АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2200/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Кучер
Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу
Деснянського районного суду м. Києва
від 11 грудня 2013 року про відмову у
забезпеченні позову по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 11.12.2013 відмовлено в
задоволенні заяви позивача про
забезпечення позову.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на порушення
норм процесуального права, просить
ухвалу скасувати та постановити нову,
якою накласти арешт на майно, яке
зареєстроване або буде зареєстроване
за відповідачем, в межах суми позову.
Вважає, що висновок суду про
відсутність підстав для забезпечення
позову не ґрунтується на матеріалах
справи та вимогах закону.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили, а відтак колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу
за відсутності сторін, оскільки їх
неявка не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги на ухвалу про
відмову в забезпеченні позову.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у
листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просить стягнути з останньої грошові
кошти в сумі 274805 грн. в порядку
реституції.

Разом з позовною заявою позивач
звернувся до суду з заявою про
забезпечення позову, в якій просив
накласти арешт на арешт на майно, яке
зареєстроване або буде зареєстроване
за відповідачем, в межах суми позову -
до вирішення справи по суті.

Оскаржуваною ухвалою Голосіївського
районного суду м. Києва в задоволенні
заяви про забезпечення позову
відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви про
забезпечення позову суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не зазначено доказів того, що існує
реальна загроза відчуження
відповідачем майна та умисного
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, а також не зазначено, яке
майно може бути арештоване з метою
забезпечення позову.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Пункт 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачає,
що позов забезпечується накладенням
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб.

Крім того, ч. 3 ст. 152 ЦПК України
імперативно встановлює, що види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 4
Постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову, з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття
заходів забезпечення позову є
наявність між сторонами дійсного спору
та реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду.

Вивчивши матеріали справи в їх
сукупності та проаналізувавши
відповідні норми процесуального права,
суд першої інстанції цілком правомірно
дійшов висновку, що позивачем
необґрунтовано та не наведено
достатніх обставин та підстав для
накладення арешту на майно відповідача
та необхідності вжиття судом саме
таких заходів, зокрема щодо утруднення
або неможливості виконання рішення
суду у справі у разі невжиття таких
заходів, а також відсутні дані, які б
вказували на наявність майна, що
належить відповідачу.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржувана
ухвала постановлена судом з
додержанням вимог процесуального
закону, а тому підстави для її
скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України,
підставами для відхилення скарги на
ухвалу суду першої інстанції і
залишення ухвали без змін є
постановлення судом першої інстанції
ухвали з додержанням вимог закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 312 п.1, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року про відмову у
забезпеченні позову - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та в касаційному
порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді