Справа №582/238/13 Головуючий у суді у 1
інстанції - Діска А.Б.Номер провадження
22-ц/788/232/14 Суддя-доповідач - Ільченко О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Гагіна М. В., Рибалки В. Г.,

за участю секретаря судового засідання
- Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Недригайлівського
районного суду Сумської області від 09
грудня 2013 року

у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
"Дружба-Нова", третя особа - відділ
Держземагенства у Недригайлівському
районі

про визнання договорів оренди землі
недійсним,

в с т а н о в и л
а :

Рішенням Недригайлівського районного
суду Сумської області від 09 грудня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачки, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, неправильне застування
норм матеріального права, просить
зазначене рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задоволити. При цьому
посилається на те, що суд не взяв до
уваги те, що не всі аркуші договорів
оренди землі підписані позивачкою та,
що сторонами на час укладення
договорів не було погоджено усіх
істотних умов договорів та було
відсутнє її волевиявлення на укладення
правочину, оскільки вона відмовилась
від реєстрації договорів, а тому
договори є неукладеними.

Заслухавши пояснення апелянта, який
підтримав апеляційну скаргу,
заперечення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не надано належних і
допустимих доказів того, що укладенням
договорів оренди відбулося з
порушенням норм закону та, що вони
якимось чином обмежують чи порушують
її права, як власника землі.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
відповідає фактичним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 01
вересня 2010 року між ОСОБА_3 і
сільськогосподарським ТОВ
«Дружба-Нова» було укладено два
договори оренди земельних ділянок,
відповідно до яких позивачка передала
товариству земельні ділянки площами 3,08
га та 3,09 га строком на сім років. (а.с. 44,
52)

01 вересня 2010 року сторонами були
визначені межі земельних ділянок в
натурі, а 31 січня 2012 року договори
оренди були зареєстровані в
Недригайлівському районному відділі
Держкомзему і в цей же день
орендодавець - ОСОБА_3 передала, а
орендар - сільськогосподарське ТОВ
«Дружба-Нова» прийняло на умовах
оренди в строкове платне володіння
користування вищезазначені земельні
ділянки, що підтверджується наявними в
матеріалах справи копіями відповідних
актів. (а.с. 47, 55) Крім того, позивачка
отримала в якості орендної плати
грошові кошти в розмірі 1000 грн.
відповідно до умов п. 4.4 договору. (а.с. 44)

Однак, з липня 2011 року позивачка почала
звертатись до відділу Держкомзему з
заявами не реєструвати зазначені
договори, посилаючись на порушення під
час їх укладення ст.ст. 14, 15, 18, 20, 32, 33
Закону України «Про оренду землі» та,
що сторони не дійшли згоди щодо усіх
істотних умов і ці умови є для неї
невигідними. Проте, колегія суддів не
може взяти ці доводи до уваги, оскільки
судом першої інстанції встановлено, що
спірні договори оренди землі містять
усі необхідні умови. Це вбачається і з
порівняльного аналізу змісту ст. 15
Закону України «Про оренду землі» та
пунктів 2-8, 10, 13 договорів. (а.с. 44, 52) До
того ж, форма договорів оренди
розроблена на основі типового договору
оренди землі, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 03
березня 2004 року № 220, про що зазначено в
п.п. 14,1 договорів.

Факт відповідності укладених між
сторонами договорів оренди вимогам
Закону України «Про оренду землі»
підтвердив представник позивачки в
суді апеляційної інстанції. Разом з
тим, одним із його доводів є те, що
ОСОБА_3 відмовилась від укладення
вищезазначених договорів до їх
реєстрації, але колегія суддів не може
це взяти до уваги, виходячи з
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

На підставі статті 20 Закону України
«Про оренду землі» (у редакції, яка була
чинною на момент виникнення
правовідносин) укладений договір
оренди землі підлягає державній
реєстрації. Право оренди земельної
ділянки виникає з дня державної
реєстрації цього права відповідно до
закону, що регулює державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру.

Таким чином, моментом вчинення
правочину слід вважати момент, коли
сторони свого часу досягли згоди з усіх
істотних умов. Одностороння незгода
сторони з реєстрацією раніше
підписаного нею договору не може
визнаватися обставиною для визнання
його недійсним із підстав,
передбачених частиною третьою статті
203 та частиною першою статті 215 ЦК
України, а відповідно до вимог статті 214
ЦК України відмова від двостороннього
правочину може відбуватися лише за
взаємною згодою сторін.

Така правова позиція Висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 25 грудня 2013 року у справі № 6-118цс13,
яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

Інших доводів для скасування рішення
суду апелянтом не зазначено.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
але апелянтом не надано доказів, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції.

Ні в суді першої інстанції, ні в
апеляційному суді позивачкою не надано
доказів порушення її прав під час
укладення спірних договорів оренди
землі з сільськогосподарським ТОВ
«Дружба-Нова».

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що судове рішення ухвалено з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційну скаргу необхідно відхилити,
а рішення суду - залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити, а Недригайлівського
районного суду Сумської області від 09
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду Сумської
області: О.Ю. Ільченко