Справа № 1324/1804/12
Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/635/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Левик Я.А.

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

відповідача ОСОБА_2 її представника
ОСОБА_3, представника розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою представника відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Трускавецького міського суду
Львівської області від 20 серпня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а
н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_4
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя та
остаточно просив постановити рішення,
яким визнати за ним право власності на ?
ідеальної частини земельної ділянки
площею 0,0699 га., розташованої в АДРЕСА_1,
А решту ? частини цієї ж земельної
ділянки залишити у власності
відповідачки.

Рішенням Трускавецького міського
суду Львівської області від 20 серпня 2013
року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано
за ОСОБА_4 в порядку розподілу
спільного сумісного майна подружжя,
право власності на ? ідеальної частки
земельної ділянки площею 0,0699 га., яка
розташована в АДРЕСА_1

Вказане рішення суду оскаржила
представник ОСОБА_3, що діє в інтересах
відповідача ОСОБА_2. В апеляційній
скарзі, посилаючись на незаконність,
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, постановлення
рішення без повного та всебічного
з'ясування обставин справи, без
належної оцінки всіх доказів. Апелянт
зазначає, що суд безпідставно визнав
спірну земельну ділянку спільною
сумісною власністю, оскільки
відповідно до діючих на час передачі
ОСОБА_2 у власність земельної ділянки
норм матеріального права,
приватизована земельна ділянка,
одержана громадянином в порядку
приватизації під час шлюбу, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
що випливає з роз'яснень Верховного
Суд України в постановах від 15.02.2012 року
№6-98цс11 та від 22.02.2012 року №6-99цс11.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
позові ОСОБА_4 (а.с. 80-81).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення відповідача ОСОБА_2 її
представника ОСОБА_3 на обґрунтування
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та позовних
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин,яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону
дане рішення в повній мірі не
відповідає.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виник спір.

Відповідно з ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи
та безспірно встановлено судом,
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 1999 року до часу розірвання
цього шлюбу в 2012 році.

В період шлюбу відповідач ОСОБА_2
набула у власність в порядку
приватизації земельну ділянку площею
0,0699 га., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням XV
сесії IV скликання Рибницької
сільської ради Дрогобицького району
Львівської області за №320 від 31 березня
2005 року «Про передачу земельної
ділянки у приватну власність гр.
ОСОБА_2» та державним актом на право
власності ОСОБА_2 на земельну ділянку,
виданий 06 лютого 2006 року (а.с.9,35).

Задовольняючи позов, суд виходив
з того, що відповідач ОСОБА_2 набула
спірну земельну ділянку у власність в
період шлюбу з ОСОБА_4, а тому, з огляду
на положення ст.60 СК України, прийшов
до висновку про те, що дана земельна
ділянка є спільним майном подружжя, яке
набуте за час шлюбу.

Проте, такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені внаслідок невірного
застосування норм матеріального права.

Зокрема судом безспірно
встановлено, що спірна земельна
ділянка площею 0,0699 га., яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1 була передана
ОСОБА_2 у власність 2005 році для ведення
особистого селянського господарства в
порядку безоплатної приватизації
(а.с.35).

Відповідно до положень ст.ст.81,116
ЗК України, що діяли на час отримання
ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у
власність, окрема земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із
земельного фонду.

Таким чином, ухвалюючи рішення
про визнання за позивачем права
власності на 1/2 частки спірної
земельної ділянки площею 0,0699 га., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 , суд
безпідставно виходив із того, що
вказана земельна ділянка була
спільною сумісною власністю сторін,
набутою ними у шлюбі, та безпідставно
задовольнив позов ОСОБА_4

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин справи, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З огляду на викладене колегія
суддів приходить до висновку про
необхідність скасування рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
щодо стягнення з відповідача аліментів
на повнолітню дочку на період її
навчання і ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення цих позовних
вимог. В решті вказане рішення суду
першої інстанції слід залишити без
змін.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1ст.307, ч.1ст.309, ст.313, ч.2
ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 20 серпня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки
площею 0,0699 га., як спільного майна
подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
сплачений нею судовий збір в розмірі 490
грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
цим рішенням законної сили шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Левик Я.А.