Справа № 459/4770/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1428/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі: головуючого - судді:
Берези В.І., суддів: Бойко С.М.,
Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря
судового засідання: Іванової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 13 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань (далі - ВВДФССНВВПЗ)
України в м.Червонограді Львівської
області про стягнення моральної шкоди,
-

в
с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково. Стягнуто з
ВВДФССНВВПЗ України у м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_2 -
10 000 грн. 00 коп. на відшкодування
моральної шкоди, заподіяної набуттям
хронічного професійного захворювання
при виконанні трудових обов'язків. В
решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач
ВВДФССНВВПЗ України в м.Червонограді
Львівської області, просить таке
скасувати та у задоволенні позовних
вимог відмовити. Мотивує апеляційну
скаргу тим, що рішення ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Позивачем не
надано жодного доказу того, що його
права не визнаються чи оспорюються
ВВДФССНВВПЗ України в м.Червонограді
Львівської області, такий не подавав до
Фонду заяви про відшкодування
моральної шкоди, завданої втратою
професійної працездатності, в свою
чергу, Фонд не надсилав відмови
позивачу щодо розгляду питання про
відшкодування моральної шкоди. Крім
того, позивачем порушено трьохмісячний
строк для звернення до суду для захисту
свого права, що випливає з трудових
правовідносин. Судом першої інстанції
не враховано положення Законів України
«Про державний бюджет України на 2006
рік» та «Про державний бюджет України
на 2007 рік», якими зупинено дію положень
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві й професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», що передбачали
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності Фондом
соцстрахування від нещасних випадків.
Судом не враховано, що відшкодування
Фондом моральної шкоди у випадку
позивача незалежно від часу настання
страхового випадку припиняються з 1
січня 2008 року. Позивачем не надано
висновку медичних органів про
наявність факту спричинення моральної
шкоди у зв`язку з професійним
захворюванням, медичних документів,
які б підтверджували перенесені стрес,
депресію. Позивачем не надано жодного
доказу того, що саме від
профзахворювання він терпить моральні
і фізичні страждання, а не від
загальних захворювань.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта на підтримання
вимог апеляційної скарги, представника
позивача, перевіривши матеріали
справи, межі та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
наступного.

Судом першої інстанції встановлено,
що стаж роботи позивача в підземних
умовах шахти вугільного басейну
становить 21 рік 5 місяців.

Згідно з копією довідки обласної МСЕК
№3 серії ЛВА-2 №008950, ОСОБА_2 13.01.2005 року
вперше було призначено III групу
інвалідності та 50 % втрати професійної
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням.

Частково втративши працездатність,
ОСОБА_3 періодично змушений проходити
санаторно-курортне лікування (а.с.13).
Останній протягом 2005-2007 років
перебував на стаціонарному лікуванні в
поліклінічному відділенні центральної
міської лікарні м.Червонорада
Львівської області, що підтверджується
витягами медичної карти стаціонарного
хворого (а.с.19-31).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з доведеності
факту заподіяння позивачу моральної
шкоди, спричиненої внаслідок
професійного захворювання та
трудового каліцтва, обов`язок
відшкодувати яку належить ВВДФССНВВПЗ
України в м. Червонограді Львівської
області. При цьому, визначаючи розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди, врахував характер заподіяної
позивачу шкоди, глибину фізичних та
душевних страждань позивача, а також
вимоги розумності та справедливості.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Судом першої інстанції вірно
застосовано норми ст.ст.1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, відповідно до
яких Україна як соціальна держава,
зміст і спрямованість якої визначають
права і свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Також судом звернуто увагу на те,
що право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення. Окремим
видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Судом першої інстанції взято до уваги
положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
охорону праці», відповідно до якого
державна політика в галузі охорони
праці базується, зокрема, на принципах
пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці,
соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам,
які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 даного
Закону, відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку, страховик (Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

Суд дійшов правильного висновку про те,
що на час спірних правовідносин діяли
як ч. 3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999
року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності», так
і ст. 9 Закону України «Про охорону
праці», згідно з якою відшкодування
шкоди, заподіяної працівником
внаслідок ушкодження його здоров'я,
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
законодавства України. Відтак, з огляду
на момент виникнення спірних
правовідносин, доводи апеляційної
скарги в цій частині є
необґрунтованими.

Згідно з п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин), передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Згідно з роз`ясненнями Конституційного
Суду України, викладеними в Рішенні від
27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за
конституційним зверненням Управління
виконавчої дирекції ФССНВВПЗ України в
Кіровоградській області про офіційне
тлумачення положень ч.3 ст.34 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
ушкодження здоров`я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов`язків, незалежно від ступеня
втрати профпрацездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Додатково слід зазначити, що наказом
МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про
затвердження Порядку та Критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров`я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08.2012 року, визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України від 22.11.1995 року, яким
затверджено «Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

З урахуванням наведених обставин, не
заслуговують на увагу обґрунтування
вимог апеляційної скарги щодо
обов`язкових умов для підтвердження
факту моральної шкоди, а саме висновку
лікарських установ про наявність
моральної шкоди.

Відсутність медичного висновку про
заподіяння позивачу моральної шкоди не
ґрунтуються на вимогах ст. 57 ЦПК
України, відтак, суд обґрунтовано
послався на норми Закону України №
1105-ХІV та дійшов висновку про наявність
факту заподіяння моральної шкоди,
стягнувши з відповідача грошову
компенсацію за моральну шкоду в
розмірі 10000 грн., при цьому врахував
характер заподіяної позивачу шкоди,
глибину фізичних та душевних страждань
позивача, а також вимоги розумності та
справедливості.

Не заслуговують на увагу і твердження
апелянта щодо відсутності доказів
того, що саме від профзахворювання, а не
від загальних захворювань, позивач
терпить моральні і фізичні страждання.
Причинний зв`язок між
профзахворюванням та моральною шкодою
підтверджується актом рослідування
хронічного професійного захворювання
від 29.10.2004 року, де зазначено про
шкідливі умови праці та обставини
виникнення профзахворювання. (а.с.10).

Щодо вимог апеляційної скарги про
застосування трьохмісячного строку
позовної давності до даного виду
правовідносин як різновиду трудових,
то такі не заслуговують на увагу з
огляду на те, що позивач вимагає
відшкодування моральної шкоди,
завданої каліцтвом при виконанні
трудових обов`язків, на що згідно з п.3
ч.1 ст.168 ЦК України позовна давність не
поширюється.

Наведене спростовує твердження
апелянта про незаконність рішення суду
першої інстанції. Оскаржуване рішення
прийнято з дотриманням вимог
процесуального та матеріального
закону, а тому підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 316, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у
х в а л и л а:

апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 13 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскарженою в касаційному порядку
протягом двадцяти днів подачею
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.