Справа № 444/4349/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2014 року Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Філатова К.Б.

при секретарі : Малиця С.О.

за участю :

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовом: ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Медцентр» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати за період затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

30 вересня 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому вказала, що з 14 червня 2005 року працювала в Приватному підприємстві «Медцентр» на посаді адміністратора. 06 січня 2011 року старша медсестра ОСОБА_5 запропонувала їй написати заяву про звільнення за власним бажанням. Бажання звільнятися в неї не було, але, розуміючи, що працювати на приватному підприємстві у випадку, коли власник не бажає продовжувати трудові відносини з нею, вона не зможе, 6 січня 2011 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням. Наказ про звільнення їй виданий не був, і ознайомлена з ним вона не була. Також не була видана трудова книжка, та не був проведений повний розрахунок. Їй пояснили, що 6 січня передсвятковий день і тому вона отримає розрахунок та трудову книжку 13 січня 2011 року. 6 січня 2011 року адміністрація підприємства до роботи її не допустила.

Після різдвяних свят 13 січня 2011 року вона прийшла на підприємство з метою отримати трудову книжку та повний розрахунок. Але трудову книжку, заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку їй не видали, запропонувавши написати заяву про звільнення за власним бажанням з 01 жовтня 2010 року, що було зроблено для того, щоб не виплачувати заробітну плату за жовтень, листопад, грудень 2010 року та 6 днів січня 2011 року. Оскільки вказана обставина значно погіршувала її матеріальний стан, вона відмовилася писати таку заяву та вимагала видати трудову книжку і провести розрахунок. Їй не тільки було відмовлено в задоволенні вказаних вимог, але її фактично вигнали з території установи. Оскільки вхід в установу постійно зачинений на кодовий замок і двері відчиняє охоронець, то в подальшому на територію установи її взагалі не пропускали, і вона була змушена неодноразово письмово звертатися з заявами про проведення розрахунку та видачу трудової книжки. Тільки 19 березня 2011 року вона по пошті отримала трудову книжку. Розрахунок з нею не проведений до цього часу.

Ознайомившись з записом в трудовій книжці, вона дізналася про те, що звільнена не за власним бажанням, а згідно з п.2 ст.41 КЗпП України в звязку з втратою довіри. Вважає звільнення з вказаних підстав незаконним. Звільнення в звязку зі втратою довіря можливо тільки в наслідок винних дій працівника, який безпосередньо обслуговую грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря. Ніяких винних дії під час роботи вона не вчиняла, до дисциплінарної відповідальності за порушення порядку обслуговування грошових цінностей не притягалася, та не мала будь яких зауважень з цього приводу зі сторони адміністрації. Вважає, що такий запис в трудовій книжці є помстою власника за відмову написати заяву про звільнення за власним бажанням «заднім числом».

Просить визнати формулювання причин звільнення незаконним та змінити формулювання звільнення, зобовязавши Приватне підприємство «Медцентр» скасувати запис у трудовій книжці про звільнення в звязку з втратою довіри за п. 2 ст. 41 КЗпП України та внести запис про те, що вона звільнена 6 січня 2011 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Стягнути з Приватного підприємства «Медцентр» на її користь середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51236 гривень 64 копійки, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 гривень

Представник відповідача позов не визнав. 11 серпня 2011 року направив суду пояснення, в яких вказав, що позивачка працювала в ПП «Медцентр» на підставі трудового контракту на посаді адміністратора з 14 червня 2005 року. 18 грудня 2010 року в ПП «Медцентр» було проведено інвентаризацію, по результатам якої було виявлено недостачу надходження грошових коштів за проведені роботи матеріально-відповідальною особою. Позивачка відмовилася підписувати акт та писати будь-які пояснення згідно акту інвентаризації. 6 січня 2011 року позивачка звернулася із заявою про звільнення. Ця її вимога була задоволена, і її було звільнено в день звернення. Після звільнення позивачка не зявлялася за трудовою книжкою та розрахунком, хоча їй направлялися повідомлення про необхідність явиться для їхнього отримання. Позивачка зверталася до прокуратури, яка не знайшла порушень трудового законодавства з боку адміністрації або власника ПП «Медцентр», про що винесла відповідну постанову, яка не оскаржена і набрала законної сили (а.с. 15).

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка з 14 червня 2005 року працювала в Приватному підприємстві «Медцентр» на посаді адміністратора. 6 січня 2011 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням і того ж дня була звільнена по п.2 ст.41 КЗпП України в звязку з втратою довіри. Вказані обставини визнаються сторонами, тому не потребують доказів, крім того, ці обставини підтверджуються трудовою книжкою позивачки (а.с. 5).

Про те, що позивачка не отримала повний розрахунок при звільненні свідчить наступне:

- В справі є надрукована, але не підписана розписка про отримання трудової книжки і розрахунку в розмірі 226 гривень від імені ОСОБА_6, датована 4.03.2011 року (а.с. 18);

- В матеріалі про відмову в порушенні кримінальної справи щодо притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ст. 175 КК України за заявою ОСОБА_4 є розрахунок заборгованості по заробітній платі, в якому вказано, що заборгованість складає 226,00 гривень, а також платіжна відомість № 1 за січень 2011 року, в якій до видачі ОСОБА_4 вказана сума 226 гривень, але її підпис в отриманні цих коштів є відсутньою (аркуші справи матеріалу не пронумеровані).

Визнається сторонами і підтверджується довідкою відповідача (а.с. 77) також середньоденна заробітна плата позивачки 39 гривень 78 копійок.

Про те, що вказані у відомості і розрахунку суми не можуть бути повним розрахунком при звільненні свідчить та обставина, що в них нарахування проведено лише за фактично відпрацьований з 25 грудня 2010 року по 6 січня 2011 року час, та не нарахована компенсація за невикористану відпустку, яка належить виплаті при звільненні.

ОСОБА_4 була звільнена за п.2 ст.41 КЗпП України в звязку з втратою довіри, тобто з ініціативи власника. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КзпП України у разі звільнення працівника з ініціатива власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Наказ про звільнення їй виданий не був, і ознайомлена з ним вона не була. Такий наказ не наданий також суду.

Належних доказів винних дій позивачки, які б могли викликати недовіру (актів інвентаризації, результатів службових перевірок), суду не надано.

Наданий суду акт інвентаризації рентген-знімків (а.с. 24) не містить в собі даних про те, де саме зберігалися ці знімки, хто є відповідальним за їхнє збереження, яка їхня вартість та в чому їхня цінність.

Цей «акт» підписаний ОСОБА_8 і ОСОБА_9, про виклик яких в якості свідків представник відповідача не заявляв. А тому час та обставини складання цього акту в судовому засіданні не вияснялися.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

На а.с. 21 мається акт відмови позивачки від підпису. Жодних даних про те, що адміністрація зажадала їй надати письмові пояснення суду не надано. Між тім дата складання цього акту вказана 18 грудня 2010 року, а звільнена позивачка була 6 січня 2011року, після того, як сама подала заяву про звільнення за власним бажанням.

Ніяких доказів про те, що до подачі позивачкою заяви про звільнення, її відстороняли від роботи, оскільки були підстави не довіряти їй, суду не надано.

Відповідач представив суду 2 варіанта правомірності своїх дій щодо відсутності розрахунку в день звільнення: 1) позивачка не зявилася за розрахунком; 2) він відрахував із сум, які належали ОСОБА_4 при розрахунку, вартість своїх витрат на її навчання новим методикам лікування, ноу-хау та прогресивним технологіям. Але методикам лікування та прогресивним технологіям ОСОБА_4 не навчалася, оскільки вона не має медичної освіти і не працювала медичним робітником, крім того, відповідач нічим не підтвердив вказані витрати.

Згідно ч.3 ст.21 КЗпП України трудовий договір може бути укладений шляхом підписання письмового контракту. Але, в силу ст.22 названого кодексу будь-які прямі або непрямі обмеження прав працівника при укладені трудового договору не допускаються. Тому контракт, який передбачає будь-які додаткові обмеження прав працівника, є нікчемним. Відповідно до ст.ст.130, 132-134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність тільки за пряму шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення своїх трудових обовязків. Будь-які утримання з заробітної плати працівника з інших підстав, у тому числі і витрати на навчання працівника, є незаконними. Таким чином, відповідач незаконно утримав при звільненні належну позивачці заробітну плату у розмірі ставки за один місяць. Крім того, відповідач до цього часу не нарахував та не виплатив ОСОБА_4 компенсацію за невикористану відпустку. Повний розрахунок з працівником не проведений до цього часу. Згідно довідки, яка надана відповідачем до суду, середньоденна заробітна плата позивачки на час звільнення складала 39 гривень 78 коп. Станом на 18 липня 2014 року затримка розрахунку з моменту звільнення, тобто з 06 січня 2011 року складає 1288 днів. Таким чином, з відповідача повинно бути стягнуто на користь позивачки середню заробітну плату за весь період затримки розрахунку при звільненні, що складає 39,78 грн. Ч 1288 днів = 51236 гривень 64 копійки.

ОСОБА_4 була звільнена з роботи згідно запису в трудовій книжці на підставах, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, тобто в звязку з втратою довіри. Відповідач не заперечував та надав суду заяву позивачки від 06 січня 2011 року про звільнення з роботи за власним бажанням. В судове засідання відповідач надав акт інвентаризації рентген-знімків від 18 грудня 2010 року, згідно якого, буцімто виявлена нестача рентген знімків. На вказану обставину відповідач посилається, як на підставу на втрату довіри до працівника. Але, по-перше, ОСОБА_4 працювала адміністратором, медичної освіти не мала, в її обовязки не входило здійснювати рентген-знімки або забезпечувати їх зберігання. Рентген-знімки здійснюють спеціально уповноважені на це лікарі і вони зберігаються в медичній документації або видаються на руки пацієнтам. По-друге, рентген-знімки є носіями медичної інформації, але не відносяться до матеріальних цінностей. І головне, вказаний акт взагалі не може розглядатися як доказ по справі. Порядок проведення інвентаризації визначений «Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів та документів і розрахунків», затвердженою Наказом Міністерства фінансів України № 69 від 11 серпня 1994 року. Цей порядок є обовязковим для усіх організацій та установ, незалежно від форми власності. В порушення вказаного порядку наказ по підприємству про проведення інвентаризації не видавався, інвентаризаційна комісія не була створена, до її складу не був включений спеціаліст з бухгалтерського обліку та інвентаризаційні описи документів і матеріальних цінностей, які враховувалися, не були складені. Результати інвентаризації не були затверджені керівником підприємства. Невідомо, яким чином провадилася інвентаризація, які знімки враховувалися, чи вівся бухгалтерський облік знімків, яка особа була відповідальна за зберігання знімків. Тому вказаний акт не повинен прийматися до уваги, тим більше, що позивачка до рентген-знімків не мала ніякого відношення. Таким чином, відповідач не мав будь-яких правових підстав звільняти ОСОБА_4 з роботи в звязку з втратою довіри на підставі названого акту.

Незаконними діями відповідача були порушені трудові права позивачки, що привело до втрати нормальних життєвих звязків, вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя та завдає їй моральних страждань. Запис в трудовій книжці про те, що ОСОБА_4 звільнена з роботи у звязку з втратою довіри перешкоджає їй зареєструватися в Фонді зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю. Крім того, це в значній мірі ускладнює для неї пошук нового місця роботи. ОСОБА_4 має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Втрата роботи та відповідно заробітку лишила її можливості задовольняти повсякденні потреби в придбанні продуктів харчування, побутових речей та оплаті повсякденних послуг, яких потребує сімя. Це постійно викликає в неї негативні емоції, невпевненість у майбутньому, що завдає значних страждань. Завдані позивачу моральні страждання посилюються в звязку з тим, що вони тривають значний проміжок часу, тобто понад 2 роки. Відповідач не тільки всіляко затягує розгляд цивільної справи, але й навмисно чинить перешкоди розгляду справи у суді, у тому числі шляхом подачі безпідставних заяв про вчинення позивачем злочинів та про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності. Лише за час знаходження справи в суді відносно ОСОБА_4 відкривалися кримінальні провадження: 17 листопада 2012 року за ст. 191 ч. 1 КК України (закрито за відсутністю складу злочину 16 листопада 2013 року (а.с. 150), 21 грудня 2012 року (а.с. 166), закрито за відсутністю складу злочину 14 червня 2014 року (а.с. 177). Кожного разу, закриваючі справу слідчі вказували, що ОСОБА_4 в силу своїх службових обовязків не мала доступу до матеріальних цінностей і не могла викрадати їх, але керівництво ПП «Медцентр» продовжувало давити на неї, вимагаючи притягнення її до кримінальної відповідальності. Вказаними діями було знеславлено добре імя позивачки серед колишніх співробітників та знайомих. Крім того з ініціативи відповідача кримінальні справи існували та відкривалися нові під час вагітності позивачки і відразу після народження нею дитини, яка народилася 24 серпня 2013 року (а.с. 136), що поглиблювало моральні страждання позивачки. Виходячи із критеріїв розумності, справедливості та адекватності завданих ОСОБА_4 страждань в результаті порушення її трудових прав, справедливим відшкодуванням моральної шкоди буде сума 15 000 гривень.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 131, 179, 209, 212, 214, 218 ЦПК України, керуючись ст.ст.233, 235 та 237-1 Кодексу Законів про працю України суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 Анатолійвни задовольнити.

Визнати формулювання причин звільнення незаконним та змінити формулювання звільнення, зобовязавши Приватне підприємство «Медцентр» скасувати запис у трудовій книжці про звільнення в звязку з втратою довіри за п. 2 ст. 41 КЗпП України та внести запис про те, що ОСОБА_4 звільнена 6 січня 2011 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з Приватного підприємства «Медцентр» на користь ОСОБА_4 середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51236 гривень 64 копійки, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 гривень, а всього стягнути на її користь 66236 (шістдесят шість тисяч двісті тридцять шість) гривень 64 копійки.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста ОСОБА_3 протягом 10 днів.

Головуючий суддя Філатов К.Б.