Провадження2/764/653/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року Ленінський районний
суд міста Севастополя у складі:
головуючого судді - Гаркуші О.М., при
секретарі - Грищенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Севастополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та зобов'язання
здійснити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася із вищезазначеним
позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою, обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що вона є власником земельної
ділянки площею 0,0276 га виділеної для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель. Вказана
земельна ділянка розташована по
АДРЕСА_1. Належна позивачу земельна
ділянка межує із земельною ділянкою,
розташованої по АДРЕСА_2, власницею
якої є ОСОБА_3 Крім того, згідно до
технічного паспорту на житловий
будинок АДРЕСА_2, 23/??100 частки вказаного
будинку разом із сараєм під літ. "Г"
належить ОСОБА_2 - відповідачу по
справі, яка самовільно, без будь-яких
правових підстав зайняла частину
земельної ділянки позивача, порушує
межові знаки та не зносить сарай під
літ."Г". В наслідок таких дій вона не має
доступу до своєї частини земельної
ділянки, зазначає також, що сарай
валиться і гниє, є пожежонебезпечним, в
ньому живуть блохи, які
розповсюджуються і на земельну ділянку
позивача, тому просить суд зобов'язати
відповідача усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою
шляхом звільнення самовільно зайнятої
частини земельної ділянки та знести
побудовану споруду. В добровільному
порядку звільнити земельну ділянку та
знести сарай відповідач відмовляється.

Позивач позовні вимоги підтримала та
просила суд зобов'язати відповідача
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою, яка належить
позивачу, шляхом звільнення самовільно
зайнятої частини ділянки та знести
побудований сарай.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про дату і час сповіщався
належним чином згідно вимог діючого
законодавства, причин своєї неявки до
суду не повідомив, заяви про розгляд
справи за його відсутність не подавав,
у зв'язку з чим, у відповідності до ст. 169
ч.4 ЦПК України, визнаючи наявні
матеріали про права і взаємостосунки
сторін достатніми, суд знаходить
можливим розглянути справу у
відсутність відповідача.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, суд проходить до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Статтею 2 Земельного кодексу України
передбачено, що земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Суб'єктами земельних відносин є
громадяни, юридичні особи, органи
місцевого самоврядування та органи
державної влади.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу
України право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

За приписами ст. 126 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку посвідчується державними
актами.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи та дослідженими в
судовому засіданні доказами, судом
встановлено, що ОСОБА_1 є власником
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_1, що підтверджується Державним
актом на право власності на земельну
ділянку від 20.01.2000 року (а.с.10-11).

Даний акт був зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
власності на землю за №3495.

Земельна ділянка була надана на
підставі розпорядження Ленінської
районної державної адміністрації від
08.12.1997 року, для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду міста Севастополя від
25.09.2012 року ОСОБА_1, за її позовом ,
виділено в натурі земельну ділянку
НОМЕР_1 площею 0,02755 га в АДРЕСА_1 АДРЕСА_2
(а.с.8-9).

Також, з матеріалів справи вбачається,
що позивачу на праві власності
належить АДРЕСА_1, яка зареєстрована
ДКП „БТІ та ДРОНМ" про що було зроблено
запис в реєстровую книгу 99 чс стр. 226 під
реєстровим номером 10823 17 серпня 1999 року
(а.с 15 - звоторот).

Згідно до технічного паспорту на
житловий будинок індивідуального
житлового фонду по АДРЕСА_2, 23/??100 частки
вказаного будинку також належить
відповідачу по справі - ОСОБА_2 на
підставі договору дарування від 14.10.200
року, реєстраційний номер 496 (а.с.22 -
зворот).

Згідно ст. 152 Земельного кодексу
України, держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Звертаючись до суду з вимогою про
усунення перешкод в користуванні
власністю, позивач посилається на те,
що відповідач ОСОБА_2 вчиняє перешкоди
в користуванні її земельною ділянкою,
порушує межові знаки та не зносить
сарай, в наслідок чого, вона позбавлена
можливості користуватися своєю
власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Позивач обрала спосіб захисту
порушеного свого права, як усунення
перешкод шляхом звільнення самовільно
зайнятої частини земельної ділянки,
однак судом не було встановлено того,
що відповідач чинить будь-які
перешкоди позивачу в користуванні її
земельною ділянкою.

В порушення вимог ст. 60 ЦПК України,
позивачем не було надано суду
відповідних доказів яки б свідчили про
порушення її права на користування
земельною ділянкою, зокрема
відповідних актів земельної комісії,
які б встановили факт самовільного
зайняття земельної ділянки, розмір
площі самовільно захопленої ділянки,
будь-яких приписів усунення виявлених
порушень добросусідства, актів
районної ради або органів контролю по
дотриманню земельного законодавства
по використанню земельних ділянок,
тощо.

Такі докази не встановлені судом і в
ході розгляду справи.

Посилання позивача на лист Ленінської
районної державної адміністрації
міста Севастополя від 30.12.2013 року про
рекомендацію провадити знесення сараю
та на акт начальника управління
житлово-комунального господарства
Ленінської районної державної
адміністрації від 25.12.2013 року, яким було
встановлено, що дерев'яна споруда
(сарай на прибудинковій території
житлового будинку АДРЕСА_2) є старим і
пожежонебезпечним, як на єдиний доказ
своїх вимог, суд не може взяти до уваги
з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Лист Ленінської районної державної
адміністрації міста Севастополя та Акт
начальника управління
житлово-комунального господарства
Ленінської районної державної
адміністрації не є належним та
допустимим доказом того, що права
позивача на користування земельною
ділянкою порушенні відповідачем в тому
вигляді, в якому вона вказує, що
відповідач побудувала дерев'яну
будівлю на її земельній ділянці. Суд
критично оцінює ці документи, як докази
порушення меж земельної ділянки,
оскільки з них неможливо вказати чи
порушила відповідач спільну з
позивачем межу.

Крім того, суд, вивчивши материалі
справи 2-449011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про припинення права спільної
часткової власності на будинок та
виділення земельної ділянки судом
вбачається, що позивач просила їй
виділити саме ту ділянку, відносно якої
виник спір, але, вона не повідомляла суд
що на ньому знаходяться споруди
відповідача, висновки спеціаліста,
який оцінював можливість поділу
земельної ділянки у відповідності до
приналежності споруд та з урахуванням
склавшегося порядку користування,
також не містять відомостей про
розташування споруд іншої особи на
земельній ділянки позивача. Таким
чином, приймаючи до уваги, що суду не
надані докази, що на земельній ділянці
позивача самовільно збудовані споруди,
яки належать відповідачу суду не
надано, тому позов не обґрунтований і
задоволенню не підлягає.

Таким чином, в ході судового розгляду
встановлено відсутність
документального підтвердження щодо
самовільного зайняття відповідачем
частини земельної ділянки, яка
належить позивачу та давало б підстави
вимагати застосування норми статті 158
ЗК України.

Приймаючи до уваги надані до суду
докази та даючи їм належну оцінку суд
дійшов висновку, що позивач не довів
суду своїх позовних вимог, не надав
суду доказів, які б безперечно
підтвердили, що відповідач самовільно
захопила частину належної їй земельної
ділянки і побудувала на ній споруду.

В силу ст. 88, 89 ЦПК України, у зв'язку з
відмовою у задоволенні позову, судові
витрати відшкодуванню не підлягають.

Таким чином, на підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 2, 95, 116, 125, 126, 152, 158 ЗК
України, ст.ст. 10, 58, 69, 209, 212, 215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та зобов'язання
здійснити певні дії - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яку може бути
подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії. В разі залишення
заяви про перегляд заочного рішення
без задоволення заочне рішення може
бути оскаржено в загальному порядку.

Суддя -