Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2923/14 Головуючий у
суді І-ї інстанції Лях М.М.
УХВАЛА

18.11.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді: Суровицької
Л.В.,

суддів: Авраменко
Т.М., Кіселика С.А.,

при секретарі: Кравченко
Я.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 на ухвалу
Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 25 вересня
2014 року про відмову в задоволенні
заяви про забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3
звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4
про стягнення боргу за договором
позики.

Зазначала, що відповідач
отримав від неї позику в сумі 149 225
доларів США, яку зобов'язався
повернути до 01 серпня 2014 року, що
підтверджується його розпискою та
договором позики № 01/01 від 01 січня 2014
року. Оскільки зобов'язання за
договором не виконав, кошти не
повернув,просила суд стягнути з
відповідача на її користь суму боргу, а
також штраф, річні відсотки, всього - 2
206 142 грн.40 коп.

25 вересня 2014 року подала заяву
про забезпечення позову шляхом:
накладення арешту на земельні ділянки,
об'єкти нерухомого майна,
автотранспортні засоби, інше майно, що
належить на праві приватної власності
відповідачу; заборони ОСОБА_4 вчиняти
будь-які дії, направлені на відчуження
своєї частки у статутному капіталі
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Еліта Придніпров’я»; заборони
вчиняти будь-які дії, направлені на
відчуження будь-якого майна, належного
СТОВ «Агрофірма «Еліта Придніпров’я»;
заборони вказаному СТОВ вчиняти
будь-які дії, направлені на відчуження
свого майна (а.с.2-3, 24-25).

Ухвалою Онуфріївського
районного суду Кіровоградської
області від 25 вересня 2014 року в
задоволенні заяви про забезпечення
позову відмовлено, оскільки суду не
надано доказів щодо належності майна
відповідачу, місцезнаходження майна та
його вартості, а також у зв'язку з тим,
що заборона відповідачу і СТОВ вчиняти
дії з відчуження майна та частки у
статутному капіталі може зашкодити
господарській діяльності юридичної
особи (а.с.38-39).

В апеляційній скарзі
представник позивача просить
скасувати ухвалу суду першої інстанції
з підстав порушення норм матеріального
та процесуального права і ухвалити
нову ухвалу про задоволення заяви про
забезпечення позову. Зазначає,
зокрема,що суд не здійснив всі
необхідні процесуальні дії для
вирішення питання про забезпечення
позову, а саме не отримав Інформаційну
довідку з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, не врахував, що
позивач не зобов'язаний надавати
докази належності майна відповідачу
(а.с.42-43).

В судове засідання апеляційної
інстанції позивач, його представник та
відповідач, які належним чином під
розписку повідомлені про час та місце
розгляду справи, не прибули. Від
представника позивача надійшло
письмове клопотання про розгляд справи
в його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК
України неявка сторін, представника
позивача, не перешкоджає розглядові
справи.

У зв'язку з неявкою в судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється (ч.2
ст. 197 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає із наступних
підстав .

Згідно ч.1 ст.151 ЦПК України суд
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити, передбачені цим
Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду (ч.3 ст.151 ЦПК
України).

У заяві про забезпечення позову
повинно бути зазначено: причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов; вид забезпечення, який належить
застосувати, з обґрунтуванням його
необхідності; інші відомості, потрібні
для забезпечення позову (ч.2 ст.151 ЦПК
України). Частина 3 ст.151 ЦПК України
передбачає, що види забезпечення
позову мають бути співмірними із
заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень
Верховного Суду України у п.4 постанови
№9 Пленуму Верховного Суду України від
22 грудня 2006 р. «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Згідно з п.1, п.2 ч.1 ст.152 ЦПК
України позов може бути забезпечено
накладенням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб, забороною вчиняти
певні дії.

Тобто, зі змісту ст.ст.151, 152 ЦПК України
випливає, що арешт, як вид
забезпечення позову, може бути
накладений лише на майно або грошові
кошти, які належать саме відповідачу по
справі (є власністю відповідача), тому
відомості про те чи належать об'єкти
нерухомого, рухомого майна на праві
власності відповідачу та про вартість
майна на яке накладається арешт, є
необхідними для забезпечення позову.

Частина перша статті 10 ЦПК
України передбачає, що цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін, обов'язки
доказування і подання доказів
покладається на сторони (ст.60 ЦПК
України), тому суд не вправі за власною
ініціативою збирати докази.

За таких обставин правильним є
висновок суду першої інстанції про
відмову в задоволенні заяви про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на майно, оскільки позивачем не
надано належних та допустимих доказів,
які б свідчили про право власності
відповідача на рухоме та нерухоме
майно, на яке позивач просив накласти
арешт.

В матеріалах справи також
відсутні відомості про вартість цього
майна, що унеможливлює встановити
співмірність виду забезпечення позову
позовним вимогам.

Правильним також є висновок
суду про відмову в задоволенні заяви
про забезпечення позову шляхом
заборони вчиняти дії направлені на
відчуження будь-якого майна належного
СТОВ «Агрофірма «Еліта Придніпров’я»,
на відчуження частки відповідача у
статутному капіталі вказаного СТОВ.

Відповідно до роз'яснень
Верховного Суду України, викладених у
п.4 постанови Пленуму № 9 від 22 грудня
2006 року «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» при встановленні
відповідності виду забезпечення
позову слід враховувати, що вжиті
заходи не повинні перешкоджати
господарській діяльності юридичної
особи або фізичної особи, яка здійснює
таку діяльність і зареєстрована
відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має брати до
уваги інтереси не тільки позивача, а
й інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Згідно п.4 ст.3 ЦК України свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом, є засадою
цивільного судочинства. Тому за
загальним правилом втручання
державних органів у господарську
діяльність підприємців не
допускається.

Прохання позивача заборонити
відповідачу вчиняти будь-які дії,
направлені на відчуження своєї частки
у статутному капіталі СТОВ, направлені
на відчуження будь-якого майна,
належного СТОВ та заборона СТОВ
вчиняти будь-які дії, направлені на
відчуження свого майна є безпідставні
та такі, що не ґрунтуються на законі,
оскільки направлені на втручання у
діяльність товариства і не пов'язані з
розглядом справи за позовом про
стягнення боргу за договором позики з
фізичної особи та виконанням можливого
рішення суду.

Частина перша статті153 ЦПК
України передбачає, що заява про
забезпечення позову розглядається
судом, у провадженні якого перебуває
справа, в день її надходження.

Доводи апеляційної скарги про те,
що суд першої інстанції порушив строки
розгляду заяви, встановлені ч.1 ст.153
ЦПК України, є безпідставними та
спростовуються матеріалами справи, які
свідчать, що заява про забезпечення
позову надійшла до суду першої
інстанції 25 вересня 2014 року і
розглянута судом у цей же день (а.с.24-25,
38-39).

За таких обставин, суд
постановив ухвалу з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
тому підстави для її скасування
відсутні.

Відмова в задоволенні цієї
заяви не перешкоджає позивачу повторно
звернутися із заявою про забезпечення
позову, оскільки забезпечення позову
допускається на будь-якій стадії
розгляду справи.

Керуючись п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312,
п.4 ч.1 ст.314,ст. 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу
Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 25 вересня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і оскарженню
не підлягає.

Головуюча суддя:

Судді: