Справа № 524/799/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2014 року суддя Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_1, розглянувши заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В :

До суду звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, одночасно із позовною заявою подано ОСОБА_2 і заяву про забезпечення позову.

В заяві про забезпечення позову позивачка просить суд: накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках № 8301 та № 4180 та інших рахунках відкритих на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в ПАТ «УкрСиббанк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12); накласти арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та інше рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ст. 152 ЦПК України позов може бути забезпечений, зокрема, шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно преамбули Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»: забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

В п. 4 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» наведено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу наведених норм Цивільного процесуального кодексу України, а також розяснень Постанови пленуму Верховного суду України вбачається, що суд може забезпечити позов, у випадках реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

ОСОБА_2, у своїй заяві не наводить жодного реального ризику та не представляє будь яке документальне підтвердження тому, що вищезазначене майно належить ОСОБА_3, та те, що відповідач по справі здійснює чи має намір будь яким чином здійснити реалізацію майна, пошкодити, передати таке майно третім особам у інший спосіб.

З огляду на викладене та те, що заявлені вимоги повинні бути співмірними із ціною позову в задоволенні заяви слід відмовити.

Відповідно до абз. 3 п. 9 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» за змістом ст. 293 ЦПК окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування, проте ухвали про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 209, 210 ЦПК Ураїни, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: