Справа № 445/2446/13
Головуючий у 1 інстанції: Постигач
Провадження № 22-ц/783/1297/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Управління Пенсійного Фонду України у
Золочівському районі Львівської
області на ухвалу Золочівського
районного суду Львівської області від
26 листопада 2013 року у справі за
поданням старшого державного
виконавця відділу Державної
виконавчої служби Золочівського
районного управління юстиції
Львівської області Козоріз Н.В. про
тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві
виїзду за межі України, -

в с
т а н о в и л а:

оскаржуваною ухвалою Золочівського
районного суду Львівської області від
26 листопада 2013 року в задоволенні
подання відділу ДВС Золочівського РУЮ
Львівської області про тимчасове
обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України - відмовлено за
безпідставністю.

Ухвалу оскаржило Управління
Пенсійного Фонду України у
Золочівському районі Львівської
області.

В скарзі просять ухвалу скасувати,
вважаючи, що суд, приймаючи таку,
порушив норми матеріального та
процесуального права. Так, суд, не
врахував, що гр. ОСОБА_3 у процесі
виконання рішення про стягнення з
нього на користь УПФ України у
Золочівському районі Львівської
області 2243,36 грн. продовжує ухилятись
від виконання своїх зобов'язань. Одним
із способів ухилення може бути виїзд за
межі України у тому числі на постійне
місце проживання. Стаття ж 6 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»
прямо передбачає, що ухилення
громадянина від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням є
підставою для тимчасової відмови
громадянину у виїзді за межі України.

В судове засідання особи, що беруть
участь у справі (їх представники) не
з'явилися, причин неявки не повідомили,
тому суд вважав за можливе проводити
розгляд справи у їх відсутності,
враховуючи, що такі належним чином
повідомлялись про час та місце
розгляду справи, клопотань про
відкладення розгляду справи до суду
від них не надійшло, зважаючи на вимоги
ст. 305 ЦПК України, а також на
клопотання, що надійшло від ВДВС
Золочівського РУЮ про розгляд справи у
відсутності їх представника.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть
участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити.

Як вбачається із тексту оскаржуваної
ухвали суд першої інстанції відмову у
задоволенні подання обґрунтовував
відсутністю доказів про те, що особа,
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України якої звернувся
державний виконавець (ОСОБА_3) має намір
ухилитися від виконання своїх
зобов'язань шляхом виїзду за кордон.
Крім цього, на думку суду, сам факт
наявної можливості перетину кордону
вказаною особою не може бути підставою
для обмеження його конституційних
прав.

Відповідно до статті 2 протоколу №4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (ратифікований
Законом України 11 вересня 1997 р.) та
статті 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
заходи щодо обмеження свободи
пересування повинні бути достатньо
виправдані суспільними інтересами в
демократичному суспільстві.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом. Громадянин України не може
бути позбавленим права в будь-який час
повернутись в Україну.

Відповідно до ч.1 ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України
"Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України"
громадянинові України, який має
паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон у
випадках, передбачених пунктами 1-9
частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України
"Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України"
громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у видачі паспорту
у випадку, якщо він ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи), - до
виконання зобов'язань.

Враховуючи вказані вимоги закону
колегія суддів вважає, що для
задоволення подання державного
виконавця про здійснення такого
тимчасового обмеження конституційних
прав громадянина України повинні бути
достатньо вагомі підстави, які
свідчили б про необхідність
застосування такого заходу, насамперед
в інтересах забезпечення виконання
судового рішення. Такими, зокрема,
можна вважати встановлення факту
свідомого ухилення боржника від
виконання судового рішення, вчинення
дій, що свідчили б про намагання
боржника шляхом виїзду за межі України
ухилитись від виконання рішення суду,
тощо.

Однак, як вбачається із подання та
матеріалів доданих до нього, жодних
обґрунтованих доводів, що свідчили б
про свідоме ухилення боржника від
виконання рішення суду чи намагання
ухилитись від виконання такого шляхом
виїзду за межі України суду державним
виконавцем не наведено та жодних
доказів цього не представлено.

Так, виконавець вказує у поданні про те,
що на виконання рішення №510 від 10.07.2013
року виданого УПФ України у
Золочівському районі про стягнення з
ОСОБА_3 2243,36 грн. на користь УПФ України
у Золочівському районі вчинено ряд
виконавчих дій, а саме здійснено ряд
запитів з метою встановлення наявності
у боржника майна чи грошових коштів, що
жодних позитивних результатів не дали,
а тому враховуючи, що рішення не
виконане, а боржник у відділ ДВС не
з'явився є всі підстави для задоволення
подання.

Однак, як вбачається із матеріалів
справи, у таких відсутні будь-які дані
про належне повідомлення боржника про
необхідність виконання рішення, що
перебуває на виконанні, а сам факт
відсутності майна у боржника чи
грошових коштів не свідчить про
намагання його ухилитись від виконання
рішення, що перебуває на виконанні, тим
більше шляхом виїзду за межі України.

Враховуючи вказане суд вважає, що сам
факт невиконання рішення боржником без
подання належних доказів, які б
безспірно стверджували про намагання
боржника ухилитись від виконання
такого, зокрема, і шляхом виїзду за межі
України не може бути підставою для хоч
і тимчасового, проте обмеження
конституційних прав громадянина
України.

Тому, доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає
необґрунтованими, а скаргу такою, що до
задоволення не підлягає. Ухвалу ж суду
першої інстанції слід залишити в силі
як таку, що постановлена з дотриманням
вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1,
313, 314 ч.1 п.4, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного Фонду України у
Золочівському районі Львівської
області - відхилити.

Ухвалу Золочівського районного суду
Львівської області від 26 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, є остаточною та
оскарженню в касаційному порядку не
підлягає.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я.
Бакус

Т.А.
Гірник