АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/3144/2014
інстанції - Зінченко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Рубан С.М.

при секретарі Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 19 серпня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Райфайзен Банк Аваль»,
третя особа: Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про визнання договору
іпотеки недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Райфайзен Банк Аваль», третя особа:
Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та просив визнати договір іпотеки
недійсним та припинити його дію.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог вказав, що вважає даний договір
іпотеки таким, що припинив свою дію на
підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання кредитор не пред'явив
вимоги до поручителя.

Зазначав, що на його думку вказаний
договір іпотеки є договором змішаного
типу та містить в собі елементи
договорів як застави, так і поруки, а
отже до такого договору можуть бути
застосовані положення ст.ст. 553-559 ЦК
України.

Позивач вказував, що кредитор
довідався про порушення своїх прав ще
25.06.2009 року та відповідно звернувся за
вчиненням виконавчого напису про
стягнення з ОСОБА_5 суми заборгованості
за кредитним договором, проте до
позивача, як майнового поручителя,
жодних вимог протягом 6 місяців не
пред'явив, а отже договір іпотеки є
таким, що припинив свою дію.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 09.08.2013 в задоволенні позову
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Райфайзен Банк Аваль»,
третя особа: Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про визнання договору
іпотеки недійсним - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення.

В скарзі вказував на те, що суд першої
інстанції вийшов за межі заявлених
вимог , вирішуючи спір в частині
визнання договору іпотеки недійсним.
Суд безпідставно не звернув увагу на
ст.628 ЦК України, так як договір іпотеки
за своєю суттю та юридичною природою є
змішаним договором, оскільки містить,
як ознаки договору застави, так і
необхідні ознаки договору поруки
(майнового поручительства), окрім того
відповідач самостійно визначив, що
дані договори є договорами майнової
поруки зазначивши про це в іпотечному
договорі. Також суд не звернув увагу на
доданий до позову науковий висновок
про застосування норм матеріального
права Доктора юридичних наук,
професора, зав. кафедри господарського
права і процесу НУ «ОЮА», член-кор.
НАПрН України ОСОБА_6 Зазначив, що судом
не враховано того, що Постанова Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ має рекомендаційний характер та
не має статусу нормативного акта
згідно із п.6 ч.1 ст. 36 ЗУ «Про судоустрій
і статус суддів». Висновок суду про те,
що він отримував від відповідача
повідомлення (вимоги) про порушення
забезпеченого іпотекою зобов'язання не
відповідає дійсності, так як підпис на
зворотному повідомленні не його.

В судове засідання апеляційного суду
позивач повторно не з`явився,
повідомлявся про розгляд справи в
апеляційному суді двічі, проте за
поштовими повідомленнями та
телеграмою , за вказаною ним адресою не
з`являється.

Представник відповідача також до
апеляційного суду 25.02.2014 року не
з`явився, про дату судового засідання
повідомлений.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову , суд
першої інстанції вважав встановленими
такі обставини .

19.07.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір №014/9407/82/58116, в
забезпечення виконання якого між
банком та ОСОБА_2 було укладено
іпотечний договір, за яким передано в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_5 та ОСОБА_2

17 грудня 2008 року боржнику та позивачу
банком була направлена
претензія-вимога, відповідно до ст. 35
Закону України «Про іпотеку», в якій
банк зазначав, що в разі не погашення
заборгованості за кредитом в сумі 22 713,52
дол. США, пені 173,26 дол. США, відсотків 1023,
34 дол. США та пені за прострочення
відсотків 215, 30 дол. США буде звернуто
стягнення на предмет іпотеки.

Вимогу банку позивач в даній справі
отримав 03 січня 2009 року, що
підтверджується зворотним поштовим
повідомленням на а.с. 33.

Внаслідок не виконання боржником своїх
зобов`язань за кредитним договором
25.06.2009 року був вчинений виконавчий
напис про звернення стягнення на майно
боржника та позивача в справі.

В подальшому виконавчий напис був
повернутий державним виконавцем без
виконання та відповідач в даній справі
звернувся до суду з вимогами про
стягнення заборгованості за кредитним
договором шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
13.11.2012 року звернуто стягнення на
квартиру АДРЕСА_1, яка передана в
іпотеку за договором іпотеки до
кредитного договору №014/9407/82/58116 від
19.07.2007 року, тобто вказаний договір
іпотеки є таким, що підлягає виконанню.

Оцінивши, надані сторонами докази, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для припинення дії договору
іпотеки на підставі ст. 559 ЦК України, а
також для відсутності правових підстав
для визнання такого договору
недійсним.

Вищенаведені обставини справи, які суд
вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про відсутність правових
підстав для задоволення заявлених
позовних вимог відповідають цим
обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що укладений між сторонами договір
є змішаним договором та містить в собі
ознаки договору поруки, а тому може
бути припинений на підставі ст. 559 ЦК
України, колегія суддів не приймає,
виходячи з наступного .

Статтею 628 ЦК України, яка визначає
зміст договору, в частині другій
встановлено, що сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний
договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором, або не випливає із суті
змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, договір іпотеки, укладений між
сторонами є за своєю природою
договором застави нерухомого майна,
зокрема, договір містить всі основні
умови, притаманні даному виду
договорів, тобто його предмет,
гарантії, права та обов'язки сторін як
іпотекодержателя та іпотекодавця,
порядок звернення стягнення на предмет
іпотеки та інше.

Крім того, п. 3.1.9 договору іпотеки не
може бути підставою для виникнення між
сторонами відносин поруки, оскільки
цей пункт вказує про наявність права у
відповідача отримати суму, якої не
вистачає, однак реалізація цього права
можлива за наявності відповідного
волевиявлення позивача та інших
іпотекодавців.

Таким чином, посилання позивача на те,
що договір іпотеки є змішаним та
одночасно є договором поруки є
помилковим, оскільки з договору
іпотеки вбачається, що сторони дійшли
згоди щодо істотних умов у відносинах
іпотеки та не вбачається, що сторони
дійшли згоди щодо істотних умов у
відносинах поруки. Крім того,
законодавцем чітко розмежовуються
права та обов'язки майнового та
фінансового поручителя.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодавець - це особа, яка
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання власного
зобов'язання або зобов'язання іншої
особи перед іпотекодержателем.
Іпотекодавцем може бути боржник або
майновий поручитель, зокрема, майновий
поручитель - це особа, яка передає в
іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи - боржника.

Тобто, закон не ототожнює поняття
боржник та іпотекодавець або майновий
поручитель, іпотекодавцем та майновим
поручителем може бути інша особа,
відмінна від боржника.

У п. 23 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що при вирішенні
спорів за участю майнових поручителів
суди мають виходити з того, що
відповідно до ст. 11 Закону України «Про
заставу», ст. ст. 1, 11 Закону України «Про
іпотеку» майновий поручитель є
заставодавцем або іпотекодавцем.

Відповідно до ст. 546 ЦК застава (іпотека)
та порука є різними видами
забезпечення, тому норми, що регулюють
поруку (ст. ст. 553-559 ЦК) не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

У зв'язку із цим солідарна
відповідальність боржника та
майнового поручителя нормами ЦК не
передбачена.

В даному випадку, позивач є лише
майновим поручителем за зобов'язаннями
ОСОБА_5 і відповідає лише в межах майна,
переданого в іпотеку, а п. 3.1.9 договору
іпотеки вказує на можливість стягнення
кредитної заборгованості з вартості
іншого майна та майнових прав
іпотекодавців у порядку, встановленому
чинним законодавством, тобто зі згоди
іпотекодавців, оскільки вони
відповідають згідно із законом лише в
межах переданого в іпотеку майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд першої інстанції не повинен був
розглядати спір про визнання договору
недійсним є безпідставними, оскільки в
прохальній часині позовної заяви
позивач просив визнати договір іпотеки
до кредитного договору №014/9407/82/58116 від
19.07.2007 року недійсним та припинити його
дію», а тому суд першої інстанції вірно
встановив правовідносини, які виникли
між сторонами, та розглянув справу, як
щодо припинення дії договору, так і
можливості визнання його недійсним,
виходячи з обставин, викладених в
позовній заяві.

Доводи скарги про те, що суд не звернув
увагу на доданий до позову науковий
висновок Доктора юридичних наук,
професора, зав. кафедри господарського
права і процесу НУ «ОЮА», член-кор.
НАПрН України ОСОБА_6, а також не
врахував рекомендаційний характер
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ на правильність ухваленого
рішення не впливає, оскільки науковий
висновок не є нормою права і не є
обов'язковим для застосування. Крім
того ухвалюючи рішення суд посилався
на норми ЦК України та інших Законів
України, а не на Постанову Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України.

Доводи скарги про не отримання
позивачем вимоги банку про погашення
боргу не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні, оскільки позивач
не надав будь-яких доказів того, що не
він отримував повідомлення (вимогу) про
порушення забезпеченого іпотекою
зобов'язання, та доказів що підпис на
повідомленні вчинений не ним.
Клопотання про призначення експертизи
для встановлення цієї обставини ні в
суді першої інстанції ні в
апеляційному суді позивач не заявляв.

Суд повно встановив ті обставини
справи, які мали значення для її
вирішення, дав належну правову оцінку
наданим сторонами доказам, та ухвалив
рішення без порушення норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для скасування рішення
та задоволення скарги відсутні .

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 19 серпня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: