Справа №576/1492/13 Головуючий у суді у 1
інстанції - ВасяновичВ.М.Номер
провадження 22-ц/788/10/14 Суддя-доповідач -
Лузан Л. В. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Маслова В. О., Сибільової Л. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк"

на рішення Глухівського
міськрайонного суду Сумської області
від 28 серпня 2013 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

в с т а н о в и л а
:

14 червня 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк"
звернувся до суду з позовом,
посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконує
зобов'язання за кредитним договором,
просив суд стягнути з відповідача
заборгованість, яка станом на 03 червня
2013 року складає 35749,92 грн. :

1173,79 грн. - заборгованість за кредитом;

12179,31 грн. - заборгованість по процентам
за користування кредитом;

354,60 грн. - заборгованість по комісії за
користуванням кредитом;

19863,65 грн. - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором;

а також штрафи відповідно до пункту
2.4.5.5 Умов та правил надання банківських
послуг:

500 грн. - штраф (фіксована частина),

1678,57 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням суду від 28 серпня 2013 року
відмовлено ПАТ КБ "Приватбанк" у
задоволенні позову за пропуском строку
позовної давності.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
задоволення позовних вимог з тих
підстав, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що у справі не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд визнав встановленими,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та що судом були
порушені або невірно застосовані норми
матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення особи, яка бере участь у
справі, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач пропустив п'ятирічний строк
позовної давності, встановлений
договором, для стягнення з відповідача
спірної суми.

Колегія суддів вважає, що з таким
висновком суду повністю погодитися не
можна, оскільки суд дійшов його без
повного і всебічного з'ясування
дійсних обставин справи, прав та
обов'язків сторін у спірних
правовідносинах, належної правової
оцінки зібраних у справі доказів. У
зв'язку з цим колегія суддів вважає, що
постановлене у справі рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову. При
цьому колегія суддів виходить з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 06
лютого 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк"
та ОСОБА_3 був укладений договір
№SUXRRX11050143, відповідно до умов якого
відповідач отримав кредит у розмірі 1608
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом.

Відповідно до умов договору погашення
заборгованості здійснюється в
наступному порядку: щомісяця в період
сплати, Позичальник повинен надавати
Банку грошові кошти (щомісячний платіж)
для погашення заборгованості за
Кредитом, яка складається із
заборгованості за Кредитом, за
відсотками, та інших витрат .

17 лютого 2009 року ПАТ КБ "Приватбанк"
звертався до суду із заявою про видачу
судового наказу про стягнення
заборгованості за спірним кредитним
договором №SUXRRX11050143, укладеним 06
лютого 2007 року, в сумі 5520 грн. 66 коп., яка
утворилась станом на 09 грудня 2008 року, а
саме :

1173,79 грн. - заборгованість за кредитом;

2465,09 грн. - заборгованість по процентам
за користування кредитом;

354,60 грн. - заборгованість по комісії за
користуванням кредитом;

1026,20 грн. - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором;

250 грн. - штраф (фіксована частина),

250,98 грн. - штраф (процентна складова).

18 лютого 2009 року Глухівський
міськрайонний суд Сумської області
видав судовий наказ про стягнення з
ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ "Приватбанк"
заборгованості за названим кредитним
договором в сумі 5520 грн. 66 коп. ( справа
№2-н-14/2009 р.).

Вбачається, що названий судовий наказ
був поданий до державної виконавчої
служби для примусового виконання.
Проте, у зв'язку з тим, що боржник не
працює, майна у нього не виявлено,
постановою державного виконавця від 19
червня 2009 року виконавчий документ був
повернутий стягувачеві (ас. 74).

Під час розгляду справи у суді першої
інстанції ОСОБА_3 не приймав участі у
судовому засіданні, оскільки, як
вбачається з матеріалів справи, він 25
листопада 2011 року був засуджений і
відбуває покарання у виправній колонії
до цього часу ( ас. 208).

У своїх запереченнях на апеляційну
скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_3
заявив клопотання про застосування
позовної давності.

При вирішенні питання про застосування
позовної давності у даній справі
колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України
передбачається, що позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Статтею 260 ЦК передбачається, що
позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими статтями 253 - 255
цього Кодексу. Порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За статтею 267 ЦК 3. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. 4. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. 5. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

В обґрунтування своїх доводів про те,
що сторонами була досягнута
домовленість про збільшення позовної
давності до 5 років, позивач посилався
на положення п. 5.5 "Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка», «Стандарт»)", доданих до
позовної заяви (ас.7-14).

Проте колегія суддів вважає, що доводи
ПАТ КБ "Приватбанк" щодо укладення з
відповідачем письмового договору про
збільшення позовної давності до 5 років
не підтверджені належними та
допустимими доказами, як того вимагає
ст.60 ЦПК України. При цьому колегія
суддів виходить з наступного.

Статтею 11 ЦПК передбачається, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК 1. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. 2. Докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі.

У підписаній відповідачем "Заяві
позичальника" зазначено, що
позичальник ознайомився та згоден з
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(СТАНДАРТ). Банк додав до позовної
заяви зміст "Умов", які не містять
підпису відповідача. Доказів того, що
саме з вказаними Умовами був
ознайомлений відповідач, підписуючи
"заяву позичальника", матеріали
цивільної справи не містять (ас.33,38).

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

З матеріалів вищеназваної справи
№2-н-14/2009 р. вбачається, що до заяви про
видачу судового наказу ЗАТ КБ
"Приватбанк" також додавав "Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка», «Стандарт»)", як
складову частину кредитного договору
№SUXRRX11050143. Проте вбачається, що "Умови" у
справі за заявою про видачу судового
наказу за своїм змістом відрізняються
від документу під такою ж назвою, який
був доданий до позовної заяви у даній
справі, хоча у названих справах мова
йде про один і той же кредитний договір.

В "Умовах", доданих до заяви про видачу
судового наказу, підпис відповідача
відсутній.

На підтвердження того, що при укладенні
кредитного договору відповідач був
ознайомлений саме з таким змістом
"Умов", текст яких був доданий до
позовної заяви у даній справі, -
позивач будь-яких доказів суду також не
надав.

В той же час з доданої Банком до
позовної заяви ксерокопії "Умов", а
також ксерокопії "Умов" іншого змісту (у
справі про видачу судового наказу)
вбачається, що вони містять загальні
положення про умови та правила надання
банківських послуг для необмеженого
кола осіб з можливістю отримання
банківських послуг і не є Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт), які є
складовою кредитного договору згідно
заяви позичальника ОСОБА_3, та не є
домовленістю сторін про збільшення
строку позовної давності в розумінні
ст.259 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів не
вбачає підстав для прийняття їх як
допустимого доказу у справі, оскільки
він не відповідає вимогам ст. 259 ЦК,
відповідно до якої договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

За наведених обставин при вирішенні
даної справи колегія суддів виходить
із загального строку позовної
давності у три роки, передбаченого ст.
257 ЦК України, та відсутності доказів
про існування між сторонами договору
про збільшення позовної давності, як це
вимагається ст. 259 ЦК України.

Щодо застосування 3-х річного строку
позовної давності при вирішенні даної
справи колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Колегія суддів керується правовими
позиціями, висловленими Верховним
Судом України у постанові від 06
листопада 2013 року (у справі № 6-116 цс 13)
за наслідками розгляду заяви про
перегляд судових рішень із мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, оскільки вони
обов'язкові для усіх судів України.
Згідно з ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1
ст. 355 цього Кодексу.

Зокрема, у названій постанові від 06
листопада 2013 року (у справі № 6-116 цс 13)
була висловлена наступна правова
позиція.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України ), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

Із підписаної відповідачем "Заяви
позичальника" вбачається, що погашення
заборгованості здійснюється у
наступному порядку : щомісяця в період
сплати, за який приймається період з
«20» по «25» число кожного місяця
Позичальник повинен надати Банку
грошові кошти (щомісячний платіж) у
сумі 182,39 грн. для погашення
заборгованості за Кредитом, яка
складається із заборгованості за
кредитом, відсотків, винагороди,
комісії а також інших витрат згідно з
Умовами.

При порушенні Позичальником
зобов'язань із погашення Кредиту,
Позичальник сплачує Банку відсотки за
користування Кредитом в розмірі 15,17% в
місяць, розрахованих від суми залишку
непогашеної заборгованості за
кредитом (ас.33, 38, 39).

Таким чином вбачається, що позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
кожного 20-25 числа місяця, початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежа.

З урахуванням вищенаведеного при
вирішенні питання про стягнення з
відповідача суми заборгованості
колегія судді виходить з наступного.

Судом встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що останній платіж
за цим договором відповідач сплатив у
червні 2007 року, а останній день сплати
заборгованості по кредиту - 25 лютого 2008
року ( ас.3).

З матеріалів справи вбачається, що у
даній справі заявлений позов про
стягнення заборгованості по
кредитному договору, яка утворилась з
часу укладення договору і до 03 червня
2013 року ( ас. 3). Проте вбачається, що
частина названої заборгованості в сумі
5520 грн. 66 коп., яка утворилась з часу
укладення договору і до 09 грудня 2008
року, - була стягнута на користь Банку
судовим наказом від 18 лютого 2009 року .

Крім того, вбачається, що у підписаній
сторонами "Заяві позичальника"
відсутні умови щодо сплати комісії, а
також такі види відповідальності як
пеня, штрафи. Вище колегія суддів
навела мотиви, за яких не вбачає
підстав застосовувати "Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка», «Стандарт»)", як складову
частину кредитного договору №SUXRRX11050143.
Слід зазначити, що зміст "Умов", доданих
до позовної заяви, та "Умов", доданих до
заяви про видачу судового наказу,
відрізняється і в частині обсягу
відповідальності позивальника за
порушення зобов'язань за договором,
тому названа обставина також
унеможливлює застосування таких "Умов"
у вирішенні спору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з
відповідача підлягає стягненню лише
заборгованість за відсотками за період
з 09 грудня 2008 року по 03 червня 2013 року,
але в межах позовної давності у три
роки (тобто з 01.06.2010 по 03 червня 2013 року):

12179,31 грн. - 5657,67 грн. = 6521,64 грн. ( ас. 111)
.

Заборгованість за тілом кредиту в сумі
1173,79 грн. та за процентами, яка
утворилась за період з часу укладення
договору і до 09 грудня 2008 року в сумі
2465,09 грн., була стягнута раніше - судовим
наказом від 18 лютого 2009 року.

При вирішенні питання про розподіл
судових витрат у справі колегія суддів
керується вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК
України, відповідно до якої стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Позовні вимоги задоволені частково, на
18,24 %, а тому понесені ПАТ КБ "Приватбанк"
судові витрати у сумі 536,25 грн. ( 357,50 грн.
+ 178,75 грн. )

підлягають відшкодуванню за рахунок
відповідача в сумі 97,81 грн. (18,24 % від 536,25
грн.) .

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст.307, пп. 1, 2, 3, 4 ч.1
ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" задовольнити
частково.

Рішення Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 28 серпня 2013
року скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" заборгованість за
договором №SUXRRX11050143 від 06 лютого 2007
року в сумі 6521 грн. 64 коп. (шість тис.
п'ятсот двадцять одну грн. 64 коп.).

В іншій частині у задоволенні позову
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" 97,81 грн. в рахунок
відшкодування понесених судових
витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -