Номер провадження: 22-ц/785/5930/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого-судді Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 26 березня 2014 року -

встановила :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, у якій просила стягнути з останнього на свою користь кошти у сумі 192000 гривень, передані йому як завдаток на підтвердження зобовязання про продаж ? частки квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 16 липня 2009 року між нею та відповідачем була укладена угода, згідно з якою сторони домовились, що відповідачем буде продано позивачці ? частину вказаної квартири за 38000 доларів США. В забезпечення угоди відповідач отримав від позивачки суму завдатку у загальному розмірі 12000 доларів США, що підтверджується розписками відповідача від 16 липня 2009 року на суму 4000 доларів США та від 10 серпня 2009 року на суму 8000 доларів США, проте купівля-продаж частини квартири не відбулась, а грошові кошти відповідачем повернуті не були. Рішенням Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 26 березня 2014 року позов задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 126909 (сто двадцять шість тисяч девятьсот девять) гривень 60 коп. Вирішено питання судових витрат. Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 26 березня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав. Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 16 липня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений ОСОБА_7, державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 4-1420, відповідно до умов якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар ? частину квартири № 38 по вул. Катериненській у м. Одесі. Інша частина цієї квартири належить на праві власності ОСОБА_3, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10053978 від 10 березня 2006 року. 16 липня 2009 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 4000 доларів США у якості завдатку в рахунок майбутнього продажу ? частини квартири № 38 по вул. Катериненській у м. Одесі, що підтверджується розпискою за підписом ОСОБА_3 10 серпня 2009 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 8000 доларів США у якості завдатку в рахунок майбутнього продажу ? частини квартири № 38 по вул. Катериненській у м. Одесі, що підтверджується розпискою за підписом ОСОБА_3 Судом тричі ухвалами від 21 травня 2012 року, 17 жовтня 2012 року та від 25 липня 2013 року за клопотанням відповідача призначалась у справі судова почеркознавча експертиза із визначення питання, чи виконаний підпис на розписках від 16 липня 2009 року та від 10 серпня 2009 року саме ОСОБА_3, проте жодного разу судову експертизу проведено не було у звязку із ненаданням відповідачем витребуваних експертом матеріалів та не оплатою відповідачем проведення експертизи. Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи ухилення відповідача від проведення судових експертиз, призначених за його клопотаннями, ненадання відповідачем інших доказів, які б підтверджували те, що вищевказані розписки підписані не відповідачем, суд вважав таке заперечення відповідача необґрунтованим та вважав встановленим той факт, що наведені розписки, оригінали яких наявні у матеріалах справи, є такими, що підписані саме відповідачем.

Одночасно з цим, суд не погодився із позицією позивачки про те, що грошові кошти, передані нею відповідачеві мають бути у порядку ст. 571 ЦК України стягнуті з відповідача у подвійному розмірі. Так, судом на підставі розписок від 16 липня 2009 року та від 10 серпня 2009 року встановлено, що грошові кошти у загальному розмірі 12000 доларів США були передані позивачкою відповідачеві у якості завдатку у забезпечення попередньої домовленості сторін про продаж відповідачем позивачці належної йому частини квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Таким чином, оскільки, зокрема, розпискою від 16 липня 2009 року визначено строк укладення (до 1 вересня 2009 року) та істотні умови договору майбутнього договору купівлі-продажу (за ціною 38000 доларів США) суд дійшов висновку про те, що між сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири. Проте, відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, попередній договір щодо купівлі-продажу квартири підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, районний суд дійшов висновку, що укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу частини квартири є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У відповідності до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Враховувши те, що нікчемним є основне зобовязання попередній договір купівлі-продажу частини квартири, суд також дійшов висновку про нікчемність укладеного між сторонами правочину щодо завдатку. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.ч. 1, 2 п. 1 ч. 3 ст. 1212 УК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Таким чином, у звязку із укладенням нікчемного правочину у відповідача виникло зобовязання щодо повернення позивачці отриманих грошових коштів. Одночасно з цим, правові наслідки порушення основного зобовязання, визначені ст. 571 ЦК України, а саме стягнення суми завдатку у подвійному розмірі, до спірних правовідносин застосовані бути не можуть, саме через те що нікчемний правочин з завдатку не може породжувати жодних правових наслідків, окрім тих, що повязані із його недійсністю. Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на це, попри те, що позивачкою сформульовано підставу позову виходячи з дійсності правочину з завдатку, суд зробив висновок про можливість задоволення позову у частині, що повязана із поверненням сторін у попередній стан (здійсненням реституції). Згідно ч.ч. 1-2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Курс НБУ долара США станом на день ухвалення цього рішення складає 1057,58 гривень за 100 доларів США. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає сума у розмірі 12000 доларів США х ( 1057,58 / 100 ) = 126909,60 гривень. Таким чином, аналізуючи пояснення сторін, надані сторонами докази, заначенні норми права, вказану постанову Пленуму Верховного Суді суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Колегія суду погоджується з таким висновком районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює. Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 26 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді К.П.Мартинова

ОСОБА_8