Справа №481/1061/13-ц 24.04.2014 24.04.2014 24.07.2014
Провадження № 22ц-/784/1420/14 Головуючий у 1-й інстанції Васильченко Н.О. Категорія Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

24 квітня 2014 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І., суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М., при секретарі судового засідання Бакути Т.В., за участю:

представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу

Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 березня 2014 року

за заявою

ОСОБА_3 про визнання особи безвісно відсутньою,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся із заявою про визнання безвісно відсутньою колишню невістку ОСОБА_5.

Обґрунтовуючи свої вимоги він зазначав, що 23 липня 2008 року помер його племінник ОСОБА_6 Після нього залишилася спадщина, земельна частка (пай) на території Новобузького району Миколаївської області. Він є спадкоємцем третьої черги. Крім нього, спадкоємцем майна першої черги повинна бути мати племінника ОСОБА_5, з якою його брат за життя, 3 січня 1991 року розірвав шлюб. Остання проживала в Республіці Молдова. Але тривалий час про неї немає відомостей, що є підставою вважати її безвісно відсутньою.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 березня 2014 року провадження у справі закрито з підстав п.І.ч.1 .ст.205 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу та розглянути по суті його заяву. На думку апелянта, суд допустив порушення вимог процесуального права, а його висновки про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства помилкові. Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як виходить зі змісту заяви, вона є не заявою про встановлення факту що має юридичне значення, а заявою про визнання особи безвісно відсутньою. Вказані справи хоча і розглядаються за правилами окремого провадження, але не є тотожними (ст. 234, п.5, п.З).

Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою, що передбачено ст. 43 ЦК України, врегульовано главою 4 розділу 6 ЦПК України. За вимогами ст. 246 ЦПК України, заява про визнання особи безвісно відсутньою подається до суду за місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцем знаходження її майна.

При розгляді заяви було встановлено, що останнім відомим місцем перебування та проживання ОСОБА_5 була Республіка Молдова. Так, із свідоцтва про розірвання шлюбу від 3 січня 1991 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 виходить, що шлюб розірвано у вказаній Республіці, а її майна у вказаному районі немає. При цьому докази того, що ОСОБА_5 є громадянкою України відсутні.

За такого суд дійшов правильного висновку про непідсудність вказаної справи Новобузькому районному суду Миколаївської області. Оскільки суд визначає підсудність справ лише судам України, а справа не підсудна таким судам, є правильними висновки суду про необхідність закриття провадження у справі.

Доводи в апеляційній скарзі суперечать доказам у справі та вимогам закону.

Так, вказане свідоцтво підтверджує те, що ОСОБА_5 не є громадянкою України, а її правовий статус слід визначити як іноземний елемент.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (частина перша статті 414 ЦПК України).

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини ( ст. 26), Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Законом України «Про міжнародне приватне право» (та іншими законами), чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 9 Конституції України). Ці договори застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (ч.І ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

До міжнародних угод, якими врегульовано правила міжнародного цивільного процесу, належать двосторонні та багатосторонні договори, підписані Україною, та угоди колишнього СРСР, які зберігають юридичну силу для України. В тому числі це Віденська конвенція про правонаступництво держав щодо договорів від 23 серпня 1978 року (ООН).

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (ч.2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»),

Чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (ч.І ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

До міжнародних угод, якими врегульовано правила міжнародного цивільного процесу, належать двосторонні та багатосторонні договори, підписані Україною, та угоди колишнього СРСР, які зберігають юридичну силу для України.

Порядок розгляду справ, законодавство, за яким визначається розгляд справ про визнання особи, що є іноземним елементом, безвісно відсутньою, та підстави за якими розглядаються ці справи, визначається законами та Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованою Конвенцією ратифіковано із застереженнями Законом України N 240/94- ВР від 10 листопада 1994 року.

Згідно зі ст. 25 Конвенції, по справах про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою і по справах про встановлення факту смерті компетентні установи юстиції Договірної Сторони, громадянином якої особа була в той час, коли вона за останніми даними була жива, а у відношенні інших осіб установи юстиції за останнім місцем проживання особи.

Установи юстиції кожної з Договірних Сторін можуть визнати громадянином іншої Договірної Сторони й іншу особу, що проживає на її території, безвісно відсутньою або померлою, а також встановити факт її смерті за клопотанням проживаючих на її території зацікавлених осіб, права й інтереси яких засновані на законодавстві цієї Договірної Сторони.

При розгляді справ про визнання безвісно відсутнім або оголошенні померлим і справ про встановлення факту смерті установи юстиції Договірних Сторін застосовують законодавство своєї держави.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має

найбільш тісний зв'язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю.

Особистим законом особи без громадянства вважається право держави, у якій ця особа має місце проживання, а за його відсутності - місце перебування.

Особистим законом біженця вважається право держави, у якій він має місце перебування.

Як вказано в ст. 20 цього Закону, підстави та правові наслідки визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою регулюється останнім з відомих особистих законів цієї особи.

Отже з викладених норм права та наданих заявником доказів ( про відсутність у особи громадянства України, та останнє місце проживання та перебування в інший державі) виходить, що питання про визнання ОСОБА_3З безвісно відсутньою не може розглядатися судами України та за правилами ЦК України та ЦПК України, що регулює порядок та підстави визнання особи безвісно відсутньою. У зв'язку з чим, висновки суду про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства не суперечать процесуальному закону, а ухвала про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України, з огляду на вимоги ч. З ст.235 ЦПК України, є обґрунтованою.

Отже всі доводи в апеляційній скарзі щодо неможливості закриття провадження у справі суперечать викладеному.

Доводи в апеляційній скарзі щодо розгляду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення не стосуються змісту заяви.

Безпідставні твердження в апеляційній скарзі щодо неправильності оцінки судом положень про об'єм цивільної дієздатності особи, яка визнається безвісно відсутньою. Ці твердження суперечать вимогам ст. 44 ЦК України, яка регулює певні наслідки визнання особи безвісно відсутньою, та загальним нормам ЦК України щодо дієздатності та правоздатності такої особи.

Не є обґрунтованими посилання апелянта на несправедливий суд та порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки немає підстав недопустимості повторної участі судді в розгляді справи, передбачених ст. 21 ЦПК України.

Реалізація судом процесуальних дій при розгляді заяви за правилами ЦПК України, при наявності законодавчо закріпленого механізму усунення процесуальних помилок шляхом апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, не може вважатися проявом упередженості суду. Доступ заявника до правосуддя не обмежується та не порушуються його спадкові права. Тим більше, що за змістом його заяви та дій, спір про власність на спадкове майно, безпосередньо не пов'язаний з визнанням особи безвісно відсутньою, оскільки ОСОБА_4 не ставить питання про захист свого спадкового права в судовому порядку, хоча знає, що у разі виникнення спору про право, спірне питання розглядається в позовному провадженні.

За викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду.

Керуючись статтями 303,312,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку .

Головуючий

Судді