АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б.,
Шиманського В.Й.

при секретарі:
Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою вищого
навчального закладу «Відкритий
міжнародний університет розвитку
людини «Україна», поданою через
представника ОСОБА_1, на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 10 червня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до вищого навчального закладу
«Відкритий міжнародний університет
розвитку людини «Україна» про
стягнення коштів за договором позики,

в с т а н о в и л а :

у липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до вищого навчального
закладу «Відкритий міжнародний
університет розвитку людини «Україна»,
в якому просила стягнути на її користь
20 400 грн. заборгованості за договором
строкової відсоткової позики, 28 560 грн.
проценти за користування позикою
відповідно до умов договору,
інфляційні в розмірі 3 % річних у
розмірі 15 309, 63 грн. та штрафні санкції у
розмірі 7 351, 42 грн., що разом складає 86 930,
05 грн., посилаючись на те, що
відповідачем не виконуються умови
договору позики від 12.06.2006 року,
незважаючи на те, що строк договору
закінчився 11.06.2011 року.

Ухвалою суду від 10.06.2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з
відповідача інфляційних в розмірі 3 %
річних в сумі 15 309,63 грн. та штрафних
санкцій в сумі 1 351,42 грн. залишені без
розгляду.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 10.06.2014 року позов
задоволено. Стягнуто з вищого
навчального закладу «Відкритий
міжнародний університет розвитку
людини «Україна» на користь ОСОБА_2
суму позики в розмірі 20 400 грн.,
винагороду за користування позикою 28 560
грн.. Вирішено питання щодо стягнення
судового збору.

Справа № 758/14364/13-цАпеляційне
провадження № 22-ц-796/11603/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Сербіна Н.Г.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Махлай Л.Д. Не
погоджуючись з даним рішенням суду,
вищий навчальний заклад «Відкритий
міжнародний університет розвитку
людини «Україна» через представника
подав апеляційну скаргу, у якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про відмову в позові.
Посилається на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. А саме, суд
безпідставно прийняв як доказ передачі
коштів квитанцію до прибуткового
касового ордеру, яка не містить підпису
бухгалтера, а містить підпис невідомої
особи та у якій зазначено інший номер
договору позики. Крім того, суд не
звернув уваги на те, що повернення
позики за договором передбачено
сплатою щомісячних платежів, а відтак
необхідно будо застосувати строк
позовної давності з часу несплати
чергового щомісячного платежу.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_1 підтримав апеляційну
скаргу та просив її задовольнити.

Представники позивачки ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін,
посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
12.06.2007 року між ОСОБА_2 та Кременчуцькою
філією вищого навчального закладу
«Відкритий міжнародний університет
розвитку людини «Україна» було
укладено договір строкової
відсоткової позики. На виконання умов
договору ОСОБА_2 передала як позику
відповідачу 20 400 грн., які внесла в касу
Київської філії ВМУРОЛ «Україна», про
що їй було видано квитанцію до
прибуткового касового ордеру № 932 від
12.06.2007 року, у якій було зазначено, що
підставою для внесення коштів є позика
згідно договору № 6 від 12.06.2007 року.

Згідно з п. 2.2., п. 2.3 договору позики за
користування позикою позичальник
сплачує позикодавцеві винагороду у
розмірі 2 % на місяць. Розрахунок
відсоткової винагороди за
користування позикою здійснюється на
залишок заборгованості за фактичну
кількість днів. При розрахунку
відсоткової винагороди враховується
день надання позики та не враховується
день повернення позики. Сторони
визначили, що позика повинна бути
повернута до 11.06.2011 року

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем не виконані зобов`язання
щодо повернення позики та сплати
процентів за користування грошовими
коштами на умовах, визначених
договором.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального і процесуального
права.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином і
відповідно до умов договору.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов`язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є реальним, тобто
укладеним із моменту передавання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Суд першої інстанції, керуючись
вимогами зазначених норм та оцінивши
надані сторонами докази в їх
сукупності, дійшов правильних
висновків про те, що між сторонами було
укладено договір позики та грошові
кошти у розмірі 20 400 грн. отримані
позичальником .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач на спростування факту
передачі йому грошових коштів
будь-яких доказів не надав, натомість
отримання таких коштів
підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордеру від 12.06.2007
року, аудиторським висновком від 25.12.2007
рок, згідно з яким Кременчуцькою філією
ВНЗ ВМУРоЛ «Україна» у червні - липні 2007
року було отримано позикові кошти від
працівників філії на загальну суму 103 600
грн., у тому числі від ОСОБА_2 - 20 400 грн.
12.06.2007 року.

За вказаних обставин доводи апелянта
про те, що грошові кошти від позивача
він не отримував колегія суддів вважає
безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Оскільки сторони визначили у п. 2.2.
розмір відсотків за користування
позикою та у п. 2.3 - порядок розрахунку
відсоткової винагороди суд першої
інстанції дійшов правильних висновків
про законність позовних вимог щодо
стягнення такої винагороди.

Розрахунок відсоткової винагороди
апелянтом не оскаржується.

Оскільки строк виконання зобов`язань
за договором позики закінчився 11.06.2011
року, суд першої інстанції правильно
виходив з того, що позивач звернулася
до суду у межах строку позовної
давності.

Щодо застосування позовної давності до
щомісячних платежів, колегія суддів
вважає, що в даному випадку перебіг
позовної давності починається
відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України зі
спливом строку виконання, яким є 11.06.2011
року, оскільки сторони хоча і зазначили
у п. 2.4 договору про те, що повернення
позики повинно здійснюватися до
десятого числа наступного місяця
рівними частками, не визначили ні суми,
які підлягають поверненню з
урахуванням відсотків за користування
позикою, ні порядок повернення таких
коштів ( на рахунок позикодавця, через
касу позичальника, враховуючи, що
позичальником є юридична особа тощо).

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції є законним і
обґрунтованим і не може бути скасоване
з підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу вищого навчального
закладу «Відкритий міжнародний
університет розвитку людини «Україна»
відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 10 червня 2014 року року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді