У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі суддів:
Чужі Ю.Г. (головуючий), Леска В.В., Кожух
О.А., при секретарі Голінко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Тячівського районного суду від 6 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Тячівської державної
нотаріальної контори, третя особа -
Грушівська сільська рада, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її
дядько ОСОБА_5.

При житті 13.05.2009 року ОСОБА_5 вчинив
особисте розпорядження і на випадок
своєї смерті заповів усе своє майно
позивачці.

З метою отримання свідоцтва про право
на спадщину за заповітом вона
звернулася до державної нотаріальної
контори, проте у видачі такого їй було
усно відмовлено у зв'язку з тим, що
будинок, який належав спадкодавцю, ним
при житті проданий.

Згідно договору купівлі-продажу від
26.05.2009 року, посвідченого Тячівською
районною державною нотаріальною
конторою, зареєстрованого в реєстрі за
№ 1-1544, ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 купила
житловий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 вказувала, що договір
купівлі-продажу від 26.05.2009 року
підписаний іншою особою, а не ОСОБА_5

Посилаючись на дані обставини та норми
цивільного законодавства, просила
визнати цей договір купівлі-продажу
недійсним.

Рішенням Тячівського районного суду
від 6 грудня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_3, посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим
ставить питання про скасування рішення
місцевого суду та ухвалення нового
рішення про задоволення її позову.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа
розглянута у відсутності сторін, які
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, а повідомлення
апелянта про причини неявки в судове
засідання колегією визнані не
поважними.

Дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляції, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер дядько
позивачки - ОСОБА_5.

При житті 13.05.2009 року ОСОБА_5 вчинив
особисте розпорядження і на випадок
своєї смерті заповів усе своє майно
позивачці.

Водночас 26.05.2009 року, між ОСОБА_5 та
відповідачкою ОСОБА_4 було укладено
договір купівлі-продажу, посвідчений
Тячівською районною державною
нотаріальною конторою, зареєстрований
в реєстрі за № 1-1544, згідно умов якого
остання придбала від нього житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Договір купівлі-продажу житлового
будинку укладається у письмовій формі
і підлягає нотаріальному посвідченню
(ст. 657 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
стверджувала, що ОСОБА_5 не підписував
вищевказаний договір купівлі-продажу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити вказаному кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина третя цієї статті передбачає,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. В порушення цих вимог
процесуального закону позивач не
довела обставин, на які посилалася як
на підставу своїх вимог і з якими закон
пов'язує визнання правочинів
недійсними.

Зокрема позивач не надала суду
належних і допустимих доказів, які б
свідчили про те, що оспорюваний
правочин від 26.05.2009 року був підписаний
не ОСОБА_5

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції, на думку колегії суддів,
дійшов обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову.

Суд вірно встановив фактичні обставини
справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим і підстав для його зміни
чи скасування немає. Доводи апеляції
висновків суду не спростовують, а тому
до уваги взяті бути не можуть.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від
6 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак протягом
двадцяти днів може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: