Справа № 140/1617/13-ц Провадження №
22-ц/772/622/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Науменко С. М.Категорія: 30
Доповідач: Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :

головуючої: Шемети Т.М.

суддів: Марчук В.С., Матківської
М.В.

при секретарі: Сніжко О.А.

за участю: представника позивача
ОСОБА_2, представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_4, подану його
представником ОСОБА_3, на рішення
Немирівського районного суду
Вінницької області від 26.12.2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про відшкодування спричиненої
шкоди та шкоди в порядку регресу, -

В с т а н о в и л а :

В червні 2013 року позивач ОСОБА_5
звернувся до суду з вищевказаним
позовом, в якому просив стягнути з
відповідача на його користь 49 441 грн. 51
коп. шкоди в порядку регресу, 9 825 грн. 94
коп. шкоди, спричиненої пошкодженням
автомобіля та 5 000 гривень, сплачених за
надання правової допомоги, а також
сплачений ним судовий збір.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.05.2010
року о 18 год. 05 хв. в м. Вінниці по вул.
Немирівське шосе, водій ОСОБА_4, керуючи
автобусом БАЗ А079, державний номерний
знак НОМЕР_1, в порушення п.12.3 Правил
дорожнього руху України, змінивши
напрямок руху, допустив зіткнення із
тролейбусом ЗІУ-9 № 219 під керуванням
водія ОСОБА_6, після чого виїхав на
смугу зустрічного руху, де допустив
наїзд на стоячий автомобіль «Шкода»,
державний номерний знак НОМЕР_3 під
керуванням ОСОБА_8. Автобус БАЗ А 079,
яким керував відповідач, належить на
праві власності позивачеві на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_4, та
під час дорожньо-транспортної пригоди
відповідач ОСОБА_4 перебував у трудових
відносинах з позивачем.

Постановою Апеляційного суду
Вінницької області від 15.06.2011 року
ОСОБА_4 було визнано винним в порушенні
п. 12.3 ПДР України та провадження у
справі закрито на підставі статті 38
КУпАП в зв'язку із збігом строків
накладення адміністративного
стягнення.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 01.11.2012 року з
ОСОБА_5 як володільця джерела
підвищеної небезпеки стягнуто на
користь ОСОБА_7 49 441 грн. 51 коп. шкоди,
спричиненої в результаті ДТП, які він
06.03.2013 року перерахував на рахунок
ОСОБА_7, тобто виконав рішення суду від
01.11.2012 року. Тому просив в порядку
частини 1 статті 1191 ЦК України стягнути
зазначену суму з винної особи, тобто
ОСОБА_4.

Окрім того, при розгляді Вінницьким
міським судом справи за позовом ОСОБА_8,
ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування
шкоди, він змушений був укласти угоду з
адвокатом та сплатив за надані послуги
з правової допомоги 5 000 грн., що
підтверджується відповідною угодою,
про стягнення яких також висував
вимогу.

Також в результаті ДТП було пошкоджено
належний йому автобус, який був
частково відремонтований ОСОБА_4, однак
роботи по фарбуванню автобуса він
оплатив сам, ця сума складає 9 825 грн. 94
коп.. які він також просив стягнути з
відповідача на підставі статті 1166 ЦК
України.

Рішенням Немирівського районного суду
Вінницької області від 31 січня 2013 року
позов ОСОБА_5 задоволено повністю:
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 64 267
грн. 45 коп. заподіяної шкоди, в тому
числі 49 441 грн. 51 коп. сплачених ОСОБА_5
за рішенням Вінницького міського суду
на користь ОСОБА_7 в рахунок
відшкодування завданої ДТП шкоди, 5 000
грн. - сплачених за отримання правової
допомоги та 9 852 грн. 94 коп. шкоди,
заподіяної ОСОБА_5 внаслідок
пошкодження належного йому автобуса
БАЗ А 079 д/н НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 642 грн. 68 коп. судового
збору.

Не погодившись з таким рішенням суду,
відповідач через свого представника
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати ухвалене по справі
рішення та ухвалити нове про відмову в
задоволенні позовних вимог. Зазначив,
що суд застосував норми цивільного
права, тоді як в даному випадку
застосуванню підлягали норми
трудового законодавства, які суд
взагалі проігнорував. Він добровільно
здійснив ремонт автобуса на суму 3 040
грн., що перевищує його середній
заробіток майже в десять разів. Рішення
суду постановлено на основі ксерокопій
документів, наданих позивачем.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача ОСОБА_3 подану
апеляційну скаргу підтримав повністю,
представник позивача ОСОБА_2 проти
апеляційної скарги заперечив, вважає
рішення суду першої інстанції вірним
та обґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення осіб, що
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали цивільної справи,
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути закон ним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підт верджуються,
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давнос ті, тощо), що
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвер дження, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин, яка пра вова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судо чинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухва лене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказа ми, які були
досліджені в судовому засіданні.
Умовами обґрунтованості є повне і
всебічне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, доведеність тих
обставин, які суд вважає встановленими,
відповідність вис новків суду
обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає цим вимогам.

-2-

Так, суд першої інстанції,
задовольняючи позов, виходив з того, що
відповідач, перебуваючи з позивачем в
трудових відносинах, вчинив
дорожньо-транспортну пригоду та був
притягнутий до адміністративної
відповідальності. Оскільки відповідач
перебував в трудових відносинах з
позивачем та виконував трудові
обов'язки під час ДТП, відшкодування
шкоди за результатами пригоди було
покладено на позивача як роботодавця
та рішенням Вінницького міського суду
від 01.11.2012 року стягнуто з нього на
користь ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 49 441
грн. 51 коп., які були перераховані
позивачем 06.03.2013 року. Тому суд першої
інстанції на підставі ч.1 ст. 1191 ЦК
України дійшов висновку про
необхідність стягнення з відповідача
зазначеної суми в порядку регресу.
Окрім того, автобус БАЗ д/н НОМЕР_1, яким
керував під час ДТП відповідач,
належить на праві власності позивачеві
та також був пошкоджений. Згідно
укладеного між позивачем та
відповідачем трудового договору
передбачено повну матеріальну
відповідальність відповідача, а тому
суд дійшов висновку і про стягнення
коштів у відшкодування пошкодженого
автобуса. Мотиви прийняття рішення про
стягнення з відповідача понесених
позивачем витрат на правову допомогу
при розгляді Вінницьким міським судом
справи про відшкодування шкоди,
спричиненої ДТП за позовом ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 в розмірі 5 000 грн. в
оскаржуваному рішенні відсутні.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду ґрунтується на неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для вирішення справи, його ухвалено з
застосуванням норм права, які не
підлягали застосуванню, а мотиви
прийняття рішення про стягнення 5000 грн.
з відповідача на користь позивача не
наведені взагалі. Тому апеляційний суд
постановляє своє рішення по даній
справі.

Сторонами не заперечується та
підтверджено матеріалами справи
наступне:

- 06.05.2010 року о 18 год. 05 хв. в м. Вінниці по
вул. Немирівське шосе, водій ОСОБА_4,
керуючи автобусом БАЗ А079, державний
номерний знак НОМЕР_1, в порушення п.12.3
Правил дорожнього руху України,
змінивши напрямок руху, допустив
зіткнення із тролейбусом ЗІУ-9 № 219 під
керуванням водія ОСОБА_6, після чого
виїхав на смугу зустрічного руху, де
допустив наїзд на стоячий автомобіль
«Шкода», державний номерний знак
НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_8;

- Автобус БАЗ А 079, яким керував
відповідач, належить на праві
власності позивачеві на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_4
(а.с.27);

- Під час дорожньо-транспортної пригоди
відповідач ОСОБА_4 перебував у трудових
відносинах з позивачем, що не
заперечується сторонами та
підтверджується Трудовим договором
між працівником та фізичною
особою-підприємцем від 01.04.2008 року
(а.с.51) та від 01.11.2009 року (а.с.50);

- Постановою Апеляційного суду
Вінницької області від 15.06.2011 року
ОСОБА_4 було визнано винним в порушенні
п. 12.3 ПДР України та провадження у
справі по притягненню його до
відповідальності за ст. 124 КУпАП
закрито на підставі статті 38 КУпАП в
зв'язку із збігом строків накладення
адміністративного стягнення;

- рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 01.11.2012 року з
ОСОБА_5 як володільця джерела
підвищеної небезпеки, з яким у трудових
відносинах перебував водій ОСОБА_4,
стягнуто на користь ОСОБА_7 49 441 грн. 51
коп. шкоди, спричиненої в результаті
ДТП (а.с. 6-18). Рішення набрало законної
сили 17.01.2013 року після його перегляду в
апеляційній інстанції (а.с.19-22);

- при розгляді справи за позовом ОСОБА_8
та ОСОБА_7 до ОСОБА_5, за участю третьої
особи без самостійних вимог на боці
відповідача ОСОБА_4 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки, ОСОБА_5 уклав
договір про надання послуг захисника в
цивільному процесі з адвокатом ОСОБА_9
(а.с.25) та згідно додатку № 1 до цього
Договору сплатив за надання послуг 5 000
грн. (а.с.26).

- 06.03.2013 року ОСОБА_5 перерахував на
рахунок ОСОБА_7 кошти в сумі 49 441 грн. 51
коп. згідно рішення Вінницького
міського суду від 01.11.2012 року, що
підтверджується платіжним дорученням
від 06.03.2013 року № 1 (а.с. 23);

- в результаті ДТП був також
пошкоджений належний на праві
власності позивачеві автобус БАЗ А 079,
який відповідач частково
відремонтував в добровільному порядку.
Однак витрати за виконані роботи по
фарбуванню автобуса були понесені
відповідачем в сумі 9 825 грн. 94 коп., що
підтверджується замовленням-нарядом
від 10.05.2010 року № ЗН 00002336 (а.с.24).

Таким чином, в розглядуваній справі
позивач вимагає як стягнення шкоди в
порядку регресу, так і стягнення шкоди,
спричиненої належному йому майну, а
також відшкодування витрат на правову
допомогу, понесених в іншій справі.

За загальним правилом, закріпленим в
статті 1191 ЦК України, особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування. Однак з
цього правила є винятки, встановлені
законом. Розглядуваний випадок якраз і
є винятком із правил в зв'язку з тим, що
шкода в даному випадку була спричинена
працівником ОСОБА_4, який перебував в
трудових відносинах з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5.

Таким чином, до даних правовідносин
слід застосовувати норми трудового
законодавства. Так, відповідно до ст. 132
Кодексу законів про працю України за
шкоду, завдану підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків, працівники, з вини яких
завдано шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.

Частина друга ст. 132 КЗпП допускає
можливість матеріальної
відповідальності в розмірі, який
перевищує середній заробіток
працівника. Такі випадки можуть
встановлюватися не тільки законами,
але й іншими нормативними актами, які
охоплюються поняттям законодавства.

Випадки повної матеріальної
відповідальності закріплені в статті
134 КЗпП України, відповідно до якої
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли:

1) між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 1351 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у
нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним
знищенням або умисним зіпсуттям
матеріалів, напівфабрикатів, виробів
(продукції), в тому числі при їх
виготовленні, а також інструментів,
вимірювальних приладів, спеціального
одягу та інших предметів, виданих
підприємством, установою, організацією
працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на
працівника покладено повну
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні
трудових обов'язків;

8) службова особа винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи,
організації всіх форм власності,
винний у несвоєчасній виплаті
заробітної плати понад один місяць, що
призвело до виплати компенсацій за
порушення строків її виплати, і за
умови, що Державний бюджет України та
місцеві бюджети, юридичні особи
державної форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.:

-3-

Жодна з цих підстав не може бути
застосована до випадку, що
розглядається:

- з ОСОБА_4 не було укладено
договору про повну матеріальну
відповідальність, не існує така умова і
в трудових договорах від 01.04.2008 року
(а.с.51) та від 01.11.2009 року (а.с.50), на
підставі яких ОСОБА_4 перебував в
трудових відносинах з ОСОБА_5 Та й
відповідно до Переліку посад і робіт,
які заміщаються або виконуються
працівниками, з якими підприємство,
установа, організація можуть укладати
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності цінностей,
переданих їм для зберігання, обробки,
продажу (відпуску), перевезення або
застосування у процесі виробництва,
затвердженого постановою Держкомпраці
СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня
1977 р. № 447/24, ОСОБА_4 не належить до
категорії працівників (за займаною
посадою і виконуваною роботою), з якими
роботодавець повинен укладати
письмовий договір про повну
матеріальну відповідальність (стаття
135-1 КЗпП України);

- Не є розглядуваний випадок і
таким, який би підпадав під дію п.6 ст. 134
КЗпП України, оскільки відсутній
будь-який окремий законодавчий акт,
який би встановлював відповідальність
водія, що перебуває в трудових
відносинах за шкоду, спричинену ним при
виконанні трудових обов'язків.

Отже, в даному випадку на підставі
статті 132 КЗпП України, зважаючи на
різну правову природу шкоди,
спричиненої роботодавцю та шкоди в
порядку регресу, відповідач несе
відповідальність і за відшкодування
шкоди в порядку регресу, і за
відшкодування шкоди, спричиненої ФОП
ОСОБА_5 пошкодженням автобуса, в межах
середнього заробітку.

При матеріальній відповідальності в
межах середнього місячного заробітку
він визначається відповідно до
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 Порядку обчислення середньої
заробітної плати (зі змінами, внесеними
постановою Кабінету Міністрів України
від 16 травня 1995 р. № 348, а саме виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують вирішенню
судом справи про відшкодування шкоди,
або за фактично відпрацьований час,
якщо працівник пропрацював менше двох
місяців, а в разі коли працівник
останні місяці перед вирішенням справи
не працював або справа вирішується
після його звільнення - виходячи з
виплат за попередні два місяці роботи
на даному підприємстві (в установі,
організації).

Довідки про середній заробіток
відповідач суду не надав. Однак сторони
не заперечували та підтверджується
Трудовим договором від 01.11.2009 року ,
зокрема пунктом 3 (а.с.50), що розмір
заробітної плати ОСОБА_4 складав 50% від
мінімальної заробітної плати. Станом
на 01.11.2009 року мінімальна заробітна
плата становила 744 гривні (Закон
України « Про встановлення
прожиткового мінімуму та мінімальної
заробітної плати» № 1646 - VI від 20.10.2009 р.,
стаття 2).

Отже, середній заробіток ОСОБА_4
становив 372 грн. та з нього слід
стягнути на користь позивача 372 грн. у
відшкодування шкоди в порядку регресу.

Для захисту трудових прав та інтересів
найманих працівників законодавство
встановило можливість добровільно
відшкодувати збитки у найприйнятнішій
формі. Так, відповідно до частини п'ятої
статті 130 КЗпП України працівник, який
заподіяв шкоду, може добровільно
покрити її повністю або частково, а за
згодою власника або уповноваженого ним
органу - передати для покриття
заподіяної шкоди рівноцінне майно або
полагодити пошкоджене. Відповідач
ОСОБА_4 добровільно відшкодував ОСОБА_5
шкоду, спричинену пошкодженням
автобуса, придбавши запасні частини та
фарбу для ремонту на загальну суму 3040
грн., що не заперечується сторонами та
підтверджено товарним чеком (а.с.54),
накладною та квитанцією до
прибуткового касового ордеру (а.с.55,56).
Таким чином, підстав для стягнення з
відповідача середнього заробітку за
шкоду, спричинену пошкодженням
автобуса, належного ОСОБА_5, немає, так
як шкода була відшкодована в
добровільному порядку в розмірі, що
перевищує середній заробіток.

Що стосується вимоги стягнення
витрат на правову допомогу, яку ОСОБА_5
поніс, будучи відповідачем при
розгляді справи за позовом ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 до ОСОБА_5, за участю третьої
особи без самостійних вимог на боці
відповідача ОСОБА_4 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки, то відшкодування
понесених таких витрат з працівника,
діями якого було спричинено шкоду, не
передбачено діючим законодавством,
тому в цій частині в задоволенні позову
слід відмовити.

Позивач при зверненні до суду поніс
судові витрати у вигляді судового
збору в розмірі 757 грн. 38 коп. (а.с.1),
однак, враховуючи ціну позову, судовий
збір був ним сплачений в завищеному
розмірі: до сплати підлягало 642 грн. 68
коп.. Виходячи з положень статті 88 ЦПК
України, враховуючи те, що позов
підлягає частковому задоволенню, з
відповідача слід стягнути на користь
позивача 114 грн. 70 коп. понесених ним
судових витрат.

Таким чином, апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню як необґрунтоване, таке, що
постановлене з порушенням норм
матеріального права, незастосування
норм матеріального права, які
підлягали застосуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Немирівського районного суду
Вінницької області від 26.12.2013 року
скасувати та ухвалити нове:

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 372
(триста сімдесят дві) гривні у
відшкодування шкоди в порядку регресу.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 114
гривень 70 коп. понесених ним судових
витрат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча:
Т. М. Шемета

Судді:
М. В. Матківська

В. С. Марчук