У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справах
апеляційного суду Рівненської області
у складі:

Головуючого
судді: Демянчук С.В.

суддів:
Гордійчук С.О., Шимківа С.С.,

секретаря
судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Універсал Банк" на рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 23 вересня 2013
року по справі за позовом публічного
акціонерного товариства "Універсал
Банк" до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
зустрічний позов ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства "Універсал
Банк", ОСОБА_2, третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про
визнання договору іпотеки недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів ,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 23 вересня 2013
року в задоволенні позову ПАТ
«Універсал Банк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
- відмовлено повністю за
безпідставністю позовних вимог.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ
«Універсал Банк», ОСОБА_2, третя особа
без самостійних вимог на стороні
відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3 про
визнання договору іпотеки недійсним
відмовлено повністю, у зв'язку з його
недоведеністю.

Вважаючи дане рішення незаконним в
частині відмови в позові ПАТ
«Універсал Банк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, ПАТ «Універсал Банк» подав
апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги
вказує, що оскаржуване рішення в цій
частині є необґрунтованим та таким, що
не відповідає нормам матеріального
права, а саме ст.ст. 572, 590 ЦК України,
ст.ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку»,
а тому підлягає скасуванню.

________________________________________________________________________
_____________________

Провадження № 22ц-787/8/2014
Головуючий у суді 1
інстанції:Тимощук О.Я.

Доповідач : Демянчук С.В.

Зазначає, що 16 березня 2009 року між
позичальником та ОСОБА_1 (надалі
відповідач) укладено договір
купівлі-продажу, посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 579
(надалі - договір купівлі-продажу),
відповідно до якого позичальник продав
відповідачу домоволодіння,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що
складається з житлового будинку,
огорожі, хвіртки, воріт та замощення.

Ст. 23 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі переходу права
власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, іпотека є
дійсною для набувача відповідного
нерухомого майна, навіть у тому
випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою.

Згідно ч. 2 ст. 23 Закону України «Про
іпотеку» особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статус іпотекодавця і має всі його
права і несе всі його зобов'язання за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.

Тому відповідач набула статусу
іпотекодавця та має всі права і несе
всі обов'язки за договором іпотеки.

Вказує, що приймаючи до уваги
невиконання позичальником своїх
зобов'язань за кредитним договором,
набуття права власності на предмет
іпотеки відповідачем, позивач має
право звернутись до відповідача з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Крім того зазначає, що на поточний
момент заборгованість позичальника за
кредитним договором не погашена, суд
першої інстанції не дослідив ту
обставину, що на момент звернення до
суду та на даний час майно обтяжене
іпотекою, про що до Державного реєстру
іпотек внесено відповідний запис.

Також вказує, що суд першої інстанції
посилався на те, що повідомлення про
порушення основного зобов'язання, що
було відправлено ОСОБА_1, не відповідає
вимогам Договору іпотеки та/або
вимогам законодавства.

Згідно ст. 35 Закону вимога, що
надсилається іпотекодавцю, у разі
порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору, не
перешкоджає іпотекодержателю
здійснювати свої права без
попереднього повідомлення
іпотекодавця та не є перешкодою для
реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду у
встановленому законом порядку.

Тому просив скасувати рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 23 вересня 2013
року в частині відмови в позові ПАТ
«Універсал Банк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та ухвалити нове рішення в цій частині
про задоволення позовних вимог ПАТ
«Універсал Банк» в повному обсязі.

В поданих на апеляційну скаргу
запереченнях представник ОСОБА_1
вказує на безпідставність доводів
апеляційної скарги та на законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, яке просить залишити без
змін.

У судовому засіданні представник ПАТ
«Універсал Банк», підтримавши
апеляційну скаргу повністю, надав
пояснення в межах її доводів.

Представник ОСОБА_1, заперечуючи проти
задоволення апеляційної скарги,
покликався на законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не
зявилися. Відповідно до отриманих
поштових повідомлень, які залишилися
без вручення в зв,язку з неявкою осіб
для їх отримання, вважаються належно
повідомленими.

Рішення суду першої інстанції
оскаржується в частині відмови в
задоволенні первісного позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ПАТ «Універсал Банк» є
правонаступником ВАТ «Універсал Банк»
за усіма його правами та
зобов'язаннями. 31 жовтня 2007 року між ПАТ
«Універсал Банк» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір № 07-652-КФ-2007,
відповідно до якого ПАТ «Універсал
Банк» надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 350
000 доларів США, а останній зобов'язався
його прийняти, належним чином
використовувати та повернути в повному
обсязі до 30 жовтня 2027 року згідно з
графіком погашення кредиту та сплатити
проценти за користування кредитом в
розмірі 13,45 процентів річних. Факт
надання кредиту підтверджується
заявою на видачу готівки № 54-311 від 01
листопада 2007 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за кредитним
договором, між ПАТ «Універсал Банк» та
ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №
07-652-КФ-2007 від 31 жовтня 2007 року,
відповідно до якого позичальник
передав ПАТ «Універсал Банк» в іпотеку
домоволодіння, розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, що складається з житлового
будинку (цегляний), огорожі, хвіртки,
воріт та замощення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставиться.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
"Універсал Банк" до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції виходив з
того, що ПАТ «Універсал Банк» не
виконав умов п. 4.3 Договору іпотеки
№ 07-652-КФ-2007 від 31 жовтня 2007 року, тому,
враховуючи положення п. 4.3 зазначеного
Договору іпотеки, суд визнав
доведеними ті обставини, що право
вимоги ПАТ «Універсал Банк» про
звернення стягнення на предмет іпотеки
і відповідно обов,язок ОСОБА_1 виконати
зобов,язання за договором іпотеки,
обумовлене необхідністю повідомлення
ОСОБА_1 про такі обставини. Проте,
відповідачем-позивачем не отримано від
ПАТ «Універсал Банк» повідомлень, які
б відповідали умовам встановленим ст. 35
Закону України «Про іпотеку», а
позивачем-відповідачем не надано суду
належних доказів виконання ним умов п.
4.3 даного Договору іпотеки, тобто
останнім ці умови порушені, а тому
звернення стягнення на предмет іпотеки
є передчасним та безпідставним.

При цьому, судом першої інстанції не
встановлено обставин, передбачених ч. 3
ст. 35 Закону України «Про іпотеку», що
можуть спричинити знищення,
пошкодження чи втрату предмета
іпотеки, оскільки
позивачем-відповідачем їх не вказано,
відповідних доказів не надано.

Щодо даних висновків, суд першої
інстанції навів відповідні мотиви і
докази, з якими погоджується і
апеляційна інстанція, так як такий
висновок суду ґрунтується на вимогах
закону та здобутих доказах, оскільки
виходячи з сукупності досліджених
доказів з врахування положень п. 4.3
Договору іпотеки № № 07-652-КФ-2007 від 31
жовтня 2007 року, суд вірно зазначив, що
право вимоги ПАТ «Універсал Банк» про
звернення стягнення на предмет іпотеки
і відповідно обов,язок ОСОБА_1 виконати
зобов,язання за Договором іпотеки,
обумовлене необхідністю повідомлення
ОСОБА_1 про такі обставини. Проте,
відповідачем-позивачем не отримано від
ПАТ «Універсал Банк» повідомлень, які
б відповідали умовам встановленим ст. 35
Закону України «Про іпотеку», а
позивачем-відповідачем не надано суду
належних доказів виконання ним умов п.
4.3 Договору іпотеки № 07-652-КФ-2007 від 31
жовтня 2007 року, тобто останнім ці умови
порушені, а тому звернення стягнення на
предмет іпотеки є незаконним та
безпідставним.

Відповідно до положень ч.1, 4 ст. 8 ЦПК
України - суд вирішує справи відповідно
до Конституції України, законів
України та міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, також суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідними органом на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що встановлені Конституцією та
законами України, а у разі
невідповідності правового акта Закону
України або міжнародному договору,
згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, суд
застосовує акт законодавства, який має
вищу юридичну силу.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» в разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
невідмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Згідно п.4.3 Договору іпотеки № 07-652-КФ-2007
від 31 жовтня 2007 року зазначено, що у
випадках порушення іпотекодавцем
зобов'язань за цим договором та/або
боржником будь-якого основного
зобов'язання, що забезпечено іпотекою
за цим договором, іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та/або боржнику
повідомлення, оформлене відповідно до
вимог Закону України «Про іпотеку». В
разі невиконання іпотекодавцем та/або
боржником вимог, зазначених в
повідомленні, про яке йдеться в п.4.3.
Договору, іпотекодержатель здійснює
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

З огляду на наведене, вищевказаними
положеннями Закону України «Про
іпотеку» та п. 4.3. Договору іпотеки №
07-652-КФ-2007 від 31 жовтня 2007 року чітко
визначено порядок звернення стягнення
на предмет іпотеки, який не було
дотримано позивачем, тому колегія
суддів вважає висновки суду першої
інстанції такими, що відповідають
обставинам справи, наявним доказам та
вимогам зазначених норм матеріального
права.

Крім того, колегія суддів приймає до
уваги та вважає обґрунтованими доводи
представника відповідачки про те, що
обраний позивачем спосіб захисту про
звернення стягнення на предмет іпотеки
не може не порушувати законні права та
інтереси власника земельної ділянки,
тобто позивачки, на спірне
будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1,
правомірність набуття у власність якої
на даний час не оспорена і право
власності на яку не скасовано, що є
підставою для застосування положень ч.
3 ст. 16, ч. 2 ст. 13 ЦК України, оскільки
будинковолодіння, яке є предметом
іпотеки розташоване на вищевказаній
земельній ділянці.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 16 ЦК
України суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин 2-5
ст. 13 ЦК України, зокрема, ч. 2 ст. 13 ЦК
України передбачено, що при здійсненні
своїх прав особа зобов'язана
утриматися від дій, які могли б
порушити права інших осіб, завдати
шкоди довкіллю або культурній
спадщині.

Згідно принципу диспозитивності
цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК
України/ суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Обов'язок доказування і подання
доказів процесуальним Законом /ст.60 ЦПК
України/ покладено на сторони. Однак,
будь-яких належних та, допустимих
доказів, які б спростовували висновки
суду, апелянт суду не надав.

Доводи апеляційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права спростовуються
покликанням представника відповідачки
на роз'яснення, які містяться в абз. 3, 4
п. 3.1 мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 29
червня 2010 року № 17-рп/2010 по справі №
1-25/2010 де визначено, що одним з елементів
верховенства права є принцип правової
визначеності, у якому стверджується, що
обмеження основних прав людини та
громадянина і втілення цих обмежень на
практиці допустиме лише за умови
забезпечення передбачуваності
застосування правових норм,
встановлюваних такими обмеженнями.
Тобто, обмеження будь-якого права
повинне базуватися на критеріях, які
дадуть змогу особі відокремлювати
правомірну поведінку від протиправної,
передбачати юридичні наслідки своєї
поведінки. Разом з тим, Конституційний
Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005
року № 5-рп/2005 у справі про постійне
користування земельними ділянками
вказав, що із конституційних принципів
рівності і справедливості впливає
вимога визначеності, ясності і
недвозначності правової норми,
оскільки інше не може забезпечити її
однакове застосування, не виключає
необмеженості трактування у
правозастосовній практиці і неминуче
призводить до сваволі (абзац другий
підпункту 5.4 п. 5 мотивувальної частини).

Поскільки доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, та,
враховуючи, що суд першої інстанції,
вирішуючи спір, правильно встановив
дійсні обставини справи, з'ясував
характер взаємовідносин сторін,
постановив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
та зважаючи, що не може бути скасоване
правильне по суті рішення суду з одних
лише формальних міркувань, судова
колегія не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, ЦПК України,
колегія суддів , -

У
х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Універсал
Банк" відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 23 вересня 2013
року залишити без зміни

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя:
С.В. Демянчук

Судді :
С.О. Гордійчук

С.С. Шимків