судді судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області
Григоренка Миколи Петровича у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ „ВТБ Банк", третя особа на стороні позивача ТзОВ „Фірма Амур Сервіс", про розірвання генеральної угоди № 03 від 07 жовтня 2007 року, за апеляційною скаргою ПАТ „ВТБ Банк" на рішення Рівненського міського суду від 27 січня 2007 року.
19 березня 2014 року м. Рівне
Рішення суду першої інстанції у даній цивільній справі підлягало скасуванню як незаконне, з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову, за безпідставністю.

Відповідно до положень статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінений або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Позивач як в своїй позовній заяві так і в ході судового розгляду справи не вказав конкретно які саме положення Генеральної угоди були порушені відповідачем, що є підставою для розірвання цієї угоди, а лише посилається на ніби-то порушення останнім умов іпотечного договору, при тому, що ОСОБА_2 стороною цього договору не був, а було ТзОВ „Фірма Амур Сервіс", як власник заставного майна.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 13 травня 2013 року у справі за позовом ТзОВ „Фірма Амур Сервіс" до ПАТ „ВТБ Банк", третя особа на стороні позивача без самостійних вимог ОСОБА_2, про розірвання договору іпотеки № 17ю08-0307-ДІ01 від 03.10.2007 року, вже було встановлено ту обставину, що з боку ПАТ „ВТБ Банк" не було допущено порушень умов вказаного вище іпотечного договору щодо реалізації ТзОВ „Фірма Амур Сервіс" свого права на відчуження предмету іпотеки, в зв'язку із чим останньому і було відмовлено у задоволенні вищевказаних позовних вимог.

Твердження позивача про те, що з боку Банку мало місце порушення його права на дострокове погашення кредиту є голослівним та нічим не підтвердженим.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що позивач намагався здійснити дострокове погашення кредиту, а Банк відмовив йому у цьому, оскільки як в суді першої інстанції так і в ході апеляційного розгляду сторона позивача підтвердила ту обставину, що необхідної грошової суми для дострокового погашення кредиту у них на руках ніколи не було, а був лише намір здійснити таке погашення за рахунок відчуження частини предмету іпотеки, за умови якщо відповідач надасть для цього відповідну згоду.

Але, в матеріалах справи також відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що Банк офіційно відмовив ТзОВ „Фірма Амур Сервіс" у здійсненні відчуження частини іпотеки.

В матеріалах справи дійсно містяться листи ТзОВ „Фірма Амур Сервіс" та відповіді на них Банку з приводу можливості здійснення відчуження частини іпотечного майна (а.с.20, 21, 22, 23, 145, 146), але зміст цих листів не свідчить про те, що відповідач відмовляв у надані згоди ТзОВ „Фірма Амур Сервіс" на відчуження заставного майна.

У відповідях Банку містилось лише прохання надати додаткову інформацію, яка йому була потрібна для прийняття остаточного рішення про надання такої згоди, виходячи із необхідності забезпечення надійності виконання позивачем свого наміру по достроковому погашенню кредиту, що відповідає засадам справедливості, розумності та звичаям ділового обороту.

Покликання позивача на те, що представник Банку не з'явився до нотаріуса, у якого між ТзОВ „Фірма Амур Сервіс" та ймовірним покупцем мав бути укладений попередній договір з приводу укладення в майбутньому договору купівлі-продажу заставного майна, а тому це свідчить про порушення Банком умов Генеральної угоди, також не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, дана обставина жодним чином не перешкоджала укладенню попереднього договору між ТзОВ „Фірма Амур Сервіс" та ймовірним покупцем, а по друге, Банк не був зобов'язаний направляти свого представника до нотаріуса, при тому, що ТзОВ „Фірма Амур Сервіс" так і не надало йому необхідну інформацію про цього покупця.

Крім того, про голослівність тверджень позивача щодо наміру здійснити дострокове погашення кредиту за рахунок продажу частини заставного майна, свідчить також те, що останній не надав будь-яких доказів, які б вказували на те, що він вживав реальні заходи щодо виділення в натурі частини заставного нерухомого майна, яке повинно було залишатись під іпотекою в Банку, у випадку відчуження іншої частини цього майна ТзОВ „Фірма Амур Сервіс".

Частина 3 статті 5 Закону України „Про іпотеку" передбачає, що частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддя апеляційного суду

Рівненської області Григоренко М.П.