У х в а л а

17 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І., суддів:
Гончара В.П., Гримич М.К., Кадєтової О.В.,
Остапчука Д.О., розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
батьківства та стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_7 про визнання
батьківства та стягнення аліментів.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 29 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 16 липня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17 жовтня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено.
Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 29 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 16 липня 2013 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права.

Зі змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2013 року вбачається,
що суд касаційної інстанції, залишаючи
без змін рішення судів про відмову у
позові, виходив із того позивач не
надала належних доказів про
батьківство ОСОБА_7

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 4 квітня 2012 року,
16 травня 2012 року, 11 липня 2012 року, 24
жовтня 2012 року, 7 листопада 2012 року, 12
грудня 2012 року та 18 вересня 2013 року.

Із ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року
вбачається, що суд касаційної
інстанції, скасовуючи рішення
апеляційного суду та залишаючи в силі
рішення суду першої інстанції,
погодився із його висновком про
задоволення позову та виключення
запису про позивача як батька дитини з
актового запису про її народження,
оскільки відсутність кровоспоріднення
між ним та дитиною сторонами не
оспорювалась та згоди на реєстрацію
себе як батька дитини позивач не
надавав.

Постановлюючи ухвалу 7 листопада 2012
року про скасування рішення
апеляційного суду та залишаючи в силі
рішення суду першої інстанції Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ виходив
із визнання особою факту батьківства.

Із цих ухвал не вбачається, що у
вказаних справах тотожними є предмет і
підстави вимог, встановлені судами
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спору, у порівнянні із
справою в якій постановлена ухвала про
перегляд якої подано заяву, а,
відповідно, що правовідносини, які
виникли між сторонами, які брали участь
у розгляді справ, подібні і мало місце
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень.

Посилання заявника на неправильність
встановлення фактичних обставин і
помилковість висновків викладених в
ухвалі, яку він просить переглянути, не
може бути підставою для допуску справи
до провадження.

Як на підставу перегляду заявник
посилається і на ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 4 квітня 2012 року, 16 травня 2012
року, 11 липня 2012 року, 12 грудня 2012 року
та 18 вересня 2013 року, якими судові
рішення скасовано, а справи направлено
на новий розгляд.

Між тим, зазначені ухвали не можуть
бути підставою перегляду в порядку,
передбаченому Главою 3 розділу V ЦПК
України, і на них не може здійснюватися
посилання як на підтвердження
підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, так як постановлення
касаційною інстанцією ухвали про
скасування рішень із передачею справи
на новий розгляд не означає
остаточного вирішення спору у справі
та не може вважатися застосуванням
норм матеріального права при вирішенні
спору по суті.

Оскільки наведені заявником доводи не
містять ознак, які згідно вимог статті
355 ЦПК України є підставами для
перегляду судових рішень, то у допуску
справи до провадження необхідно
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про визнання батьківства та
стягнення аліментів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.І. Наумчук

Судді
В.П. Гончар

М.К. Гримич

О.В. Кадєтова

Д.О. Остапчук