Справа № 428/9101/13-ц
Провадження № 2/428/947/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2014 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Олійник В.М.,

при секретарі Андрусишин Н.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сєвєродонецьк цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на те, що у 1977 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 познайомилися, в них склалися гарні стосунки і вони вирішили проживати разом. 18 грудня 1977 року ОСОБА_4 прописав до себе у квартиру ОСОБА_3. З того часу по 30.08.1995 року - день смерті ОСОБА_4 вони проживали як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Шлюб вони не реєстрували, так як у їхніх відносинах і так було все гарно (піклувалися один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет) і до того ж на час початку спільного проживання вони вже були у немолодому віці, тому не замислювалися про офіційне оформлення їх стосунків, вони і так вважали себе чоловіком та дружиною, про що неодноразово казали оточуючим. За час спільного проживання вони разом приватизували квартиру АДРЕСА_1. І тому квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданому Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» від 13 січня 1994 року і зареєстрованого у Сєвєродонецькому МБТІ за № 552 від 18 березня 1994 року належить на праві приватної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6. ОСОБА_4, помер 30 серпня 1995 року. Після його смерті залишилася спадщина - частка квартири АДРЕСА_2. ОСОБА_3 була єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4, інших спадкоємців ніяких черг у нього не було. З моменту відкриття спадщини вона вступила в управління спадковим майном, мешкала за однією адресою зі спадкодавцем, заяви про відмову від спадщини не подавала. У зв'язку з цим вважається такою, що прийняла спадщину. Увесь цей час ОСОБА_3 користувалася квартирою як своєю повною приватною власністю, але свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири ОСОБА_4 не було нею отримано. 03 травня 2012 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-ЕД № 333123, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області від 04.05.2012 року, актовий запис № 515. Після її смерті залишилася спадщина, а саме квартира АДРЕСА_2. Так як ОСОБА_3 не встигла належним чином оформити спадщину після померлого ОСОБА_4, тому право на отримання спадщини після померлого ОСОБА_4 переходить спадкоємцям померлої ОСОБА_3. Позивач ОСОБА_1, є онукою ОСОБА_3 по батьковій лінії. У зв'язку зі вступом у шлюб вона змінила дівоче прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_1. Тому після смерті ОСОБА_7 сина ОСОБА_3 єдиним спадкоємцем майна померлої є позивач тому вона у встановлений законом строк подала до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом від померлої бабусі ОСОБА_3. Для належного оформлення спадщини позивач отримала витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 34400754 від 07.06.2012 року у Сєвєродонецькому МБТІ. Але після цього до спірної квартири з'явилася незнайома мені дівчина, яка пояснила, що дана квартира після смерті ОСОБА_3 належить їй, що нібито між нею та померлою укладався договір довічного утримання. Про існування даного договору позивачу нічого не відомо, вона самостійно надавала померлій допомогу, доглядала її, займалася її похованням, не бачила ніякої сторонньої допомоги померлій, у зв'язку з цим попросила надати договір для ознайомлення. Після вивчення договору і так як ніякої сторонньої допомоги ОСОБА_3 не надавалося та вона не повідомляла нікому про існування такого договору, вважає за необхідне визнати договір довічного утримання недійсним у судовому порядку. Відповідно до наданого договору 05 травня 2010 року між ОСОБА_3, померлою 03.05.2012 року, та відповідачкою було укладено договір довічного утримання, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_3, а ОСОБА_2 зобов'язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_3: забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберегти в її безплатному довічному користуванні жилу кімнату. Однак насправді ОСОБА_2 не мала наміру доглядати та допомагати ОСОБА_3, так як вже мала сторонню допомогу, і тому обманним шляхом скористувавшись тим, що ОСОБА_3 була дуже довірливою та вже у дуже похилому віці і обманним шляхом умовила ОСОБА_3 його підписати. Але при цьому скоріше за все ОСОБА_2 чи то не змогла вмовити ОСОБА_3, чи то по незнанню законодавства України, нотаріально договір не посвідчила. ОСОБА_2 після укладання договору довічного утримання ніяким чином ОСОБА_3 не забезпечила утриманням та доглядом довічно, жодного разу не бачила відповідачки чи будь-яку сторонню допомогу на користь ОСОБА_3 Договір укладений між відповідачкою ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_3 складений лише у письмовій формі, але нотаріально не посвідчений та тим паче не має державної реєстрації в Реєстраційній службі чи БТІ.

У зв'язку з цим є усі законні підстави для визнання Сєвєродонецьким міським судом договору довічного утримання, укладеного 05.05.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, недійсним та визнання за позивачем права власності на квартиру № 27, розташовану за адресою: Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул.Жовтнева, буд.19, в порядку спадкування за законом.

Тому, на підставі вищевикладеного позивач була вимушена звернутися з даним позовом до суду і просить визнати договір довічного утримання, укладений 05 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, - недійсним; а також визнати за нею право власності на квартиру № 27, розташовану за адресою: Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул.Жовтнева, буд.19, в порядку спадкування.

Позивач в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглянути за її відсутності, у якості причини неявки вказала зайнятість на роботі.

В судове засідання відповідач не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, проте надав заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР від 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4О.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР від 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4О.), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР від 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4О.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном…

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 (втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції № 20/5 від 03 березня 2004 року): свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Одним із доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Відповідно до відмітки у домовій книзі 18 грудня 1977 року ОСОБА_4 прописав до себе у квартиру ОСОБА_3, де сам був зареєстрований з 20 січня 1969 року. За час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом приватизували квартиру АДРЕСА_1 і тому, у відповідності до свідоцтва про право власності на житло, виданому Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» від 13 січня 1994 року і зареєстрованого у Сєвєродонецькому МБТІ за № 552 від 18 березня 1994 року, квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Відповідно до відмітки в домовій книзі на квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_4 помер 30.08.1995 року.

Таким чином ОСОБА_3 мешкала разом зі спадкодавцем за однією адресою, після його смерті залишилася мешкати у спадковому майні і користувалася ним як своєю власність, тобто фактично вступила в управління та володіння спадковим майном у звязку з чим вважається такою що прийняла спадщину.

Відповідно до ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти,право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Відповідно до ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЕД № 333123 03 травня 2012 року ОСОБА_3 померла.

Відповідно до наданих документів позивач ОСОБА_1, є онукою ОСОБА_3 по батьковій лінії, що підтверджується свідоцтвом про її народження IV-ЕД № 446553 від 10 вересня 1985 року та актовим записом про народження батька № 12 від 21 лютого 1957 року. А також повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 0 від 10.05.2012 року.

Відповідно до відповіді державного нотаріуса від 04.02.2014 року № 166/01-16 після смерті ОСОБА_3, померлої 03 травня 2012 року, до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори с заявою про прийняття спадщини або відмову від неї ніхто не звертався, спадкову справу не заведено. Заповіт від імені ОСОБА_3 по Першій Сєвєродонецькій державній нотаріальній конторі не посвідчувався. Після смерті ОСОБА_4, померлого 30 серпня 1995 року, до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори с заявою про прийняття спадщини або відмову від неї ніхто не звертався, спадкову справу не заведено.

Після смерті ОСОБА_3 залишилась спадщина, а саме квартира АДРЕСА_2 і позивач у встановлений законом строк подала до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом від померлої бабусі ОСОБА_3, що підтверджується заявою про прийняття спадщини № 36 від 11.05.2012 року.

Відповідно до ч.1 ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У відповідності до ст.745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

У відповідності до ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

У відповідності до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав ... можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідачем суду було надано договір довічного утримання від 05 травня 2010 року укладений між ОСОБА_3 та відповідачкою згідно з умовами якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_5, а ОСОБА_2 зобов'язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_3 забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберегти в її безплатному довічному користуванні жилу кімнату.

Відповідно до відповіді державного нотаріуса від 05.02.2014 року № 170/01-16 згідно архівних даних Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори за період з 2010 рік - 2012 рік, договір довічного утримання між ОСОБА_3 та іншою особою, не посвідчувався.

Таким чином в супереч вимогам діючого законодавства договір укладений між ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_3 складений лише у письмовій формі, нотаріально не посвідчений та не має державної реєстрації у звязку з чим має бути визнаний недійсним.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач повністю визнає позовні вимоги пред'явлені до нього за вищезазначеним позовом, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 7, 10-12, 27, 31, 57, 60, 88, 174, 209, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 209, 210, 215, 220 328, 377, 392, 744, 745, 1266, 1268, 1276 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати договір довічного утримання, укладений 05 травня 2010 року між ОСОБА_3, та ОСОБА_2 недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру №27, розташовану за адресою: Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул.Жовтнева, буд.19, в порядку спадкування.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. М. Олійник