Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/247/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Комлач О.Ф.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

іменем України

25.02.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Кривохижі В.І., Фомічова
С.Є.,

за участю секретаря - Діманової Н. І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
селянського фермерського господарства
«Дєдов» про визнання договорів
недійсними за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Олександрівського
районного суду Кіровоградської
області від 20 листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

27 серпня 2013 року ОСОБА_2 пред'явив
позов до СФГ «Дєдов» про визнання
недійсними договорів оренди землі,
укладених між ОСОБА_3 і селянським
фермерським господарством «Дєдов»: № 1
від 6 червня 2011 року та № 1-а від 6 червня
2011 року. Позов обґрунтовано тим, що він
являється спадкоємцем ОСОБА_3, який
помер у ІНФОРМАЦІЯ_1. Укладені між
спадкодавцем і відповідачем договори
оренди земельних ділянок не
відповідають вимогам ст. 15 Закону
України «Про оренду землі» так, як у них
відсутні ряд істотних умов, а саме:
відомості про кадастрові номери
земельних ділянок, умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки. У
зв'язку з цим він вважає, що ці договори
мають бути визнані недійсними.

Рішенням Олександрівського районного
суду в задоволені позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог.
Скаргу обґрунтовано тим, що на
переконання позивача рішення
постановлене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Суд не дав належної оцінки відсутності
у договорах оренди земельних ділянок
кадастрових номерів та умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельних ділянок.
Висновок суду про те, що позивач не
набув прав на спадкове майно не
відповідає обставинам справи.

Позивач, повідомлений належним
чином про розгляд справи, особисто в
судове засідання не з'явився.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
повністю та надав прояснення про те, що
позивач успадкував після смерті ОСОБА_3
належні спадкодавцю земельні ділянки.

Представник відповідача в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги не
визнала.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Проте оскаржуване рішення не
відповідає цим вимогам закону.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджується, що
6 червня 2011 року ОСОБА_3 і селянським
фермерським господарством «Дєдов»
було підписано два договори оренди
землі: № 1, який зареєстрованого
відділом Держкомзему у
Олександрівському районі 9 червня 2011
року за № 00202, та № 1-а, який
зареєстрованого відділом Держкомзему
у Олександрівському районі 9 червня 2011
року за № 00203.

За умовами укладеного договору
оренди землі № 1 ОСОБА_3 передав СФГ
«Дєдов» в оренду належну йому земельну
ділянку загальною площею 4,0934 га
строком на п'ятнадцять років.

За умовами укладеного договору
оренди землі № 1-а ОСОБА_3 передав СФГ
«Дєдов» в оренду належну йому земельну
ділянку загальною площею 0,7548 га
строком на п'ятнадцять років.

Суд першої інстанції також
встановив, що після смерті ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину прийняв
ОСОБА_2 - позивач по справі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивач, отримавши
свідоцтва про право на спадщину,
належним чином не зареєстрував свої
права на успадковані ним земельні
ділянки, тому у нього не виникло права
власності на них, а отже у нього
відсутнє право вимагати визнання
договорів недійсними.

Погодитися з висновками суду
неможливо так, як суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права
та обов'язки, що належали спадкодавцю
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті (ст.
1218 ЦК України).

Право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення (ч. 1 ст. 1225 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 та ч. 1 1299 ЦК України,
діючою на час спадкування позивачем,
передбачено, що спадкоємець, який
прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно, зобов'язаний
звернутися до нотаріуса за видачею
йому свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно та зобов'язаний
зареєструвати право на спадщину в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 1299 ЦК
України право розпорядження, як
складова права власності, спадковим
нерухомим майном виникає у спадкоємця
з часу державної реєстрації його права
власності.

З часу прийняття позивачем спадщини,
яка відкрилася після смерті ОСОБА_3,
вона належить йому.

Нездійснення спадкоємцем державної
реєстрації права власності на спадкове
майно не являється підставою для
втрати речових прав на майно, а лише
унеможливлює розпорядження власником
таким майном.

Крім того, до апеляційної скарги
позивачем додано копії державних актів
на право власності на земельні ділянки,
які видані на підставі виданих
нотаріусом свідоцтв про право на
спадщину (а.с. 44, 45).

У зв'язку з тим, що позивач прийняв
спадщину після смерті ОСОБА_3, висновок
суду першої інстанції про те, що
позивач не набув прав на спадкове майно
та не має права на звернення до суду з
позовом про визнання договорів
недійсними є помилковим.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України неправильне застосування
судом норм матеріального права
являється підставою для скасування або
зміни рішення суду.

Таким чином оскаржуване рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Перелік істотних умов договору
оренди землі міститься у ч. 1 ст. 15
Закону України «Про оренду землі».

Згідно редакції цієї норми Закону,
яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин, тобто на 6 червня 2011
року, істотними умовами договору
оренди землі є: об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 Закону
України «Про оренду землі»).

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач посилався на відсутність у п. 2
«Об'єкт оренди» оспорюваних договорів
відомостей про кадастрові номери
земельних ділянок, які передано в
оренду.

Проте ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», в редакції діючій на 6
червня 2011 року - дату підписання
договорів, було віднесено до умов
договору про об'єкт оренди зазначення
відомості про місце розташування та
розмір земельної ділянки, а не
кадастровий номер земельної ділянки.

Крім того, до копій наданих
представником позивача договорів
оренди землі № 1 від 6 червня 2011 року в №
1-а від 6 червня 2011 року (а.с. 75 - 83) додані
акти встановлення в натурі і
погодження меж земельних ділянок з
додаванням їх схем у яких вказані їх
кадастрові номери: :02:000:3008
земельної ділянки площею 4,0934 га
(договір № 1 від 6 червня 2011 року),
:02:000:3007 земельної ділянки площею
0,7548 га (договір № 1-а від 6 червня 2011
року).

Відповідно до ч. 3 ст. 15 закону України
«Про оренду землі» акт визначення
земельної ділянки на місцевості, план
або схема земельної ділянки, яка
передається в оренду, кадастровий план
земельної ділянки являються
невід'ємними частинами договору оренди
землі.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає,
що твердження позивача про відсутність
у договорах оренди землі кадастрових
номерів земельних ділянок, як підставу
для визнання їх недійсними, є
необґрунтованим і суперечить доказам у
справі.

Оспорювані договори оренди землі
дійсно не містять умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки,
як то передбачено ч. 1 ст. 15 Закону
України «Про оренду землі».

На підтвердження обґрунтованості
своїх вимог про визнання договорів
недійсними через відсутність у них
цієї умови позивач посилався на
правову позицію Верховного Суду
України викладену в постанові від 6
лютого 2012 року у справі № 6-104цс11
відповідно до якої відсутність у
договорах оренди землі хоча б однієї з
істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15
Закону України «Про оренду землі» є
підставою для визнання недійсними
таких договорів оренди.

Проте, вирішуючи спір, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду
Кіровоградської області виходить з
того, що а змістом ст. 15 ЦК України та ст.
3 ЦПК України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Правовою гарантією на судовий
захист особистого немайнового або
майнового права та інтересу особи
являється ст. 16 ЦК України.

Порядок реалізації права особи на
судовий захист встановлено
процесуальним законодавством.

Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

У зв'язку з цим, при вирішенні спору
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавця у
зв'язку з відсутністю в договорі оренди
умов, передбачених статтею 15 Закону
України «Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, а також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

Аналогічний за змістом правовий
висновок зробив Верховний Суд України
в постанові від 25 грудня 2013 року у
справі № 6-94цс13.

Таким чином саме по собі
встановлення судом відсутності у
договорі оренди земельної ділянки умов
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, передбачених
статтею 15 Закону України «Про оренду
землі», не являється достатньою
підставою для застосування судом
способів захисту цивільних прав або
інтересів, а саме визнання правочину
недійсним, якщо при цьому не
встановлено факту порушення прав
особи, яка звернулася з відповідним
позовом.

Колегія суддів відзначає, що в
позовній заяві позивач не вказав які
саме права орендодавця і власника
земельної ділянки порушуються в
наслідок відсутності в укладених
договорах оренди умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

У зв'язку з цим підстави для
застосування заходів судового захисту
прав позивача відсутні, а тому в
задоволені позову належить відмовити
повністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Скасувати рішення
Олександрівського районного суду
Кіровоградської області від 20
листопада 2013 року і ухвалити у справі
нове рішення.

Відмовити повністю в задоволенні
позову ОСОБА_2 до селянського
фермерського господарства «Дєдов» про
визнання недійсними договорів оренди
землі, укладених між ОСОБА_3 до
селянським фермерським господарством
«Дєдов»: № 1 від 6 червня 2011 року,
зареєстрованого відділом Держкомзему
у Олександрівському районі 9 червня 2011
року за № 00202 та № 1-а від 6 червня
2011 року, зареєстрованого відділом
Держкомзему у Олександрівському
районі 9 червня 2011 року за № 00203.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: