Провадження № 22ц/782/4730/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів - Максюти І.О., Туренка С.І.

при секретарі - Аліханян Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Ленінського районного суду міста
Луганська від 15 жовтня 2013 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення додаткових витрат на дитину,-

ВСТАНОВИЛА :

12 квітня 2013 року позивачка звернулась
до суду з позовом, в обґрунтування
якого зазначила, що з 2011 року вона
перебуває з відповідачем у шлюбі, в
якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась
дочка ОСОБА_5. Сторони проживають
окремо. Дитина проживає з позивачкою. З
відповідача на її утримання стягуються
аліменти. Але на утримання дитини
необхідні також додаткові кошти з
огляду на лікування та необхідність
носіння ортопедичного взуття.
Посилаючись на те, що відповідач
відмовляється брати участь у
додаткових витратах на дитину,
позивачка просила суд стягнути з
відповідача на її користь додаткові
витрати в розмірі 600 грн. щомісячно до
повноліття дитини.

Оскаржуваним рішенням суд задовольнив
позов частково. Стягнув з відповідача
на користь позивачки у відшкодування
понесених додаткових витрат на дитину
5000 грн. В задоволенні інших позовних
вимог позивачці відмовив.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову. Доводи апеляційної
скарги обґрунтовані тим, що першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог, прийняв до уваги недопустимі
докази, неповно з'ясував обставини
справи, порушив норми матеріального та
процесуального права.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи сторін,
перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги
в межах її доводів, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити рішення його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: 1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи; 2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального
права рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Судом встановлено, що сторони
перебувають в зареєстрованому шлюбі з
06 серпня 2011 року. Шлюб не розірвано, але
сторони проживають окремо. Від шлюбу
сторони мають дитину - дочку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю.
Позивачка знаходиться у відпусті до
досягнення дитиною трирічного віку.
Відповідач має постійне місце роботи,
його заробіток становить 1 150 грн., з
якого на користь позивачки утримуються
аліменти на утримання дитини до її
повноліття в розмірі ? частки та на
утримання позивачки до досягнення
дитиною трирічного віку в розмірі 1/8
частки.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою доведений той факт, що на
лікування дитини нею витрачено
грошових коштів в розмірі 7233,39 грн., з
яких підлягають стягненню з
відповідача 5000 грн.

Проте, до такого висновку суд прийшов з
порушенням норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачкою не заявлявся позов про
стягнення з відповідача одноразово
понесених нею додаткових витрат на
утримання дитини. Після відкриття
провадження у справі позивачка у
встановленому законом порядку позов не
змінювала. Пред'явлений позов був
обґрунтований тим, що дитина сторін
має певні захворювання, у зв'язку з чим
потребує зараз та потребуватиме на
майбутнє періодичного лікування, але
отримуваних позивачкою коштів у
вигляді аліментів та соціальної
допомоги на дитину для цього буде
недостатньо.

Згідно зі ст.ст.3,4,11,119 ЦПК України
підстави та предмет позову визначає
позивач, які відповідно до ст. ст. 31, 215
ЦПК України суд не може змінити без
згоди позивача.

Суд першої інстанції при вирішенні
справи в порушення вищезазначених норм
процесуального права, вийшов за межі
позовних вимог та захистив права
позивачки у спосіб, який не був
заявлений нею в позові.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не можна вважати законним та
обґрунтованим, а тому відповідно до п. 4
ч.1 ст.309 ЦПК України воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову,
виходячи з наступного.

Сімейний кодекс України передбачає,
крім обов'язку батьків надавати дитині
щомісячне грошове утримання (аліменти),
також і обов'язок обох батьків приймати
участь у додаткових витратах на дитину.

Відповідно до ст.185 СК України батьки
зобов'язані брати участь у додаткових
витратах на дитину, що викликані
особливими обставинами (розвитком
здібностей дитини, її хворобою,
каліцтвом тощо). Розмір участі одного з
батьків у додаткових витратах на
дитину в разі спору визначається за
рішенням суду, з урахуванням обставин,
що мають істотне значення. Додаткові
витрати на дитину можуть фінансуватися
наперед або покриватися після їх
фактичного понесення разово,
періодично або постійно.

Додаткові витрати не є додатковим
стягненням коштів на утримання дитини,
оскільки аліменти необхідні, щоб
забезпечити нормальні матеріальні
умови для життя дитини, а додаткові
витрати вимагаються, крім звичайних
витрат на дитину, в окремих випадках за
наявності особливих обставин (зокрема,
у випадку хвороби дитини). Розмір
додаткових витрат визначається
залежно від передбачуваних або
фактично понесених витрат на дитину.
При вирішенні такого спору
пріоритетним для суду є захист прав
дитини, а тому такі позовні вимоги
підлягають задоволенню, але за умови
наявності належних та допустимих
доказів.

Звернувшись до суду з вимогою про
стягнення додаткових витрат на дитину,
позивачка відповідно до ч.3 ст.10, ст.57-60
ЦПК України зобов'язана була довести
належними та допустимими доказами факт
необхідності фінансування таких
витрат наперед до повноліття дитини в
заявленому у позові розмірі.

Доказами, що підтверджують наявність
особливих обставин, що спричинили
додаткові витрати на дитину, які
повязані з лікуванням, можуть бути
висновки МСЕК, довідки медичних
закладів та інші документи, що
підтверджують відповідний стан
здоров'я дитини (хвороба, каліцтво,
інвалідність) і свідчать про
необхідність додаткових витрат на
лікування (на придбання ліків,
спеціальний медичний догляд,
санаторно-курортне лікування тощо).

Обґрунтовуючи позов в зазначеній
частині, позивачка послалась на те, що
дитина потребує зміни ортопедичного
взуття в кількості не менше трьох пар
щомісячно.

В судовому засіданні під час
апеляційного розгляду справи
позивачка пояснила, що заявляючи
розмір додаткових витрат на дитину в 600
грн., вона виходила з вартості
ортопедичного взуття, яке дитині
необхідне щомісячно.

В обґрунтування розміру додаткових
витрат на лікування дитини позивачкою
представлені суду: копія медичної
карти амбулаторного хворого (ОСОБА_5);
висновок лікаря-ортопеда; направлення
лікаря-ортопеда на Луганський завод
ортопедичного взуття; направлення
лікаря-ортопеда в спеціалізований
магазин ортопедичного взуття
«ПрямоХод» та до офіційного дилера
«ОРТЕКС» в м.Луганську; довідку
фізичної особи-підприємця про ціни на
ортопедичне взуття в інтернет-магазині
(а.с.13-20,21-22,23,24,44). Крім того, позивачкою
були представлені копії фіскальних
чеків, товарних накладних про
придбання лікарських засобів та
медичних препаратів, продуктів
харчування та інших товарів, які не
стосуються підстав позову (а.с.67-102).

З медичної карти амбулаторного хворого
вбачається, що за результатами
медичних оглядів лікарем-ортопедом 04
березня 2013 року та 01 квітня 2013 року
дитині сторін було рекомендоване
проходження курсів масажу та носіння
ортопедичного взуття. Інвалідність
дитині сторін не встановлена.
Лікарем-ортопедом Луганської обласної
дитячої клінічної лікарні 08 квітня 2013
року було видане направлення на
Луганський завод ортопедичного взуття.
Як пояснила позивачка, завод
виготовляє таке взуття безоплатно, для
чого позивачці необхідно стати на
облік в службі соціального захисту
населення. Але позивачка не бажає цього
робити, оскільки по-перше, її не
влаштовує якість взуття, яке
виготовляє завод, а по-друге, для
виготовлення ортопедичного взуття
безоплатно заводом існує досить
тривала черга. Вона має намір придбати
ортопедичне взуття для дитини у
спеціалізованому інтернет-магазині
ортопедичного взуття за плату. Дитині
щомісячно необхідно декілька пар
такого взуття - домашні сандалії (435
грн.), черевики (в залежності від сезону
одна пара 470 грн. або 700 грн.). Такі ціни
зазначені в довідці інтернет-магазину
(а.с.44).

Апеляційний суд вважає, що за вказаних
позивачкою обставин та представлених
нею доказів, виходячи зі змісту ст.185 СК
України, з відповідача можуть бути
стягненні додаткові витрати на дитину
одноразово, виходячи з необхідних
витрат на лікування та реабілітацію з
огляду на те, що матеріали справи не
містять доказів того, що до свого
повноліття дитина сторін за станом
свого здоров'я потребує постійних
щомісячних витрат на лікування в
розмірі 600 грн.

Підсумовуючи наведене, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313-317, 319, 323-325, 327
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду
міста Луганська від 15 жовтня 2013 року
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення додаткових
витрат на дитину в розмірі 600 гривень
щомісячно.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції - Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом

Суддя-доповідач: