У Х В А Л А

14 лютого 2014 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Хараджа О.О., при секретарі Ковальовій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний завод імені Ілліча» про стягнення індексації заробітної плати з компенсацією, -

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2013 року позивач звернувся до Іллічівського райсуду м. Маріуполя з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча», в якому просить зобовязати відповідача провести розрахунок індексації заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по 23 серпня 2011 року та стягнути з відповідача на його користь заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати.

Ухвалою суду від 25.11.2013 року було відкрите провадження по справі.

Суд, у відповідності до ст. 10 ЦПК України, сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, на вимогу позивача зобовязав відповідача надати суду розрахунки індексації заробітної плати з компенсацією.

До теперішнього часу відповідачем розрахунки не надані.

Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 157 ЦПК України, суд приходить до наступного.

Позовна заява має бути залишена без руху як така, що не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, згідно з якою позовна заява повинна містити, зокрема, ціну позову щодо вимог майнового характеру, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці керується тим, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення заборгованої індексації заробітної плати, тобто з позовом майнового характеру, позивач всупереч вимогам п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України не вказує ціну позову.

Крім того, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У позовній заяві відсутні відомості про розмір невиплачених сум індексації та компенсації, розрахунок яких, відповідно до ст. 10 ЦПК України, є обовязком позивача. Суд не вправі перекладати цей обовязок на відповідача шляхом зобовязання останнього надати відповідні розрахунки в порядку витребування доказів, оскільки витребувані можуть бути лише ті письмові (речові) докази, які обєктивно існують на момент розгляду питання про їх забезпечення у якості відповідних предметів матеріального світу. Спонукання відповідача до створення письмових доказів є неприпустимим, як таке, що порушує принцип змагальності сторін.

У цьому звязку слід зауважити, що ані норми процесуального законодавства (ст. ст. 60, 61 ЦПК), ані матеріальний закон (КЗпП) не містять правила про презумпцію неправомірності діянь роботодавця. Відповідно до загальних положень цивільного права будь-яка презумпція може стосуватися лише вини відповідача, на якого в такому випадку покладається обовязок доведення власної невинуватості (правомірності), інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, повинен доводити позивач. В даному випадку, при обранні адекватного способу захисту порушеного права, саме позивач відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України має навести розрахунки відповідних сум, як обставин, що обґрунтовують позовні вимоги.

При цьому позивач не позбавлений можливості одержання вихідних даних для проведення таких розрахунків: в порядку ст. 49 КЗпП України; шляхом звернення до суду із заявою про забезпечення доказів, необхідних на цьому етапі для складання позовної заяви; одержання відомостей у відділі персоніфікації районного управління ПФУ тощо.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Враховуючи, що позивачем не виконані вимоги, передбачені ч. 1 ст. 119 ЦПК України, в тому числі щодо ціни позову, а також беручи до уваги, що у суду відсутні відомості про розмір заробітної плати, на яку нараховується індексація, отже немає можливості прийняти рішення по суті, у тому числі зробити висновок щодо наявності у позивача права на отримання певних сум та їх розмір, суд вважає за необхідне надати позивачу строк для усунення вказаних недоліків на теперішній стадії розгляду справи.

Розяснити позивачу, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119, 120 ЦПК України і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 121 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В :

Надати позивачу ОСОБА_1 для усунення недоліків строк пять днів з дня отримання ухвали, надіславши йому копію ухвали та розяснити, що у випадку, якщо вимоги не будуть виконані до зазначеного строку, позовна заява буде залишена без розгляду.

У разі усунення позивачем зазначених в ухвалі недоліків у визначений строк, призначити розгляд справи на 13 березня 2014 року о 16 годині.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_2