_1 до 2009 року ніхто не бачив у будинку та знали про родичів лише з розповідей самого ОСОБА_2, неодноразово в їх присутності ОСОБА_3 передава ОСОБА_2 гроші.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч.3 ст. 226 ЦК України опікун зобов'язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, про необхідність зобов'язання опікуна недієздатного ОСОБА_2 повернути отримані ОСОБА_2 за договором позики грошові кошти в сумі 53900 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 45, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 225, Цивільного Кодексу України, ст.ст. 12, 33 Закону України "Про іпотеку", Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: головне управління юстиції в місті Києві, про визнання договору позики недійсним - задовольнити.

Визнати договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко С.М. 02 квітня 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 841 - недійсним.

Зобов'язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 53900,00 (п'ятдесят три тисячі дев'ятсот гривень) отримані ОСОБА_2 за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко С.М. 02 квітня 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 841.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір 121,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22.08.2014 року.

Суддя: Н.Г.Таран