Справа №581/741/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сізов Д. В.Номер провадження
22-ц/788/273/14 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Сибільової Л. О., Криворотенка
В. І.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Липоводолинського
районного суду Сумської області від 20
грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4

про стягнення боргу за договором
позики, процентів за користування
позикою та трьох процентів річних,

в с т а н о в и
л а :

Рішенням суду від 20 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено у
зв'язку з пропуском позовної давності.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
задоволення позовних вимог з тих
підстав, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що у справі не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд визнав встановленими,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та що судом були
порушені норми матеріального і
процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається наступне.

21 липня 2001 році ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_4
договір позики, згідно якого передав
останньому 27750 грн. із умовою
повернення коштів до 30 серпня 2001 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не
виконав взятих на себе зобов'язань за
договором позики, проте позивач ОСОБА_3
пропустив передбачений законом строк
для захисту свого порушеного права.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову,
висновки суду відповідають матеріалам
справи та вимогам закону, а доводи
апеляційної скарги про протилежне не
можна визнати обґрунтованими. При
цьому виходить з наступного.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_3 надав боргову розписку
наступного змісту :

«Я, ОСОБА_4, паспорт НОМЕР_1 виданий Л.
Долинским РВ УМВС взяв у позику у
ОСОБА_3 паспорт НОМЕР_2 виданий
Конотопським РВ УМВС 28 квітня 1997 р. 27750
грн., … екв. 5000 у.о. Зобов'язуюсь
повернути борг до 30.08.2001. 21.07.2001 підпис»
(а.с.6).

З позовом про стягнення заборгованості
за названим договором позики позивач
звернувся 22 жовтня 2013 року, тобто
більше ніж через 12 років.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачається,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Згідно ст. 264 ЦК перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до ст. 267 ЦК 4. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. 5. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

З пояснень сторін у судовому засіданні
вбачається, що на початку 2000-х років
вони були друзями, спільно займались
підприємницькою діяльністю. Останні
роки взагалі не спілкувались.

03 грудня 2013 року відповідач ОСОБА_4
подав до суду заперечення на позов, у
яких просив застосувати до спірних
правовідносин позовну давність ( ас. 42).

В той же час в обґрунтування свого
позову та своїх доводів про
переривання позовної давності позивач
ОСОБА_3 посилався на те, що у 2013 році в
рахунок повернення боргу відповідач
надіслав йому 800 грн.

Названий факт відповідач категорично
заперечує, а також посилається на те, що
не має боргових зобов'язань перед
позивачем, будь-яких коштів у 2013 році
позивачу не надсилав, а надану
позивачем довідку з поштового
відділення - сфальсифікованим доказом.

За наявності таких заперечень
відповідача суд першої інстанції вірно
виходив з того, що на підтвердження
своїх доводів позивач належних доказів
не надав.

Зокрема. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України передбачається,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що під
час розгляду справи в суді першої
інстанції позивач не заявляв
клопотання про витребування з
поштового відділення оригіналів
документів стосовно грошового
переказу на його ім'я.

Під час розгляду справи у суді
апеляційної інстанції колегія суддів
також роз'яснила позивачу ОСОБА_3, що
належним доказом про особу, яка
надіслала йому 800 грн., являється
оригінал платіжного документу,
заповненого цією особою. Проте, і після
цього апелянт не заявив клопотання про
витребування названого доказу.

Отже, якщо позивач для підтвердження
переривання позовної давності надає
довідку поштового відділення, а
відповідач заперечує достовірність
викладених у ній відомостей, а після
виконання судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК
України позивач (апелянт) не надає
ніяких доказів на підтвердження своїх
доводів, колегія суддів відповідно до
вимог ст.ст. 11, 303 ЦПК України ухвалює
рішення на підставі наявних у справі
доказів, оскільки позивач у порушення
вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України ухилився
від доведення обставин, на які
посилався.

Крім того, колегія суддів вважає вірним
розуміння судом першої інстанції
положень ст.264 ЦК України про те, що
строк позовної давності не може
перериватись поза межами його дії,
тобто для його переривання боржник
повинен вчинити дію, яка свідчить про
визнання свого боргу, виключно у межах
строку позовної давності.

Таке тлумачення названої норми права
узгоджується з роз'ясненнями, наданими
у п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого
Господарського Суду України від 29
травня 2013 року N 10 «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів» :

«У дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку (частина перша
статті 264 ЦК України), господарському
суду необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу».

Слід також зазначити, що на
підтвердження своїх доводів про те, що
позовна давність ним була пропущена з
поважних причин, позивач будь-яких
доказів суду не надав.

Таким чином, після закінчення строку
позовної давності позивач втратив
можливість судового захисту
порушеного права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції були повно та всебічно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308,
313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Липоводолинського районного
суду Сумської області від 20 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -