Справа №480/2004/13-ц 11.02.2014 11.02.2014 11.02.2014
Провадження №22-ц/784/561/14
Провадження № 22ц- 784/561/14
інстанції Войнарвський М.М.
апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем
України

11 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Шпонарській О.Ю.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

- відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 25
грудня 2013 року

за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа
служба у справах дітей Миколаївської
районної державної адміністрації

про

усунення перешкод у користуванні
житловим будинком шляхом виселення,

в с т а н о
в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про усунення
перешкод у користуванні житловим
будинком шляхом виселення.

Позивачка зазначала, що їй на праві
власності належить житловий будинок
АДРЕСА_1.

З її згоди у вказаний будинок в 2002
році вселилася її донька ОСОБА_9 із
чоловіком ОСОБА_10 та дітьми: ОСОБА_11
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2,
які зареєструвалися за даною адресою.

У 2003 році її донька померла, після
чого ОСОБА_10 знявся з реєстрації у
вказаному будинку та виселився з цієї
жилої площі разом з сином ОСОБА_13, а
відповідачка ОСОБА_3 (прізвище
відповідачки після укладення шлюбу
змінено), яка доводиться онукою
позивачці, залишилася проживати у
спірному будинку й по теперішній час
проживає у ньому разом з дітьми: ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4,
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_6

У 2012 році відповідачка без її згоди
вселила в будинок свого чоловіка
ОСОБА_4

Посилаючись на те, що відповідачі
своєю неправомірною поведінкою
створюють неможливі для спільного
проживання умови, вчиняють сварки,
ображають її, позивачка просила
виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом з її
неповнолітніми дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 із спірного будинку.

Рішенням Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 25
грудня 2013 року позов задоволено
частково.

Виселено ОСОБА_4 із житлового
будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову у повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши наведені в
апеляційній скарзі доводи та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що вона не підлягає
задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 10 червня
2002 року житловий будинок АДРЕСА_1,
належить позивачці.

Згідно довідки виконавчого
комітету Кир'яківської сільської ради
від 20 червня 2013 року зареєстрованими у
спірному будинку є онук позивачки
ОСОБА_12, відповідачка ОСОБА_3 з дітьми
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 та
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_6

Судом також встановлено, що у
спірному будинку без реєстрації
проживає чоловік відповідачки -
ОСОБА_4, який без згоди позивачки, як
власника спірного будинку, вселився у
нього і чинить перешкоди проживанню
позивачки у вказаному житловому
будинку.

Встановивши, що ОСОБА_4 без згоди
власника ОСОБА_5 вселився у спірний
будинок, чим створив їй перешкоди у
користуванні та розпорядженні цим
майном, суд першої інстанції на
підставі статей 317, 391 ЦК України ст. 109
ЖК України дійшов обґрунтованого
висновку про виселення відповідача із
вказаного жилого приміщення.

При цьому, суд хоча і помилково
посилався на те, що ОСОБА_4 є тимчасовим
мешканцем, однак вірно вирішив
заявлені до нього позовні вимоги, а
тому колегія не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення в цій
частині.

Що стосується рішення суду в
частині позову про виселення ОСОБА_3
разом з її неповнолітніми дітьми, то
суд дійшов правильного висновку про
відсутність обставин для його
задоволення із заявлених позивачкою
підстав.

Так, вирішуючи спір, суд вірно
вважав, що ОСОБА_3 вселилася в спірний
будинок, саме як член сім'ї власника
будинку, оскільки є онукою позивачки.

Відповідно до ст.. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

В той же час, у разі виникнення
спору між власником та членами його
сім'ї, необхідно враховувати, що право
колишнього члена сім'ї власника на
користування житлом є сервітутним
правом, у зв'язку з чим припинення цього
права повинно відбуватися у
відповідності з вимогами статей 405,406
ЦК України, зокрема за рішенням суду на
вимогу власника майна за наявності
обставин, які мають істотне значення
або через відсутність без поважних
причин члена сім'ї або колишнього члена
сім'ї понад один рік у спірному
житловому приміщенні, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до статей 9,156,157 ЖК
України сам факт припинення сімейних
відносин з власником житла не
позбавляє колишніх членів його сім'ї
права користуватися займаним
приміщенням і не є підставою для їх
виселення з цього жилого приміщення.
Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів сім'ї
власник жилого будинку має відповідно
до ст.. 157 ЖК України, але за наявності
обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього
Кодексу. Передбачені статтями 9,156,157 ЖК
України обмеження щодо виселення
колишніх членів сім'ї власника не є
порушенням права власності. Відповідно
до ч.4 ст. 41 Конституції України, ст..319,
частин 1,2 ст. 321 ЦК України власник не
може бути протиправно позбавлених
права власності або обмежений у цьому
праві, однак у передбачених законом
випадках обмеження права власності
можуть мати місце. У цьому випадку
обмеження прав власника передбачено
статтями 156,157 ЖК України. Такий
висновок зроблений Верховним Судом
України у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31
січня 2007 року).

Отже, питання щодо виселення
регулюються нормами ЖК України.

А тому доводи апеляційної скарги
ОСОБА_5 про те, що оскільки відповідачка
не є членом сім'ї власника будинку, то
припинення її права користування
спірним будинком повинно відбуватися у
відповідності з вимогами ЦК України, а
відтак норми ЖК України на спірні
правовідносини не розповсюджуються, є
помилковими, оскільки пов'язані із
невірним тлумаченням норм
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

До того ж, обґрунтовуючи позовні
вимоги, позивачка зазначала, що
відповідачі створюють умови неможливі
для спільного проживання, вони
постійно вчиняють сварки, ображають її,
виганяють з будинку.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявилися безрезультатними, то
вони можуть бути виселені без надання
іншого приміщення.

Пленум Верховного Суду в п.17
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив, що при вирішенні
справ про виселення на підставі ст. 116
ЖК України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
мешканців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів, товариськими
судами й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Між тим, матеріали справи не
містять будь - яких доказів про
неправомірність поведінки
відповідачки. Зокрема, доказів, які
свідчать про те, що стосовно
відповідачки повноважними органами
застосовувалися заходи попередження
або громадського впливу і це не дало
позитивних результатів.

Зміст наявного у справі висновку
Миколаївського РВ УМВС України в
Миколаївській області від 19 червня 2013
року за результатами розгляду заяви
ОСОБА_14 свідчить про те, що між
сторонами виникли неприязні стосунки
на побутовому ґрунті з приводу даного
житлового приміщення, у зв'язку з чим
брат позивачки звернувся до
правоохоронних органів. Таким чином,
цей висновок стосується сторонньої
особи, а не позивачки.

Відповідно до ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи у
віці від десяти до чотирнадцяти років,
а також особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає.

Зважаючи на наведене, а також на те,
що місце проживання неповнолітніх
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 та
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_6 є місце проживання
їх матері, то підстав для виселення
дітей також не вбачається.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, то підстав для
його скасування немає.

Керуючись статтями 303, 308 , 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
відхилити, а рішення Миколаївського
районного суду Миколаївської області
від 25 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді