АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 212/6453/13-ц 22-ц/774/566/К/14
Справа № 212/6453/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/566/К/14
Категорія - 32 (ІІІ)
Доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

26 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Бевзі М.О.,

за участі - представника відповідача
Каретної Євгенії Василівни,
представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
"Криворізький залізорудний комбінат"
на рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 20 січня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства "Криворізький
залізорудний комбінат" про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Криворізький
залізорудний комбінат» (далі ПАТ
«Кривбасзалізрудком») про
відшкодування моральної шкоди, в якому
просила стягнути з відповідача на її
користь 229400,00 грн. за спричинену
моральну шкоду.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 20 січня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Зокрема, стягнуто з ПАТ
«Кривбасзалізрудком» на користь
ОСОБА_4 на відшкодування моральної
шкоди 20000,00 грн. без урахування
утримання податків з фізичних осіб, а
також на користь держави судовий збір в
розмірі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі представник
відповідача поставив питання про
скасування вказаного рішення та
ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Так, представник відповідача в
апеляційній скарзі зазначив, що
оскаржуване рішення судом першої
інстанції є незаконним та
необґрунтованим і що воно ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. На думку
представника відповідача, ухвалюючи
оскаржуване рішення суд не врахував, що
у відповідності до Гігієнічної
класифікації праці за показниками
шкідливості та небезпечності факторів
виробничого середовища, затвердженої
наказом Міністерства охорони здоров'я
від 27.12.2001 року №528, наявність шкідливих
умов праці законодавчо допускається та
в даному випадку вони характеризуються
певними рівнями шкідливості
виробничих факторів, які перевищують
гігієнічні нормативи і здатні чинити
несприятливий вплив на організм
працюючого, зокрема в даному випадку
рівень шкідливості відповідає 3-му
класу. Також представник відповідача
посилається на те, що підчас
влаштування позивача на роботу,
останнього під підпис було повідомлено
про його права, обов'язки та умови
праці, зокрема про наявність шкідливих
умов та можливі наслідки їх впливу на
здоров'я. На думку представника
відповідача рішення суду не відповідає
засадам розумності, виваженості та
справедливості. Вважає, що судом не
з'ясовано якими саме неправомірними
діями відповідача було завдано втрату
працездатності позивача, не враховано
ступінь вини відповідача тощо. Крім
того, представник відповідача вважає
необґрунтованим та значно завищеним
розмір стягнутої моральної шкоди,
зокрема на його думку, судом не
враховано відсоток втрати
працездатності позивача, характер
професійного захворювання, пов'язані з
ним моральні страждання позивача.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_4 працювала на
підприємстві відповідача в період з
16.01.1980 року по 16.04.2013 року на посаді
дробильниці, контролера продукції
збагачення якості руд . 16.04.2013 року
ОСОБА_4 звільнилась з ПАТ
«Кривбасзалізрудком», за власним
бажанням. Дані факти підтверджуються
записами в трудовій книжці ОСОБА_4
(а.с.5-7).

Первинним висновком МСЕК від 15.04.2013
року позивачу встановлено
безстроково 45% втрати професійної
працездатності з яких: 10% - ХОЗЛ та 35% -
радикулопатії (а.с. 15).

На підставі встановлених обставин суд
першої інстанції дійшов висновку про
відшкодування позивачу у зв'язку з
отриманими нею на виробництві
професійними захворюваннями моральної
шкоди відповідачем, з вини, якого її й
заподіяно.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України
передбачено відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику у разі
порушення його законних прав, що
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» роз'яснено, що
відповідно до статті 237-1 КЗпП України
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин, зокрема,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) покладається на власника
або уповноважений ним орган незалежно
від форми власності, виду діяльності
чи галузевої належності.

Як вбачається з акту від 29 березня 2013
року розслідування причин виникнення
хронічного професійного захворювання
(а.с.8-11) причиною професійного
захворювання ОСОБА_4 - є робота протягом
14 років в умовах впливу шкідливих
факторів, зокрема аерозоль переважно
фібро генної дії у повітрі робочої
зони, важкість праці, робоча поза в
похилому положенні, надмірні нахили
корпуса, параметри яких перевищували
нормативні значення, які виникли в
результаті порушення керівництвом
підприємств, де працювала позивачка,
ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону
України «Про охорону праці», якими
передбачено обов'язок власника або
уповноваженого ним органу створити на
робочому місці умови праці відповідно
до нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Факт спричинення моральної шкоди
позивачу у зв'язку з професійним
захворюванням, встановлений в судовому
засіданні і підтверджується
матеріалами справи. ОСОБА_4 перебуває
на «Д» обліку за місцем мешкання та
продовжує лікування незначним
терапевтичним ефектом. Згідно виписок
з історії хвороби позивача, виписок з
її медичної карти, епікризів (а.с.16-29) в
стані здоров'я ОСОБА_4 відбулись
незворотні зміни. Моральна шкода,
завдана позивачу у зв'язку з
професійним захворюванням, виразилась
у зміні способу та якості її життя,
остання постійно зазнає фізичного болю
та моральних страждань, вона не може
адаптуватись до теперішнього розкладу
її життя, оскільки вона при незначних
фізичних навантаженнях, навіть в
побуті, зазнає фізичного болю. У зв'язку
з професійних захворюванням ОСОБА_4
вимушено постійно приймати чимало
ліків, багато часу перебувати у
лікарнях, що додатково завдає їй
моральних страждань.

Висновок суду про відшкодування
позивачу з боку відповідача моральної
шкоди відповідає Рішенню
Конституційного Суду України від 08.10.2008
року № 20-рп2008р. відповідно до якого,
статтею 237-1 КЗпП України громадянам, що
потерпіли від нещасного випадку або
професійного захворювання, надано
право на відшкодування моральної шкоди
за рахунок власника або уповноваженого
ним органу.

Колегія погоджується із визначеним
судом першої інстанції розміром
відшкодування моральної шкоди,
стягнутої з відповідача на користь
позивача, який визначено ним, виходячи
із засад розумності, виваженості та
справедливості, відповідно до п. 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 р. (з
подальшими змінами) «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», яким
передбачено, що розмір моральної шкоди
суд визначає в залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
постановленні рішення врахував
тяжкість фізичних і моральні страждань
позивача, їх тривалість, істотність
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках, конкретні
обставини по справі, і наслідки, що
наступили.

При цьому, доводи апеляційної скарги
відповідача про добровільність
виконання робіт у шкідливих умовах
праці позивачем, не знімають з
відповідача обов'язку виконати вимоги
ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону
України «Про охорону праці» й нести
відповідальність в законом
вставленому порядку за їх невиконання.

Спростовуються й доводи відповідача
щодо відсутності підстав
відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди,
оскільки, факт заподіяння такої шкоди у
зв'язку з отриманим ним професійним
захворюванням встановлений в судовому
засіданні. Так, позивач час від часу
змушена проходити амбулаторний та
стаціонарний курс лікування,
переносить фізичні страждання,
позбавлена нормальних життєвих
зв'язків, що вимагає додаткових зусиль
для організації її життя.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
стягнення моральної шкоди з
відповідача, обґрунтоване і
підтверджується матеріалами справи.
Разом з тим, колегія суддів не може
погодитись з висновком суду щодо
розміру стягнення судового збору.

Так, у відповідності до ст. 4 Закону
України «Про судовий збір» судовий
збір справляється у відповідному
розмірі від мінімальної заробітної
плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4
Закону України «Про судовий збір» за
подачу до суду позовної заяви
немайнового характеру сплачується
судовий збір в розмірі 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати.

Відтак, з відповідача на користь
держави слід було стягнути 243,60 грн.

Таким чином, з огляду на викладене,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду зміні в
частині розміру стягнутого судового
збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст. 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Криворізький
залізорудний комбінат" задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
районного суду м. Кривого Рогу від 20
січня 2014 року змінити в частині розміру
стягнутого судового збору, зменшивши
цей розмір з 229,40 грн. до 243,60 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: