У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_4 про зобов'язання привести самовільно реконструйоване домоволодіння до попереднього стану та знесення самовільно збудованої споруди та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, Управління Держземагенства у м. Одесі, про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власникам житлового будинку АДРЕСА_1, який нею успадкований після рідного брата - ОСОБА_5, і право власності на який за нею визнано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 березня 2007 року. Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований на земельній ділянці площею 302 кв.м, яку згідно рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси від 28 листопада 1995 року № 1058 було надано покійному брату у користування для обслуговування будинку. Успадкувавши вказаний житловий будинок, вона також набула право користування земельною ділянкою площею 302 кв.м, проте користуватися належною земельною ділянкою не може, оскільки на ній ОСОБА_4 здійснює самочинне будівництво. З огляду на зазначене, позивач просила зобов'язати ОСОБА_4 знести нерухоме майно, яке самочинно будує на земельній ділянці, що перебуває у її користуванні для обслуговування житлового будинку, та стягнути з відповідача судові витрати.

У липні 2009 року Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася з позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання привести самовільно реконструйоване домоволодіння до попереднього стану та знесення самовільно збудованої споруди.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що ОСОБА_4 без відповідних дозвільних документів самочинно збудувала будівлю площею 80 кв.м, а також провела самочинну реконструкцію домоволодіння по АДРЕСА_1. В результаті реконструкції площа житлового будинку літ. А була збільшена на 57,5 кв.м за рахунок старих прибудов, які позначені в технічному паспорті від 6 листопада 2008 року літ. А, А1, а також за рахунок нових на 13,5 кв.м. Також ОСОБА_4 самочинно збудовано гараж літ. Б площею 16,6 кв.м та сарай з погрібом літ. В площею 19 кв.м.

Припис із зобов'язанням припинити будівництво та надати дозвільні документи на реконструкцію домоволодіння ОСОБА_4 виконаний не був, будівництво не припинене, документи не надані. Крім того, встановлено, що земельна ділянка площею 466 кв.м по АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді м. Одеси, представником якої є Одеська міська рада відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Таким чином, на належній територіальній громаді землі ОСОБА_4 звела зазначені споруди, тому Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради просила зобов'язати ОСОБА_4 за власний рахунок привести самовільно реконструйоване домоволодіння до попереднього стану згідно із технічною документацією (технічним паспортом від 6 листопада 2008 року) та знести самовільно зведені прибудови до житлового будинку літ. А загальною площею 70 кв.м і самочинно зведений будинок площею 80 кв.м по АДРЕСА_1.

У січні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на реконструйований будинок АДРЕСА_1, який складається з житлових будинків: літ. А, літ. Г, літ. Д, гаражу літ. Б, сараю літ. В; огорожі № 4; вимощення 1, з обов'язковою реєстрацією рішення суду в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості».

Посилалась на те, що вона разом із своєю сім'єю з 1964 року мешкає у будинку АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що житло було старим, вимагало капітального ремонту, а придомові комунікації та сантехніка знаходились в занедбаному стані, вона була змушена у 2008-2009 роках добудувати окремо розташовані будинки літ. Г та Д для членів родини, бо іншого житла у них немає.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2014 року, у задоволенні позовів ОСОБА_3, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У іншій частині судові рішення не оскаржені і підстав перевіряти їх законність та обґрунтованість у цій частині у суду касаційної інстанції немає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси № 1058 від 28 листопада 1995 року затверджено акт прийняття в експлуатацію будинку літ. Б по АДРЕСА_1 і надано ОСОБА_5 дозвіл на оформлення права власності і видачу свідоцтва про право власності на цей житловий будинок. Земельну ділянку площею 302 кв.м тимчасово закріплено за цим будинком до реконструкції району.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцями першої черги після ОСОБА_5 є його мати - ОСОБА_6 та рідна сестра - ОСОБА_3

ОСОБА_6 відмовилась від своєї частини спадщини на користь позивача.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 березня 2007 року визнано за ОСОБА_3 право власності на будинок АДРЕСА_1.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вона права на земельну ділянку не має, тому її права не порушені; земельна ділянка знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив з того, що позивач не має права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 30 ЗК України 1990 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цим об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначання і, якщо інше не передбачено у договорі відчудження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Отже, з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда.

Зробивши висновок про те, що ОСОБА_3 у зв'язку зі спадкуванням будинку набула право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений, суд першої інстанції не врахував, що вимагати усунення будь-яких порушень прав на землю може як власник цієї земельної ділянки, та і землекористувач.

Проте, вирішуючи спір, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернули, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, і, як наслідок, ухвалили незаконні та необґрунтовані судові рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

Висновок суду першої інстанції про фактичне розміщення самовільно збудованої ОСОБА_4 споруди ґрунтується виключно на припущеннях, що є недопустимим.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, у порушення зазначених вище вимог цивільно-процесуального законодавства, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги, не встановивши обставин справи з урахуванням підстав позову, дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції у частині, яка оскаржена, без змін, що призвело до таких порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позову ОСОБА_3 не можуть бути визнані законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого суду належить урахувати викладене та ухвалити рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2014 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П.Гончар
Судді: В.І.Амелін С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко