Справа № 266/5193/13-ц
Провадженя № 2/266/152/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2014 року
м. Маріуполь

Приморський районний суд м.
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Митрофанової Є.Г.,

при секретарі Давлетбаєвій О.Є.,

розглянувши у відритому судовому
засіданні в залі суду м. Маріуполя
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тропікан» про
стягнення суми боргу за договором
позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою про стягнення
солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ТОВ
«Тропікан» заборгованості за
договором позики в розмірі 16 220 768,02
гривень. В заяві вказав, що 01.12.2009 року
між ним та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено договір позики, за яким він
надав останньому грошові кошти в сумі 10
000 000 гривень, з поверненням позики у
строк 12 місяців з часу надання, який
сплинув 01.12.2010 року. На підтвердження
отримання позики відповідач ОСОБА_2
надав позивачу письмову розписку від
01.12.2009 року. В забезпечення належного
виконання відповідачем ОСОБА_2 умов
договору позики від 01.12.2009 року між
позивачем та ТОВ «Тропікан» було
укладено договір поруки, за умовами
якого у разі порушення боржником
обов'язку за основним договором,
боржник та поручитель несуть солідарну
відповідальність перед кредитором.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 у
встановлений договором строк позику не
повернув, він звернувся з вимогою про
повернення грошових коштів до
відповідача ТОВ «Тропікан», який
письмовим листом зобов'язався
повернути борг у продовж 2011 року. Однак,
до теперішнього часу відповідачами
зобов'язання за договором позики не
виконані, в зв'язку з чим він звернувся
за захистом своїх прав та просив суд
стягнути солідарно з відповідачів за
договором позики суму боргу в розмірі 10
000 000 гривень, а також за весь час
прострочення виконання зобов'язань
штраф у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ в сумі 5 330 631,03 гривень та 3%
річних від простроченої суми в розмірі
890 136,99 гривень, а всього 16 220 768,02 гривень.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надавши суду заяву про розгляд справи
за його відсутності, якою підтримав
позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ТОВ «Тропікан» в
особі директора ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явились, надали суду
заяви, якими позовні вимоги та
обставини, викладені в заяві, визнали
та не заперечували проти задоволення
позову, а також просили розглянути
справу без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.12.2009 року між
позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був
укладений договір позики №1, за умовами
якого ОСОБА_1 - «Позикодавець» передає у
власність ОСОБА_2 - «Позичальнику»
грошові кошти в розмірі 10 000 000 гривень в
готівковому порядку, а «Позичальник»
зобов'язується повернути їх
«Позикодавцю» у тому ж порядку після
спливу встановленого договором строку
12 місяців з моменту надання суми
позики, а саме 01.12.2010 рокуа.с.5-6.

За договором поруки №1 від 01.12.2009 року,
укладеного між ТОВ «Тропікан» -
«Поручителем» в особі директора ОСОБА_2
та ОСОБА_1 - «Кредитором», «Поручитель»
поручається перед «Кредитором» за
виконання обов'язку ОСОБА_2 - «Боржника»
щодо виконання умов договору позики №1
від 01.12.2009 року, а саме основного
зобов'язання щодо повернення
«Позикодавцю» суми позики після спливу
обумовленого строку, та відповідає
перед «Кредитором» за порушення
обов'язку за основним договором
солідарно з «Боржником» та у тому ж
обсязі, включаючи сплату основного
боргу, штрафу, процентів за
прострочення виконання, відшкодування
шкоди./а.с.7-9/

З копії листа від 10.02.2010 року
вбачається, що позивач, як кредитор,
звернувся до ТОВ «Тропікан», як
поручителя, з вимогою про повернення
грошових коштів за договором позики №1
у в зв'язку з невиконанням зобов'язань у
встановлений строк боржником -
ОСОБА_2/а.с.11/, а директор ТОВ «Тропікан»
листом від 20.02.2011 року запевнив
виконати прийняті зобов'язання за
договором поруки у продовж 2011
року./а.с.12/

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11, ч.2 ст.509 ЦК
України визначено, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Згідно із ч.1,2 ст. 548 ЦК України,
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.
Недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню. Недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.2 ст.640 ЦК України, якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

За умовами договору позики №1 від 01.12.2009
року, укладеного між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2:

п.3.2. Факт одержання грошей
підтверджується розпискою, власноруч
написаною Позичальником в момент
передачі йому суми позики;

п.3.3. Днем надання позики вважається
день укладання Позичальником
відповідної розписки;

п.7.1. Цей договір набуває чинності з
моменту надання Позикодавцем суми
позики Позичальнику та діє до повного
виконання Позичальником своїх
зобов'язань за Договором.

Згідно з ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. (ст. 58 ЦПК України).

За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України,
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Суд розглядає цивільні справи згідно з
ч.1 ст.11 ЦПК України, не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Всупереч наведених вимог
законодавства, а також п.п.3.2, 3.3. умов
договору позики №1 від 01.12.2009 року,
якими встановлено засоби
підтвердження факту одержання
Позичальником грошей, позивачем в
обґрунтування заявлених вимог суду
надано копію розписки ОСОБА_2 про
отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми
в розмірі 10 000 000 гривень. Крім того,
копія розписки за своїм змістом не може
свідчити про виконання сторонами
істотних умов договору п.3.1. щодо
надання позики готівкою, оскільки
взагалі не містить відомостей про
порядок передачі грошових коштів./а.с.10/

Враховуючи характер договірних
відносин, що склалися між сторонами,
узгоджені ними істотні умови договору,
а також вимоги актів цивільного
законодавства, суд вважає, що позивачем
не надано належних та допустимих
доказів, що посвідчують передання ним
визначеної договором грошової суми
відповідачу ОСОБА_2, що є необхідним
для укладення договору та обумовлює
момент його вчинення.

Крім того, наявність оригіналу
розписки у позивача є підтвердженням
не тільки факту передачі предмету
позики позичальнику та виникнення
зобов'язання перед позикодавцем, але й
стан виконання зобов'язань
позичальником на час розгляду справи.

Оскільки позивачем належним чином не
підтверджено виконання необхідної для
вчинення договору умови щодо передання
предмету позики, суд вважає, що договір
позики від 01.12.2009 року є неукладеним, а
тому не породжує жодних
цивільно-правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Оскільки порука забезпечує тільки
дійсні зобов'язання боржника, що
випливають з основного договору, та має
на меті його виконання, є додатковим
зобов'язанням, що виникає з договірних
відносин між кредитором за основним
договором та поручителем,
відповідальність якого настає лише у
разі порушення боржником
забезпеченого зобов'язання, суд вважає,
що відсутність основного договору, не
створює передбачених ст.ст. 548, 533, 638 ЦК
України умов для укладення договору
поруки, як додаткового на забезпечення
виконання основного зобов'язання, а
тому договір поруки від 01.12.2009 року між
позивачем та відповідачем ТОВ
«Тропікан» для забезпечення виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
за договором позики №1 від 01.12.2009 року
не можна вважати таким, що був
укладений.

Крім того, суд вважає необхідним
звернути увагу, що згідно із статтями 4,
10 та 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити ЦК України, іншим

законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК України, міжнародним договорам,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади
України, органів влади Автономної
Республіки Крим у випадках і в межах,
встановлених Конституцією України та
законом, а також моральним засадам
суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

Частиною 2 статті 203 ЦК України
необхідною умовою для чинності
правочину визначає, що особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Також ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що відповідач
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Тропікан», згідно зі
ст. 79 ГК України та статуту Товариства є
господарським товариством, створеним
громадянами шляхом об'єднання їх майна
та їх спільного управління справами
товариства для здійснення
господарської діяльності з метою
одержання прибутку, керуючись в своїй
діяльності Статутом та чинним
законодавством, та набуло прав
юридичної особи з дня його державної
реєстрації.

Відповідно до п.1.3. статуту та наказу №16
від 06.11.2007 року, на момент вчинення
правочинів, одним з учасників
Товариства був ОСОБА_2, який одночасно
займав посаду директора ТОВ
«Тропікан», та є відповідачем у справі,
як боржник за основним договором
позики.

Господарським Кодексом України
визначені основні засади
господарювання в Україні і регулює
господарські відносини, що виникають у
процесі організації та здійснення
господарської діяльності між
суб'єктами господарювання, а також між
цими суб'єктами та іншими учасниками
відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ч.1,2 ст.3 ГК України, під
господарською діяльністю у цьому
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

П.9.4. статуту встановлено, що Товариство
має право, якщо інше не передбачено
чинним законодавством, користуватися і
розпоряджатися належним йому на праві
власності майном, у тому числі
продавати, передавати, обмінювати,
надавати в оренду, надавати безоплатно
в тимчасове користування або в позику
іншим суб'єктам господарювання.

Частиною 3 ст.80 ГК України та пунктами
1.8.,6.7. статуту встановлено, що
Товариство самостійно несе
відповідальність за своїми
зобов'язаннями всім своїм власним
майном, а учасники Товариства несуть
відповідальність за діяльність
товариства, у межах вартості своїх
вкладів.

Частиною 3 статті 175 ГК України
встановлено, що зобов'язання майнового
характеру, що виникають між суб'єктами
господарювання та негосподарюючими
суб'єктами - громадянами, не є
господарськими і регулюються іншими
актами законодавства.

Згідно з ч.3 ст.96 ЦК України, учасник
(засновник) юридичної особи не
відповідає за зобов'язаннями юридичної
особи, а юридична особа не відповідає
за зобов'язаннями її учасника
(засновника), крім випадків,
встановлених установчими документами
та законом.

З аналізу ст. 553 ЦК України вбачається,
що порука - це договір, за яким до
зобов'язання основного боржника
приєднується зобов'язання іншої особи,
що за нього ручається. У випадку
неспроможності основного боржника
відповідальність несе поручитель.

Правовими наслідками порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, що визначені ст. 554 ЦК України,
є відповідальність боржника і
поручителя перед кредитором як
солідарних боржників, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Згідно зі ст. 626 ЦК України порука
створює права для кредитора та
обов'язки для поручителя.

З урахуванням наведених норм, суд
вважає, що договір поруки від 01.12.2009
року для забезпечення виконання
зобов'язань за договором позики
суперечить вимогам ст.96 ЦК України, ч.1,2
ст.3 ГК України, статуту Товариства,
оскільки цей правочин не пов'язаний із
здійсненням господарської діяльності,
є безвідплатним але має майновий
характер, а тому не є прибутковим, не
спрямований на досягнення мети
діяльності підприємства, укладений ТОВ
«Тропікан» не з суб'єктом
господарювання, а з фізичною особою,
фактично направлений лише для
забезпечення виконання особистих
майнових зобов'язань учасника
Товариства - ОСОБА_2 та за своїми
правовими наслідками створює для
Товариства, як поручителя,
відповідальність за зобов'язаннями її
учасника - боржника за основним
договором ОСОБА_2 в повному обсязі всім
належним майном товариства, що не
відповідає інтересам та майновим
правам Товариства, не передбачено
статутом Товариства та законом.

Відповідно до ч.3 ст. 238 ЦК України,
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представництва, а також щодо інших
осіб, встановлених законом.

За частиною 1 статті 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Згідно з частиною 3 вказаної статті
орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Судом встановлено, що відповідно до
пунктів7.3.4. та 7.4. статуту Товариства, в
виконавчим органом є директор, який має
право розпоряджатися майном та коштами
Товариства, укладати будь-які угоди та
інші юридичні акти, крім щодо
відчуження майна Товариства на суму,
яка складає п'ятдесят та більше
відсотків майна Товариства, що
належить до виключної компетенції
загальних зборів учасників.

Протоколом №1 загальних зборів
учасників Товариства від 01.12.2009 року
прийнято рішення виступити ТОВ
«Тропікан» поручителем ОСОБА_2 за
виконання ОСОБА_2 зобов'язань, що
виникають з договору позики №1 від
01.12.2009 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2
Директору ТОВ «Тропікан» доручено
підписати договір поруки./а.с.13/

Суд вважає, що договір поруки
суперечить вимогам частини 3 статті 238
ЦК України, оскільки ОСОБА_2, який
обіймав посаду директора Товариства,
підписуючи договір поруки в межах
своєї компетенції, вчинив правочин від
імені ТОВ «Тропікан», що виступає
поручителем, фактично в своїх
інтересах. Договір поруки є видом
забезпечення виконання зобов'язання,
за змістом є майновим та обумовлює
настання правових наслідків для
поручителя поведінкою основного
боржника. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 не
виступав стороною договору поруки та
не представляв особу кредитора
одночасно, однак пов'язаний
зобов'язальними правовідносинами як з
кредитором, так із поручителем,
оскільки є боржником за основним
зобов'язанням, яке забезпечується
порукою з боку Товариства з метою
виконання його особисто обов'язку.

В порядку ч.2 ст. 241 ЦК України, дії
ОСОБА_2, вчинені ним від імені
Товариства, загальними зборами не
схвалені, конкретних дій щодо
прийняття правочину Товариство не
здійснювало, оскільки за договором
поруки зобов'язання будь-яким чином
виконувати не розпочинало.

Частиною 1 статті 215 ЦК України,
передбачено, що недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, є
підставою недійсності правочину, та
застосування наслідків, передбачених
ст.216 ЦК України, суд не вирішує це
питання, оскільки на підставі наданих
доказів прийшов до висновку, що як
договір позики №1 від 01.12.2009 року, так і
укладений на його забезпечення договір
поруки від 01.12.2009 року, є неукладеними,
та саме з цих підстав у задоволенні
позову відмовляє.

На підставі ст.ст. 11, 509, 548, 553, 638, 640, 1046, 1047
ЦК України, керюючисьст.ст.10, 11, 31, 57, 58, 59,
60, 64, 88, 213, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тропікан» про
стягнення суми боргу за договором
позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано, у разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Донецької області в м. Маріуполі через
Приморський районний суд м. Маріуполя
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Митрофанова Є. Г.