Дата документу 18.07.2014
Справа № 320/5881/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2014 року
Мелітопольський міськрайонний суд
Запорізької області у складі:

головуючого - судді Купавської Н.М.

при секретарі - Добровольській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Мелітополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом,
в якому просить визнати відмову
відповідача на тимчасовий виїзд
їхнього малолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, безпідставною та
дозволити їй без згоди відповідача
оформити документи для тимчасового
виїзду за межі України їхньої
малолітньої дитини до Росії в м.Москва
з серпня 2014 року по серпень 2015 року, а
також допустити негайне виконання
рішення суду в частині оформлення
документів на тимчасовий виїзд за межі
України їхнього малолітнього сина.

В судове засідання позивачка не
з'явилася, про час розгляду справи була
повідомлена належним чином. Однак її
представник за довіреністю ОСОБА_4 у
судовому засіданні на позові наполягав
та пояснив, що з 2012 року позивачка
знаходиться у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем, від якого народила
дитину - ОСОБА_5. З квітня 2014 року між
ними шлюбні відносини припинені,
позивачка переїхала проживати з
малолітньою дитиною за іншою адресою. У
позивачки від попереднього шлюбу є ще
неповнолітній син ОСОБА_6, який на даний
час навчається в кадетській
школі-інтернаті «Московського
кадетського корпусу юстиції». Оскільки
у нього зараз перехідний підлітковий
вік, він знаходиться на межі
психологічного зриву, у нього є
заборгованість по здачі предметів, що
може привести до його відрахування з
навчального закладу, тому він потребує
моральної підтримки матері, для чого
позивачка вирішила поїхати до нього.
Однак, оскільки малолітній син ОСОБА_3
знаходиться на грудному вигодовуванні,
в силу свого віку йому потрібний
постійний материнський догляд,
залишити його вона не може, тому
звернулася до відповідача про надання
його дозволу на виїзд малолітньої
дитини за кордон до Росії в м.Москва.
Але, відповідач, який лише приймає
формальну участь у вихованні дитини,
категорично відмовляє їй в цьому без
достатнього обґрунтування. Вона
вважає, що відповідач маніпулює своїми
батьківськими правами, всупереч
інтересам дитини. Виїздом дитини за
кордон права відповідача, як батька, не
будуть порушені, оскільки вона родом з
м.Мелітополя, вона є приватним
підприємцем зареєстрованим в
м.Мелітополі, всі її родичі з цього
міста, а в Росії у неї нікого немає,
проживати вона збирається в готелі
тиждень, не більше, тому у відповідача
буде можливість спілкування з сином по
приїзду. Перешкод в спілкуванні з
дитиною вона йому не чинить. Виїзд до
Росії в м.Москва вона збирається робити
періодичними поїздками, однак у
нотаріуса їй пояснили, що дозвіл краще
робити на рік, тому і просить надати
дозвіл на виїзд за кордон із серпня 2014
року по серпень 2015 року.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час розгляду справи був
повідомлений належним чином, однак у
судовому засіданні його представник
ОСОБА_7 надала суду його письмові
заперечення, в яких він позов не визнає
зазначивши, що в своєму позові
позивачка не зазначає часового
проміжку перебування у державі
прямування, як то зазначено в абз.1 п.4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України. Перебування
позивачки з серпня 2014 року по серпень
2015 року порушить його права як батька
на безперешкодне спілкування з
дитиною, передбачене ст.153 СК України.
Крім того, він вважає, що ОСОБА_1 не
надано належних доказів на
підтвердження необхідності виїзду
їхнього сина ОСОБА_3 з нею до Росії.
Також позивачкою не надано доказів
того, що в Росії в м.Москва є можливість
створювати для сина ОСОБА_3 належні
умови для його проживання,
забезпечення достатнього рівня життя
та розвитку і те, що виїзд дитини за
кордон відповідатиме інтересам самої
дитини, як то закріплено в ст.8 ЗУ «Про
охорону дитинства», ст.3 Конвенції «Про
права дитини». Також зазначає, що не
надано підтвердження того, що син
позивачки ОСОБА_6 потребує моральної
підтримки та знаходиться на межі
нервового зриву. Вважає, що оскільки у
ОСОБА_6 на даний час літні канікули, то
нічого йому не заважає приїхати до
м.Мелітополя. Крім того, відповідач
виявив бажання сам доглядати сина
ОСОБА_3 на час від'їзду матері, так як
має досвід в догляді за дітьми та
неодноразово залишався з сином,
доглядаючи його. Також відповідач
вважає, що відповідно до ст.16 ЦК України
такого способу захисту цивільного
права, який обрала позивачка, як
надання судом дозволу на оформлення
документів для тимчасового виїзду
неповнолітнього за кордон немає. Щодо
допуску негайного виконання рішення
суду, то ст.367 ЦПК України передбачені
виключні випадки негайного виконання
рішення суду, під який дане рішення не
підпадає. Просить в позові відмовити
повністю.

Представник відповідача ОСОБА_7 у
судовому засіданні заперечення
відповідача підтримала повністю.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Сторони перебувають в зареєстрованому
шлюбі з 19 січня 2012 року, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб
/а.с.6/.

Від даного шлюбу вони мають
малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Його батьками записані ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, про що свідчить копія свідоцтва
про народження серії НОМЕР_2 від 28.11.2013
року /а.с.8/.

У позивачки від іншого шлюбу є
неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3,
що підтверджується свідоцтвом про
народження дитини /а.с.7/. На даний час її
син ОСОБА_6 навчається в 10-Б класі
кадетської школи-інтернаті №8
«Московського кадетського корпусу
юстиції», що підтверджується довідкою
№113, виданою директором навчального
закладу /а.с.9/.

Сторони з квітня 2014 року однією сім'єю
не проживають, однак шлюб між ними
офіційно не розірвано, малолітня
дитина залишилась проживати разом з
позивачкою.

Дані обставини підтверджуються
матеріалами справи та визнаються
сторонами.

Згідно абз.2 ч. 3 ст. 313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну і оформлення документів для
зарубіжних поїздок визначається ЗУ
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» від 21.01.1994
року.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону
України за відсутності згоди одного з
батьків виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон може
бути дозволено на підставі рішення
суду.

Відповідно до п.2 ст. 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено, що
виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків здійснюється у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка вказує мету виїзду за межі
України разом з малолітньою дитиною як
необхідність моральної та
материнської підтримки свого
неповнолітнього сина ОСОБА_6, який
навчається в 10-Б класі кадетської
школи-інтернаті №8 «Московського
кадетського корпусу юстиції». В силу
малолітнього віку іншої дитини - сина
ОСОБА_3, який знаходиться на грудному
вигодовуванні, йому потрібний
постійний материнський догляд,
залишити його вона не може в
м.Мелітополі.

Відповідач заперечує проти цього,
мотивуючи тим, що вимоги не
обґрунтовані, позивачкою не зазначений
часовий проміжок перебування у державі
прямування та невідомо де та в яких
умовах буде проживати його син ОСОБА_3,
чи будуть створені безпечні умови
проживання для нього.

Однак, посилання відповідача на те, що
позивачкою не зазначений часовий
проміжок перебування в іншій державі,
як то передбачено абз.1 ст.4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, є безпідставним,
бо таке правило стосується виїзду
дитини в супроводі одного з батьків за
нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків. В даному випадку
відповідач згоду не надає.

Щодо посилання відповідача на
порушення його прав у спілкуванні з
дитиною, як батька, що закріплені ст.153
СК України, то суд приходить до
наступного.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.155 СК України
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини від
20 листопада 1959 року передбачається, що
«...малолітнє дитя не повинне, окрім тих
випадків, коли є виняткові обставини,
бути розлучний зі своєю матір'ю».

Принцип 7 цього міжнародного правового
акту передбачає безумовний пріоритет
інтересів дитини для тих, на кому
лежить відповідальність за його освіту
і виховання. Як з'ясовано в судовому
засіданні з квітня 2014 року сторони
однією сім'єю не проживають, фактичне
місце проживання малолітнього сина
ОСОБА_3 визначене з позивачкою, тому,
цей обов'язок покладено на матір -
позивача по справі.

Крім того, в судовому засіданні
представник позивачки пояснив, що
позивачка не збирається залишатися
цілий рік у м.Москва, оскільки такі
поїздки будуть періодичними, терміном
на 15-20 днів. Проти спілкування
малолітнього сина з батьком вона не
заперечує та не перешкоджає останньому
в цьому. Представником відповідача
також було зазначено, що відповідач сам
особисто доглядав хлопчика, годував
його, міняв підгузки, ходив з ним на
прогулянки, тому суд не вважає, що сам
виїзд дитини за кордон порушує права
ОСОБА_2, як батька дитини, та вчиняється
матір'ю виключно в інтересах сина
ОСОБА_3.

Посилання відповідача на відсутність у
позивачки доказів належних умов
проживання малолітнього сина,
забезпечення достатнього рівня життя
та розвитку і те, що виїзд дитини за
кордон буде відповідати інтересам
самої дитини, як то закріплено ст.8 ЗУ
«Про охорону дитинства»,
спростовуються тим, що представником
позивачки було пояснено у суді, що
дитина в силу свого віку знаходиться на
грудному вигодовуванні, тому мати не
може сина залишити в м.Мелітополі. По
приїзду до Росії проживати вона
збирається з дитиною у готелі і це буде
на невеликий проміжок часу.

На думку суду та враховуючи частину 1
статті 3 Конвенції про права дитини
щодо приділення першочергової уваги
якнайкращому забезпеченню інтересів
дитини, право дитини на вільне
пересування та виїзд за кордон не може
бути обмежене, а сам виїзд дитини за
кордон не порушує прав ОСОБА_2, як
батька дитини, та вчиняється матір'ю в
інтересах сина ОСОБА_3.

Стосовно посилання відповідача на те,
що її неповнолітній син ОСОБА_6 може
сам приїхати на літні канікули до неї у
місто, то предметом спору у даному
випадку є виїзд малолітнього сина
ОСОБА_3 за кордон, а не неповнолітнього
сина ОСОБА_6.

Відповідно до ст.150 СК України мати
зобов'язана піклуватись про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток, забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя. Тобто, у даному
випадку позивачка виконує свій
материнський обов'язок щодо
неповнолітнього сина ОСОБА_6, виконуючи
цей обов'язок, вона не може залишити
малолітнього сина ОСОБА_3, який
знаходиться на грудному вигодуванні та
в силу його віку - 8 місяців, без
постійного материнського догляду.

Також відповідачем не надано належних
та беззаперечних доказів своєї
відмови, як то передбачено ст.60 ЦПК
України.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Що стосується вимоги позивачки про
визнання відмови безпідставною, то суд
вважає, що такий спосіб захисту не
передбачений ст.16 ЦК України. Ця вимога
є зайвою, саме безпідставність відмови
позивачка повинна доказувати при
пред'явленні позову про надання
дозволу на тимчасовий виїзд дитини за
кордон.

Позивачка в позовній заяві просить
дозволити їй оформити документи для
тимчасового виїзду малолітнього сина
ОСОБА_3 за кордон без згоди батька. Така
позовна вимога частково не
узгоджується з вимогами ч.2 ст.4 Закону
України "Про порядок виїзду з України
та в'їзду в Україну", в якій закріплено,
що за відсутності згоди одного з
батьків виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон може
бути дозволено на підставі рішення
суду. Фактично позивачка просить
надати дозвіл на виїзд за кордон
малолітньому сину. А тому, суд вважає,
що позовні вимоги слід задовольнити,
але перефразувати їх та викласти у
відповідності до вимог ч.2 ст.4 Закону
України "Про порядок виїзду з України
та в'їзду в Україну".

Відносно вимоги позивачки про негайне
виконання рішення, то ст.367 ЦПК України
дає вичерпний перелік рішень суду щодо
яких суд допускає негайне виконання,
тому в цій частині позову слід
відмовити.

Враховуючи те, що оформлення
документів на виїзд за кордон займає
певний час, право на оскарження
рішення суду, що теж займе певний час, а
також те, що ОСОБА_6 закінчує кадетську
школу-інтернат у 2015 році, суд вважає
можливим дозволити тимчасовий виїзд
малолітнього сина ОСОБА_3 з позивачкою
за кордон в період часу з серпня 2014 року
до серпня 2015 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 88, 197, 212, 214, 215, ЦПК України,
ст.ст.150, 155, 141 Сімейного Кодексу
України, ст.13 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на
тимчасовий виїзд за кордон малолітньої
дитини без згоди батька задовольнити
частково.

Дозволити малолітньому ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, тимчасовий виїзд разом з
матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженкою
м.Мелітополя Запорізької області,
громадянкою України, реєстраційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_1, з України до
Російської Федерації м.Москва в період
часу з серпня 2014 року по серпень 2015 року
без згоди батька ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання апеляційної скарги до
Мелітопольського міськрайонного суду.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ: