Справа № 1301/2-439/11
Головуючий у 1 інстанції: Гудим Л.Я.
Провадження № 22-ц/783/140/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р.
Категоріясправи:46
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 і його представника -
адвоката ОСОБА_4; ОСОБА_5 і її
представника - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ
спільного майна подружжя; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
третя особа - Акціонерний комерційний
інноваційний банк «УкрСиббанк», про
поділ спільного майна подружжя за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бориславського міського суду
Львівської області від 14 травня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 23 вересня 1993 року по 24 лютого 2011
року перебував у зареєстрованому шлюбі
із ОСОБА_5, від якого мають двох
спільних дітей. Під час шлюбу вони
побудували нежитлову будівлю АДРЕСА_1
(в подальшому - «спірна будівля»).
Зважаючи на те, що після розлучення
поділити майно у добровільному порядку
вони не змогли, позивач просив поділити
спірну будівлю та визнати за ним право
власності на 1/2 її частину (т.1, а.с. 3).

У червні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із зустрічним позовом, в якому
посилалася на те, що у 2003 році вона
спільно з ОСОБА_3 вирішили зайнятися
підприємницькою діяльністю, для чого
побудували спірне нежитлове
приміщення (магазин). Будівництво
здійснювалось у тому числі за рахунок 15
тис. доларів США, які вона позичила у
своєї матері - ОСОБА_7 та 13 тис. доларів
США, які вони отримали за кредитним
договором, укладеним між нею та АКІБ
«УкрСиббанк». Враховуючи викладене та
те, що у період шлюбу відповідач
зловживав спиртними напоями, не дбав
про матеріальне забезпечення сім'ї,
пошкодив спільне майно та не сплачує
аліментів на утримання дітей,
позивачка за зустрічним позовом
просила (в кінцевій редакції позовних
вимог): поділити спільне майно
подружжя, визнавши за нею право
власності на 3/4 ідеальної частки
спірної будівлі, а за ОСОБА_3 - право
власності на 1/4 ідеальної частки
спірної будівлі, а також стягнути з
останнього на її користь грошові кошти
за кредитним зобов'язанням у сумі 32 904
грн. 86 коп. та 721 грн. за страхування
нерухомого майна (т.1, а.с. 215-216).

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 вересня 2012
року судові рішення по справі було
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції (т.1,
а.с. 200-203).

За підсумками нового розгляду справи
рішенням Бориславського міського суду
Львівської області від 14 травня 2013 року
позов ОСОБА_3 та зустрічний позов
ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3
ідеальну частку нежитлового
приміщення АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/3
ідеальних частки вказаного
нежитлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 32 904
грн. 86 коп. за зобов'язанням, яке виникло
за договором надання споживчого
кредиту від 17.10.2006 року, та 721 грн. за
страхування нерухомого майна по
зобов'язанню за договором про надання
споживчого кредиту від 17.10.2006 року та
договору іпотеки від 17.10.2006 року.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено (т.2, а.с. 86-94).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3

Апелянт просить рішення суду скасувати
і ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги, а у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 - відмовити,
покликаючись на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, та на
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права.

Вважає, помилковим висновок суду про
те, що рішенням Бориславського
міського суду Львівської області від
24.02.2011 року по справі про розірвання
шлюбу між сторонами спору встановлена
та обставина, що сторони проживали
однією сім'єю до серпня 2009 року,
оскільки ця інформація вказана в
рамках опису змісту і підстав позовних
вимог відповідно до позовної заяви.

Вважає, що рішенням Бориславського
міського суду Львівської області від
19.10.2012 року за позовом ОСОБА_5 і ОСОБА_7
(ОСОБА_7) до ОСОБА_9 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням (копія якого
долучена апелянтом до поданої ним
апеляційної скарги), чітко встановлена
та обставина, що ОСОБА_9 не проживав з
ОСОБА_5 з грудня 2010 року.

Вважає помилковим висновок суду про те,
що ОСОБА_5 і ОСОБА_9 позичили у ОСОБА_7 на
будівництво спірного нежитлового
приміщення в загальному 15 000 доларів
США, оскільки відповідно до наданих на
підтвердження цього копій платіжних
документів загальна сума переказів є
значно меншою ніж 15 000 доларів США, а
також на підтвердження цього не
представлено відповідного договору
позики і не надано жодних доказів на
підставі яких можна стверджувати, що ці
кошти були позичені і витрачені на
будівництво спірного майна.

Такаж вважає помилковим висновок суду
про те, що 13 000 доларів США, які ОСОБА_5
отримала на виконання договору про
надання споживчого кредиту від 17.10.2006
року, були використані в інтересах
сім'ї, а саме - на проведення
декоративних та оздоблюваних робіт,
встановлення автономного опалення у
нежитловій будівлі АДРЕСА_1, оскільки
спірне нежитлове приміщення було
прийнято в експлуатацію до укладання
згаданого договору про надання
споживчого кредиту. Стверджує, що
згідно письмових документів, які (на
думку суду) підтверджують використання
в інтересах сім'ї згаданих 13 000 доларів
США, вказана в цих документах сума є
значно меншою від 13 000 доларів США.

Також вважає помилковим висновок суду
про те, що він знав за яким призначенням
ОСОБА_5 використала кредитні кошти - з
посиланням на те, що він дав згоду на
укладення відповідних договорів про
надання споживчого кредиту і іпотеки, а
також виступив поручителем по даному
кредитному договору, оскільки „ніяких
звітів щодо використання кредитних
коштів ОСОБА_5 ОСОБА_9 не надавала".

Вважає, що суд не дав належної оцінки
доказам про сплату ним ОСОБА_5
аліментів на утримання їхніх дітей.

Вважає, що судом не наведено конкретних
обставин, які передбачені ч.2 ст. 70 СК
України, та доказів, які підтверджують
ці обставини.

Вважає неправильним застосування
судом норми, передбаченої ч.3 ст. 70 СК
України, оскільки „ця норма права
передбачає під терміном «діти» -
неповнолітніх дітей, а дочка сторін,
про яку йдеться в рішенні суду, є
повнолітньою і фактично проживає
окремо від батьків", та звертає при
цьому увагу на те, що він сплачує
аліменти в сумі, яка значно перевищує
встановлений законодавством України
мінімум.

Вважає неправомірним посилання суду
при вирішенні даного спору на
Постанову Кабінету Міністрів України
від 22.11.2004 року № 1591 «Про затвердження
норм харчування у навчальних та
оздоровчих закладах», оскільки вважає,
при вирішенні даного спору цей
нормативно-правовий акт не підлягав
застосуванню, так як він регулює інші
правовідносини, а саме - правовідносини
щодо харчування у навчальних та
оздоровчих закладах.

Вважає помилковим посилання суду на те,
що він частково визнавав зустрічний
позов ОСОБА_5, а також не мотивованим
співвідношення розміру часток (1/3 до 2/3),
визначених оскаржуваним рішенням (т.2,
а.с. 96-97).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта і його представника на
підтримання доводів апеляційної
скарги та заперечення цих доводів зі
сторони ОСОБА_5 і її представника,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Частково задовольняючи первісний і
зустрічний позови та відступаючи від
принципу рівності часток подружжя в
частині поділу між сторонами спору
спірної нежитлової будівлі, суд першої
інстанції виходив із того, що діти
сторін (один з яких є неповнолітнім, а
друга - навчається у двох ВУЗах, в
одному з яких - на платній формі
навчання) проживають спільно з матір'ю
й аліментів від батька на їх утримання
є недостатньо для забезпечення їхнього
фізичного і духовного розвитку та
лікування, що є достатньою підставою
для збільшення частки ОСОБА_5 у
спільному майні подружжя при його
поділі.

Проте повністю з таким висновком суду
погодитись не можна.

Статтею 213 України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване
рішення в наведеній вище частині не
відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 23 вересня 1993
року по 24 лютого 2011 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають двох спільних
дітей. Під час шлюбу вони побудували
спірну нежитлову будівлю, свідоцтво
про право власності на яку видано 02
серпня 2006 року на ім'я ОСОБА_5

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
„Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" судам
роз'яснено, що при вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК).

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Бориславського міського суду
Львівської області від 23 серпня 2011 року
було у повному обсязі задоволено
позовні вимоги ОСОБА_5 за її позовом до
ОСОБА_3 про стягнення аліментів на
утримання неповнолітніх дітей і
додаткових витрат (який нею було подано
до суду 14.06.2011 року - вже після подачі до
суду ОСОБА_3 позову про поділ спільного
майна подружжя - т.1, а.с. 99) та ухвалено
стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
аліменти на утримання двох дітей
сторін спору в розмірі 40 % заробітку
відповідача щомісячно, але не менше,
ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку,
починаючи з 14.06.2011 року і до досягнення
дітьми повноліття. Також стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 додаткові
витрати на платне навчання доньки
Марії в сумі 1 900 грн. (т.1, а.с. 163).

Згідно довідки бухгалтерії НГВУ
„Бориславнафтогаз" (за місцем праці
ОСОБА_3) від 04.01.2013 року, станом на 01.01.2013
року ОСОБА_3 заборгованості по
аліментах не має (т.1, а.с. 212).

В той же час, ОСОБА_5 не було подано до
суду належних і допустимих доказів, які
б свідчили про ухилення ОСОБА_3 від
сплати аліментів або про наявність у
нього заборгованості по їх сплаті.

За вище наведених обставин суд,
збільшуючи частку майна ОСОБА_5 у
нежитловому приміщенні, яке є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, не врахував тих вимог закону,
які дозволяють вийти за межі ідеальних
часток, та у порушення вимог ст.ст. 212-214
ЦПК України не навів і не довів
наявності таких обставин з урахуванням
вказаних роз'яснень постанови Пленуму,
що призвело до безпідставного
обмеження права власності ОСОБА_3

Зокрема, судом не враховано та не дано
належної оцінки довідці від 04.01.2013 року
про доходи ОСОБА_3, відповідно до якої у
період з січня по грудень 2012 року ним
сплачено аліменти на загальну суму 18 951
грн. 90 коп. (т.1, а.с. 211).

З урахуванням вище наведеного колегія
суддів приходить до висновку про те, що
оскаржуване рішення в частині поділу
між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 спірної нежитлової
будівлі підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення - про визнання за кожним з них
права власності на 1/2 частину згаданої
нежитлової будівлі.

Щодо зобов'язань сторін спору, які
виникли за договором надання
споживчого кредиту від 17.10.2006 року та
договорами страхування спірного
нерухомого майна, то в цій частині
судом першої інстанції дано належну
оцінку всім обставинам і доказам по
справі в їх сукупності; в цій частині
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і доводи апеляційної скарги в цій
частині висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 3 і
4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду
Львівської області від 14 травня 2013 року
в частині поділу між ОСОБА_3 і ОСОБА_5
нежитлової будівлі АДРЕСА_1 скасувати і
в цій частині ухвалити нове рішення,
яким визнати за ОСОБА_3 і ОСОБА_5 право
власності на 1/2 частину нежитлової
будівлі АДРЕСА_1 - за кожним з них.

В решті рішення Бориславського
міського суду Львівської області від 14
травня 2013 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Головуючий:

Судді: