АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

Іменем України

10 липня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю представника відповідача -
ОСОБА_1,

позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 22 квітня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права власності
будинком та земельною ділянкою,
зобов'язання знести самовільно
побудований суцільний дерев'яний
паркан та демонтувати самовільно
незаконно збудований фундамент під
нову будівлю,

заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/172/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Волокітіна Н.Б.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом про усунення перешкод у
здійсненні права власності будинком та
земельною ділянкою, зобов'язання
знести самовільно побудований
суцільний дерев'яний паркан та
демонтувати самовільно незаконно
збудований фундамент під нову будівлю,
мотивуючи тим, що їй на праві власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1,
земельні ділянки позивача та
відповідача мають спільну межу. З кінця
березня 2010 року відповідач ОСОБА_6 на
місці старого сараю, який був
побудований по межі земельних ділянок
позивача і відповідача і частково
виступав на земельну ділянку позивача,
почав будівництво капітальної будівлі,
яка значно виходить за межі старого
сараю і будується по межі земельної
ділянки позивача, що значно затіняє її
подвір'я, що в свою чергу може вплинути
у випадку реалізації будинку на його
вартість. На прохання позивача
відступити від межі її ділянки,
відповідач не реагує та продовжує
будівництво. Крім того, у вересні 2010
року звів додатково новий фундамент, а
в листопаді остаточно спорудив
суцільний дерев'яний паркан по всьому
периметру земельної ділянки 14.2 м
довжиною і висотою 2 м., який повністю
закрив вікно однієї із її кімнат, що
порушує умови природного освітлення та
провітрювання приміщення, а також
негативно впливає на стан землі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 квітня 2013 року
позовні вимоги задовольнити частково,
зобов'язано ОСОБА_3 знести самовільно
побудований суцільний дерев'яний
паркан довжиною 14.19 метрів і висотою 2
метри між домоволодіннями АДРЕСА_1
позначений на плані земельної ділянки
від літери «Г» до літери «Д»,
зобов'язано ОСОБА_3 демонтувати
самовільно і незаконно збудований
фундамент під нову будівлю
невизначеного призначення за адресою
АДРЕСА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 витрати за проведення судової
будівельно-технічної експертизи в
розмірі 5 002,08 грн., судовий збір в
розмірі 8,50 грн., витрати на ІТЗ розгляду
справи в розмірі 7,50 грн. та на користь
держави витрати на ІТЗ розгляду справи
в розмірі 29,50 грн., решту позовних вимог
залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду,
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та постановити
нове, яким в задоволені позову
відмовити в повному обсязі та покласти
судові витрати по сплаті судового
збору на позивача ОСОБА_2

В скарзі зазначає, що не погоджується
зі змістом рішення, вважає його
винесеним з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
думку суду щодо часткового задоволення
позовних вимог позивача апелянт вважає
помилковою та такою, що не ґрунтується
на всебічному, повному і об'єктивному
розгляді доказів в судовому процесі, а
також всіх обставин справи в їх
сукупності, а висновки наведені в
оскаржуваному рішенні є протиправними,
необґрунтованими та такими, що
порушують законні права і інтереси
відповідача.

Крім того, апелянт зазначає, що в абзаці
восьмому другої сторінки суд зазначає,
що останнім було встановлено
будівництво відповідачем капітальної
споруди з кінця березня 2010 року, проте
данні твердження не знаходять свого
підтвердження та спростовуються
висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
5467/12- 42/5468/12-43 від 28.11.2012 року, проведеної
Київським науково-дослідним
інститутом судових експертиз на ст. 10,
де чітко зазначено «можна зазначити, що
на фото зафіксовані роботи по
реконструкції старого фундаменту
сараю літ. «В» та перекриття над
погребом.»

Крім того, апеляційна скарга містить
посилання на аркуш 15 висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
5467/12-42/5468/12-43 проведеної Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертизи, на якій зазначено, що за
розмірами бетонної площадки неможливо
визначити основні конструктивні
параметри майбутньої будівлі в тому
числі висоту будівлі, а отже і довжину
тіні, що буде утворюватись від неї, тому
посилання суду в рішенні на те, що
відповідачем розпочато будівництво
капітальної споруди не відповідає
дійсності та спростовується
вищевикладеним.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційну скаргу підтримав,
просив її задовольнити з підстав,
викладених у скарзі.

Позивач проти апеляційної скарги
заперечувала за необґрунтованістю її
доводів.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., пояснення сторін, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з правильно
встановлених в судовому засіданні
обставин.

Так, позивач ОСОБА_2 є власником будинку
АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
02.10.1992 року, а також власником земельної
ділянки, площею 0, 0616 га, на якій
розміщений даний будинок, відповідно
до Державного акту про право власності
на землю, який виданий на підставі
розпорядження Київської міської
державної адміністрації № 631 від 19.05.1997
року. Відповідач ОСОБА_3 відповідно до
Договору купівлі-продажу, укладеного
24.04.2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, є
власником 12 частини житлового будинку
та 12 частини від земельної ділянки,
площею 0,0646 га, тобто 0, 0323 га, що
розташовані за адресою АДРЕСА_2.

Відповідно до плану зовнішніх меж
земельної ділянки земельні ділянки
позивача та відповідача мають спільну
межу.

Також судом було встановлено, що
починаючи з кінця березня 2010 року
відповідач ОСОБА_3 на місці старого
сараю, який був побудований по межі
земельних ділянок позивача і
відповідача, розпочав будівництво
капітальної споруди.

Встановивши, що будівництво, розпочате
відповідачем ОСОБА_3 за адресою
АДРЕСА_2. є самочинним, незаконним, не
відповідає нормам і правилам забудови
та порушує права позивача, як власника
земельної ділянки та будинку,
розташованих за адресою АДРЕСА_1, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
необхідність зобов'язати ОСОБА_3 знести
самовільно побудований суцільний
дерев'яний паркан довжиною 14,19 метрів і
висотою 2 метри між домоволодіннями
АДРЕСА_1 позначений на плані земельної
ділянки від літери «Г» до літери «Д», а
також зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати
самовільно і незаконно збудований
фундамент під нову будівлю
невизначеного призначення за адресою
АДРЕСА_2.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники
та землекористувач земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані не
використовувати земельні ділянки
способами, які не дозволяють власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням (неприпустимий вплив).

Пункт 6 Постанови Пленуму Верховного
Суду України, від 16.04.2004, № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» визначає, що спори
щодо додержання правил добросусідства
- обов'язку власників і
землекористувачів обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо). - розглядаються судами
відповідно до статей 103 - 109 ЗК і в тому
разі, коли вони попередньо не
розглядалися відповідним органом
місцевого самоврядування чи органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів.

Разом з тим, п. 17 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» визначає, що позов про
знесення самочинно збудованого
нерухомого майна може бути пред'явлено
власником чи користувачем земельної
ділянки або іншою особою, права якої
порушено, зокрема власником
(користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Доводи апеляційної скарги про те, що
висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
5467/12- 42/5468/12-43 від 28.11.2012 року, проведеної
Київським науково-дослідним
інститутом судових експертиз на ст. 10,
де чітко зазначено «можна зазначити, що
на фото зафіксовані роботи по
реконструкції старого фундаменту
сараю літ. «В» та перекриття над
погребом.» не спростовують правильного
висновку суду першої інстанції,
оскільки в даному висновку також
зазначено, що зафіксовані роботи по
реконструкції старого фундаменту
сараю літ. «В» та перекриття над
погребом зі зміною його геометричних
розмірів та роботи з прокладення
комунікацій водовідведення вздовж
правої сторони фундаменту.

Крім того, допитані в судовому
засіданні по розгляду апеляційної
скарги, експерти ОСОБА_8 та ОСОБА_9
підтвердили, що подальші роботи зі
зведення стін та інших конструктивних
елементів можна буде ідентифікувати як
нове будівництво, але лише після
здійснення цих робіт.

Також колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи апеляційної
скарги про те, що у висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
5467/12-42/5468/12-43, проведеної Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертизи, зазначено, що за розмірами
бетонної площадки неможливо визначити
основні конструктивні параметри
майбутньої будівлі в тому числі висоту
будівлі, а отже і довжину тіні, що буде
утворюватись від неї, оскільки апелянт
не надав належних доказів про те, що
будівництво є лише реконструкцією, а не
новим будівництвом. Таким чином, судом
першої інстанції з урахуванням
висновку судової будівельно-технічної
експертизи № 5467/12-42/5468/12-43, правильно
визначено, що таке будівництво порушує
права позивача, як власника земельної
ділянки та будинку, розташованих за
адресою АДРЕСА_1, а відповідачем не
надано одержаних у встановленому
містобудівельним законодавством
порядку дозволів на забудову об'єкта та
виконання будівельних робіт, із
затвердженими відповідним дозвільним
органом, конструктивними параметрами
майбутньої будівлі з належно
затвердженим проектом, який би
спростував висновок експертизи.

Розглядаючи даний спір судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують, на їх правильність не
впливають, є не суттєвими і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення цієї
справи.

Оскільки рішення ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, то підстав для
його скасування та задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_1 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 22 квітня 2013
року - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 квітня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: