Номер провадження: 22-ц/785/8748/14
22-ц/785/8647/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кравця Ю.І.

при секретарі: Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою

- ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 20 травня 2014 року про відмову у прийнятті до провадження та до спільного розгляду з первісним позовом уточненої зустрічної позовної заяви,

за апеляційними скаргами:

- ОСОБА_2,

- ОСОБА_3 та ОСОБА_4

- ОСОБА_5 та ОСОБА_6

на рішення Київського районного суду м.Одеси від 17 липня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визначення порядку користування квартирою, зобов`язання не перешкоджати у проживанні, зобов`язання ОСОБА_2 передати ключі від вхідної двері, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 Стапаніди Василівни до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, припинення права власності, визнання права власності, присудження грошової компенсації, за позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 року ОСОБА_7 звернувся до районного суду з позовом, який неодноразово уточнював та в якому просив визначити порядок користування належною йому на праві власності квартирою № 81 в буд.123 корпус 4 по вул. Люстдорфська дорога у м. Одесі, зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перешкоджати йому у проживанні в квартирі, зобовязати ОСОБА_2 передати ключі від вхідної двері квартири, виселити з цієї квартири громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на вселення та проживання яких він не надавав своєї згоди.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, яку надалі уточнювала до ОСОБА_7 про визнання її права власності на 1/2 часину квартири № 81 в буд.123 корпус 4 по вул.Люстдорфська дорога у м.Одесі, припинення права власності ОСОБА_7 на 1/2 частину вказаної квартири, визнання її права власності на усю квартиру, присудження грошової компенсації, посилаючись на своє право на цю квартиру.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися з позовною заявою, яку неодноразово уточнювали до ОСОБА_7 про визнання за кожною з них права власності на ? частку квартири № 81 в буд.123 корпус 4 по вул.Люстдорфська дорога у м.Одесі.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20 травня 2014 року у прийнятті до провадження та до спільного розгляду з первісним позовом уточненої зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014 року позовну заяву ОСОБА_7 задоволено.

Визначено порядок користування квартирою № 81, по Люстдорфській дорозі, 123, корпус 4, в м. Одесі, за яким у користування ОСОБА_7 визначається кімната, площею 17, 6 кв.м., ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - кімната, площею 11, 9 кв.м.; кухня, коридор, комірна, ванна кімната, туалет цієї квартири - у загальному користуванні.

Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_7 в проживанні у квартирі № 81, по Люстдорфській дорозі, 123, корпус 4, в м. Одесі.

Зобовязано ОСОБА_2 передати ОСОБА_7 ключі від квартири № 81, по Люстдорфській дорозі, 123, корпус 4, в м. Одесі.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири № 81, по Люстдорфській дорозі, 123, корпус 4, в м. Одесі, без надання іншого житлового приміщення.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 - відмовлено.

У позовній заяві ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання за кожною права власності на 1/4 частку квартири № 81, по Люстдорфській дорозі, 123, корпус 4, в м. Одесі - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20 травня 2014 року та з рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014 року, ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду. В апеляційній скарзі стоїть питання про скасування ухвали суду про відмову у прийнятті до провадження та до спільного розгляду з первісним позовом уточненої зустрічної позовної заяви та рішення суду, яким вирішено справу по суті. ОСОБА_2 просить ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити. Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, здійснити поділ спільної сумісної власності квартири; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 81, по Люстдорфській дорозі, 123, корпус 4, в м. Одесі, припинити право власності на 1/2 частину квартири, яка належить ОСОБА_7; присудити за ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію за 1/2 частину квартири, визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру; стягнути з ОСОБА_7 на її користь витрати на утримання 1/2 частини квартири у розмірі 80732 гривні; визначити порядок виконання рішення суду шляхом зарахування витрат на утримання 1/2 частини квартири у розмірі 80732 грн. до вартості грошової компенсації за 1/2 частину квартири у розмірі 211557,13 грн.;

посилаючись на порушення судом першої інстанції при постановленні ухвали та ухвалення рішення норм матеріального і процесуального права

Не погоджуючись з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2014 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до апеляційного суду і просять скасувати вищезазначене рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити, а позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити, визнавши за кожною з них право власності на 1/4 частину квартири № 81, по Люстдорфській дорозі 123, корпус 4, в м. Одесі;

посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Не погоджуючись з рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014 року, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до апеляційного суду і просять скасувати вищезазначене рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити;

посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення . першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

- ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зареєстрували свій шлюб у 1979 році, від шлюбу мають двох повнолітніх дочок: Арину, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2;

- 03.02.1993 року шлюб між подружжям було розірвано;

- У грудні 1985 року ОСОБА_7 став членом житлово-будівельного кооперативу «Київський-18»;

- ОСОБА_7 на підставі довідки, виданої житлово-будівельним кооперативом «Київський-18» 24.09.1992 року за № 81-к про сплату паю та паєнакопичення, є власником квартири загальною площею 48, 3 кв. м. 81 у корпусі 4 будинку 123 по Люстдорфській дорозі, в м. Одесі;

- Належне ОСОБА_7 нерухоме майно зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» у реєстровій книзі за № 3к за реєстровим номером 285, стор.178 від 05.11.1992 року;

- На цей час ОСОБА_7 не мешкає у належній йому квартирі, де залишились проживати його колишня дружина ОСОБА_2, їхні дочки ОСОБА_3, ОСОБА_4, та без дозволу власника вселилися до його дочки та колишньої дружини ОСОБА_5, ОСОБА_6;

- Позивачу перешкоджають у користуванні та володінні належною йому квартирою.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог ОСОБА_7 про визначення порядку користування квартирою, зобов`язання не перешкоджати у проживанні та передати ключі від вхідної двері, про виселення, відмовляючи у прийнятті уточненої зустрічної позовної заяви та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_2 по суті раніше заявлених вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири, припинення права власності, визнання права власності, присудження грошової компенсації, відмовляючи у позові заявленому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку набувальної давності, суд першої інстанції виходив з того, що:

- ОСОБА_7 є власником квартири загальною площею 48, 3 кв. м. 81 у корпусі 4 будинку 123 по Люстдорфській дорозі, в м. Одесі і його тривале не проживання і не утримання ним квартири не припиняє його права власності на дане майно. Тому для відмови у позовних вимогах про зобовязання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_7 у проживанні у квартирі № 81, по Люстдорфській дорозі 123 корпус 4 в м. Одесі, власником якої він є, відсутні правові підстави, а сам позов є обґрунтованим та доведеним. Також є обґрунтованими позовні вимоги про зобовязання ОСОБА_2 передати ОСОБА_7 ключі від належної йому квартири № 81 по Люстдорфській дорозі 123 корпус 4 в м. Одесі;

- ОСОБА_7, як власник квартири не надавав згоди на вселення у належну йому квартиру ОСОБА_5, ОСОБА_6, до дочки ОСОБА_3 та колишньої дружини ОСОБА_2 відповідно;

- Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

На час розірвання шлюбу сторін у 1993 р. був чинним КпШС України, відповідно до частини 3 ст. 28 якого, для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю розлученого подружжя, також було встановлено трьохрічний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

- ОСОБА_7 неодноразово надавав відповідну заяву про застосування такого строку, який вважає пропущеним ОСОБА_2 ще з серпня 1996 року;

- Сплата ОСОБА_2 вартості комунальних послуг за період з 1998 року, за яку вона просить стягнути з ОСОБА_7 грошову компенсацію, не спростовує твердження ОСОБА_7 про застосування строків позовної давності. Крім того, сама ОСОБА_2 наполягає, що ОСОБА_7 не проживає в квартирі більш, ніж 10 років, а відтак не користується світлом, водою, тепловою енергією. Проживаючи у квартирі без дозволу власника ОСОБА_7 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також користуються комунальними послугами. З більшості з наданих квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається, що платником є саме ОСОБА_7;

- Посилання ОСОБА_2 на те, що власник нерухомого майна ОСОБА_7 не утримував належну йому квартиру, не є підставою для припинення його права власності.

- Доводи ОСОБА_2, що вона, як співвласник квартири бажає припинити право власності ОСОБА_7 у відповідності до ст. 365 ЦК України, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки з чотирьох пунктів, визначених у частині 1 цієї статті, жоден не може бути застосований до спірних правовідносин. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Цієї норми закону ОСОБА_2 виконано не було.

- Присудження з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 грошової компенсації у розмірі різниці вартості кімнати, площею 11,9 кв. м. у спірній квартирі, посилання на неможливість проживання двох сімей у цій квартирі та що це суперечить інтересам сторін та їхніх дітям, є безпідставними та недоведеними. Також недоведеними є посилання ОСОБА_2, що вона зробила капітальний ремонт у спірному будинку. Доказів отримання нею дозволу від власника будинку на такі дії та саме необхідності капітального ремонту, як і доказів проведення ремонту, суду не надано;

- Посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на набуття ними права власності на 1/4 частину спірної квартири кожною в порядку набувальної давності у зв`язку із тривалим проживанням на цій жилплощі, добросовісністю, відкритістю, безперервністю володіння, та на те, що їхня мати ОСОБА_2 також користується цією квартирою і вважає себе, як і вони, власником, не мають юридичного значення за заявленими ними позовними вимогами в порядку ст. 344 (набувальна давність) та 397 (суб`єкти права володіння чужим майном) ЦК України, оскільки за правовідносинами, що існують між сторонами, у зазначених позивачів не виникло право власності на частку нерухомого майна.

Такі висновки суду відповідають матеріалам справи, засновані на законодавстві.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що власником спірної квартири є ОСОБА_7, який 24.09.1992 року отримав довідку про виплату паю, як член ЖСК. Тривале не проживання власника у квартирі після розірвання шлюбу, проживання у квартирі протягом 20 років його колишньої дружини і їх спільних дітей протягом 20 років після припинення сімейних відносин не припиняє право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру.

Разом з тим, ОСОБА_2 у передбачений законом строк про поділ майна, набутого під час шлюбу в тому числі квартири, за яку виплачувався пай під час шлюбу, не звернулася. Кінцевий строк звернення до суду з позовом щодо поділу квартири сплив у серпні 1996 року навіть з урахуванням часу, коли ОСОБА_2 дізналася або мала дізнатися про те, що квартира зареєстрована на праві власності за її колишнім чоловіком серпень 1993 року, що не заперечувалося самою ОСОБА_2 в засіданні судової колегії. Не знання законодавства не відноситься до поважних причин, а відтак не є достатньою підставою для поновлення строку.

Районний суд правильно встановивши вказані обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку, про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Також, суд, встановивши, що ОСОБА_7, як власнику спірної квартири, створюються перешкоди у її користуванні та обмежується його доступ до квартири, мотивовано захистив його право та усунув перешкоди у володінні та користування кватирою, зобов`язавши ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_7 в проживанні у квартирі, зобов`язавши ОСОБА_2 передати ОСОБА_7 ключі від належної йому квартири.

Висновок суду про задоволення вимог ОСОБА_7 щодо встановлення порядку користування спірною квартирою і виділення йому кімнати площею 17,6 кв. м., а колишній дружині і дочкам кімнати11,6 кв. м. заснований на положеннях ч.1 ст. 405 ЦК України, яка передбачає право власника житла визначати житлове приміщення, яке колишні члени його сім`ї мають право займати.

При цьому, як пояснив представник позивача в засіданні судової колегії, в даний час ОСОБА_7 має іншу сім`ю і малолітню дитину, з якою проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3. Однак його малолітня дитина потребує лікування, що обумовлює приїзд до м. Одеси і потребу у житлі в межах міста. Він не ставить ціллю позбавлення житла колишньої дружини та своїх дорослих дочок. Незручності пов`язані з встановлення порядку користування мають поважні причини.

Районний суд вірно встановивши, що ОСОБА_7, як власник квартири не надавав згоди на вселення у належну йому квартиру ОСОБА_5, ОСОБА_6, до дочки ОСОБА_3 та колишньої дружини ОСОБА_2 відповідно, прийшов до правильного висновку щодо виселення вказаних осіб без надання іншого житлового приміщення, що передбачено ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду про безпідставність і недоведеність вимог ОСОБА_2 про стягнення з неї на користь ОСОБА_7 грошової компенсації у розмірі різниці вартості кімнати, площею 11,9 кв. м. у спірній квартирі з посилання ОСОБА_9 на неможливість проживання двох сімей у цій квартирі, що це суперечить інтересам сторін та їхніх дітям.

Також обгрунтованим є висновок районного суду щодо доведеності ОСОБА_2 про здійснення нею капітального ремонту в контексті із висновком суду щодо безпідставності її вимог про стягнення з ОСОБА_7 частини вартості ремонтних робіт із заліком даної суми в рахунок компенсації вартості частки квартири у праві власності ОСОБА_7

Набувши висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_7 вартості сплачених нею з 1998 року комунальних послуг, районний суд вірно встановивши, що ОСОБА_7 у цей період у квартирі не проживав і комунальними послугами не користувався та не сплачував за комунальні послуги, набув правильного висновку, що заявлена вимога не спростовує твердження ОСОБА_7 про застосування позовної давності, що відповідає матеріалам справи і засновано на законодавстві.

Правильним є висновок суду першої інстанції про не виникнення у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності в порядку набувальної давності на ? частину квартири за кожною, оскільки з матеріалів справи вбачається про обізнаність даних позивачів щодо власника даної квартири, що суперечить диспозиції норми статті 344 ЦК України, яка окрім того, не може застосовуватися щодо невиділеної в окрему одиницю частки у майні.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що 16.04.2014 року Київський районний суд м. Одеси після переходу до судових дебатів, їх проведення, видалився до нарадчої кімнати для оголошення рішення. Проте після виходу з нарадчої кімнати, суд відновив провадження та повернувся до розгляду справи для додаткової перевірки в межах зясування питання про те чи є кімнати у спірній квартирі ізольованими, що відповідає ч. 2 ст. 195 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 ЦПК України розгляд справи у випадку, встановленому ч.2 ст. 195 ЦПК України проводиться виключно в межах обставин, що потребують додаткової перевірки.

24.04.2014 року до суду звернулася ОСОБА_2 з уточненою зустрічною позовною заявою, де виклала нові вимоги, якими змінила і предмет і підстави зустрічного позову.

При таких обставинах районний суд в судовому засіданні 20.05.2014 року обґрунтовано постановив ухвалу, яку виклав окремим процесуальним документом, про відмову у прийнятті до провадження та до спільного розгляду з первісним позовом уточненої зустрічної позовної заяви і розглядав зустрічний позов з вимогами що були викладені до видалення суду в нарадчу кімнату після закінчення судових дебатів 16.04.2014 року для ухвалення рішення у справі, яке не проголошено у зв`язку із поновленням судом розгляду справи у зв`язку із потребою у з`ясуванні обставин щодо ізольованості кімнат у спірній квартирі.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зведені до переоцінки доказів та спрямовані на вільне тлумачення норм законодавства, яке при розгляді справи правильно застосовано районним судом.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 312, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року про відмову у прийнятті до провадження та до спільного розгляду з первісним позовом уточненої зустрічної позовної заяви залишити без змін.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

ОСОБА_10