АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г.,Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», що є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та стягнення коштів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», що є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», та з урахуванням доповнених вимог в останній редакції від 15 травня 2014 року просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним та вказаним банком було укладено договір кредиту № 44.29-48-178/А від 05 березня 2008 року на купівлю автотранспорного засобу щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби - купівлю автомобіля «КІА», 2008 року випуску в сумі 22 606 доларів 00 центів США на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів з терміном погашення кредиту в строк до 05 березня 2015 року та з оплатою 8,88% річних. Також, для придбаного автомобіля, з метою його страхування, ним отримано кредит в сумі 11 140 грн. 00 коп. згідно договору відновлювальної кредитної лінії № 44.29-48-179/Астр від 05 березня 2008 року. З метою забезпечення виконання вказаних зобов′язань між банком та ним укладений договір застави № 44.02-13-236/А від 05 березня 2008 року, за яким у випадку порушення ним своїх зобов′язань по кредитному договору банк задовольняє свої майнові претензії за рахунок його майна - автомобіля «КІА», 2008 року випуску, заставною вартістю 125 590 грн. 00 коп., що еквівалентно 24 869 доларів 31 цента США, задля купівлі якого ним й отримувались в кредит кошти. А також між банком, ним та його дружиною ОСОБА_5 укладено договір поруки № 44.02-13-237/А від 05 березня 2008 року. Вважає, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил надання банківських послуг у цілому, в тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів», безпосередньо ст. 11 вказаного Закону щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, п.п.2.1, 2.2., 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у протиріччя цьому, інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була йому надана. Тобто, при відсутності вказаної інформації про предмет послуг, який надався йому банком, він був зобов′язаний укласти саме той кредитний договір, який йому порадив банк, не маючи при цьому право вибору укласти інший договір й з іншими умовами. Таким чином, банк навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому оспорюваний ним договір кредиту № 44.29-48-178/А від 05 березня 2008 року про надання кредитних коштів на споживчі потреби має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України, а згідно ч.2 ст. 230 ЦК України банк має відшкодувати йому збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв′язку з вчиненням цього правочину. Так, ним як споживачем кредитним послуг, повернуто банку 193 837 грн. 43 коп. х 2 = 387 674 грн. 86 коп. за відрахуванням 114 160 грн. 30 коп. - коштів, які він отримав за договором на страхування автомобіля = 273 514 грн. 56 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року в задоволені позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», що є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник позивача порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту №44.29-48-178/А від 05 березня 2008 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь позивача ОСОБА_3 у якості відшкодування заподіяної шкоди в порядку ст.ст. 216 та 230 ЦК України 273 514 (двісті сімдесят три тисячі п'ятсот чотирнадцять) грн. 56 коп., мотивуючи тим, що судом невірно оцінено докази по справі і здійснено хибний висновок щодо предмету спору.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно та невмотивовано не застосовано ч.6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка підлягала застосуванню, що призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що з огляду на умови кредитного договору та положення цивільного законодавства України відсутні правові підстави для визнання договору недійсним.

Судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір кредиту № 44.29-48-178/А від 05 березня 2008 року на купівлю автотранспорного засобу щодо надання ОСОБА_3 кредитних коштів на споживчі потреби - купівлю автомобіля «КІА», 2008 року випуску, в загальній сумі 22 606 доларів 00 центів США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів з терміном погашення кредиту в строк до 05 березня 2015 року та з оплатою 8,88% річних (а.с.50-53). Також, для придбаного позивачем автомобіля, з метою його страхування, ним у відповідача отримано кредит в сумі 11 140 грн. 00 коп. згідно договору відновлювальної кредитної лінії № 44.29-48-179/Астр від 05 березня 2008 року (а.с.54-57). З метою забезпечення виконання вказаних зобов′язань між банком та ОСОБА_3 укладений договір застави № 44.02-13-236/А від 05 березня 2008 року (а.с.58-60), за яким у випадку порушення ОСОБА_3 своїх зобов′язань по кредитному договору, банк задовольняє свої майнові претензії за рахунок майна позивача - автомобіля «КІА», 2008 року випуску, заставною вартістю 125 590 грн. 00 коп., що еквівалентно 24 869 доларів 31 цент США, задля купівлі якого ним й отримувались в кредит кошти. Крім того, між банком, ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_5 укладено договір поруки № 44.02-13-237/А від 05 березня 2008 року (а.с.61-62).

Сторони щодо вказаних чотирьох договорів погодили умови своїми підписами.

Банк виконав свої зобов′язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що не спростовується позивачем, які ним прийняті від банку й використані за призначенням - купівлі автомобіля та його стархування, проте, як встановлено в ході судового розгляду справи позивач не повністю виконує взяті на себе зобов′язання, передбачені кредитним договором, а саме: не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає чергові суми отриманого кредиту, не погашає всю суму кредиту згідно вимог кредитного договору, відповідно, має поточну заборгованість по сплаті кредиту (а.с.63), яка визнається самим позивачем.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним кредитного договору позивач посилався на те, що умови договору не відповідають вимогам чинного законодавства, а саме: ст. ст. 216, 230 ЦК України та на положення ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», мотивуючи вимоги тим, що відповідачем його було введено в оману через нав′язування невигідного продукту. Вважає, що відповідач, як суб′єкт професіальної діяльності, усвідомлюючи свої дії не повідомив (замовчав) споживачу інформацію про умови кредитування , яка необхідна йому для здійснення свідодомого вибору.

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку пред'явлених ними доказів в обґрунтування своїх доводів (заперечень), колегія суддів, приходить до наступного:

Так, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди керуються вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон).

Відповідно до приписів статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - частина 1; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності - частина 2; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі - частина 3; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - частина 4; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - частина 5; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей - частина 6.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Закону N 1023-XII договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Із досліджених судом першої інстанції матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що позивач - ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_5, яка виступила його поручителем за вказаними зобов′язаннями, підтвердили, що з умовами вказаних договорів ознайомлені, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не мають, про що підтвердили своїми підписами (а.с.50-53, 54-57, 58-60, 61-62). Позивач отримав грошові кошти, виконував його умови, жодних вимог щодо зміни окремих положень даного договору позивачем не вимагалось.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що укладений договір не суперечать цивільному законодавству та іншим правовим актам, а також моральним засадам суспільства, особа, яка їх вчинили мала необхідний обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, вказаний правочин вчинений у формі, встановленій законом, і спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним.

Законним є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача, що між сторонами укладено договір, який вводить споживача в оману, є необґрунтованими, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що інша сторона правочину умисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: