Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2014 р.
м. Київ

Дніпровський районний суд м.
Києва в складі

Головуючого судді
САВЛУК Т.В.

при секретарях
Ковалівській Л.М., Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа Друга Київська державна
нотаріальна контора про розірвання
договору довічного утримання,
визнання права власності на нерухоме
майно та зняття заборони на відчуження
об'єкту нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

26 червня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою
розірвати договір довічного утримання
від 03 листопада 2012 року, укладеного між
ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_2), який зареєстрований 03
листопада 2012 року Другою Київською
державною нотаріальною конторою за
№5292254; визнати за ОСОБА_4 право
власності на квартиру, за адресою:
АДРЕСА_1: зобов'язати Другу Київську
державну нотаріальну контору
скасувати заборону відчуження
квартири за адресою: АДРЕСА_1, накладену
нотаріусом Другої Київської державної
нотаріальної контори Кулиничем В.М.
(реєстраційний номер №9-585) 03 листопада
2013 року при укладенні Договору
довічного утримання (догляду) від 03
листопада 2013 року; стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 витрати на правову
допомогу в розмірі 13 500,00 грн., що
оплачені адвокату за послуги
підготовки документів та тексту
позовної заяви, представництва в суді,
що є предметом позову.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
яке видане Відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Деснянського районного управління
юстиції у місті Києві 05 липня 2013 року
(актовий запис №613).

На підставі ухвали Дніпровського
районного суду м. Києва від 29 липня 2013
року, залучено до участі у справі у
якості позивача ОСОБА_1, як
правонаступника померлого позивача
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, в
межах розгляду цивільної справи за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа
Друга Київська державна нотаріальна
контора про розірвання договору
довічного утримання, визнання права
власності на нерухоме майно та зняття
заборони на відчуження об'єкту
нерухомого майна. (а.с.69-71)

Позивач ОСОБА_1, як правонаступник
позивача ОСОБА_4, в судовому засіданні
позовні вимоги підтримав, просив позов
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві, пояснив, що ОСОБА_4,
його рідна сестра, тривалий час вони з
сестрою не підтримували родинних
стосунків, сестра проживала окремо,
позивач цікавився її життям, йому було
відомо, що сестра хворіла, однак догляд
за нею здійснювали сторонні особи, до
нього особисто за допомогою сестра не
зверталась. В лютому 2013 року позивачу
зателефонувала сусідка, яка проживає
поруч з сестрою, та повідомили, що
сестра знаходиться в свій квартирі у
безпорадному стані, особа, яка її
доглядала не опікується нею, після
розмови з сестрою з'ясувалось, що
сестра уклала договір довічного
утримання з відповідачем, останній
отримавши у власність її квартиру,
припинив надавати матеріальну
допомогу, не виконує інші зобов'язання
за договором довічного утримання,
також погрожував оформити сестру в
будинок для людей похилого віку, на
вимогу сестри розірвати договір
довічного утримання, відповідач не
погодився, при цьому зазначив, що може
погодитись на ці умови у разі сплати
йому значної суми грошових коштів.
Після цих подій, діти позивача - ОСОБА_6
та ОСОБА_7, почали доглядати за його
сестрою, навідувались до неї, привозили
продукти харчування, готували їжу,
надавали іншу необхідну допомогу,
також займались її похованням, хоча ці
витрати за договором довічного
утримання мав нести саме відповідач.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі, просила позов
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві та пояснень, наданих
позивачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні просив в позові відмовити з
підстав, викладених у письмових
запереченнях на позов, які приєднано до
матеріалів справи (а.с.78-90), пояснив, що
починаючи з квітня 2009 року позивач
орендував у ОСОБА_4 квартиру за адресою:
АДРЕСА_2. Після спливу одного року,
ОСОБА_4 звернулась до нього з проханням
допомогти оформити документи для
призначення пенсії, відповідач
погодився їй допомогти, займався її
справами, після призначенні пенсії,
ОСОБА_4 видала на його ім'я довіреність
для отримання пенсії, яку відповідач
щомісяця отримував та передав ОСОБА_4
Влітку 2010 року ОСОБА_4 перебувала на
стаціонарному лікуванні, відповідач
відвідував її у лікарні, придбавав
необхідні ліки, забезпечував
харчуванням, а після виписки з лікарні
доставив її додому. Протягом 2011-2012
років відповідач, на прохання ОСОБА_4,
займався оформленням документів щодо
встановлення їй групи інвалідності,
вирішував питання через відповідні
органи для забезпечення протезами, що
було необхідно за наслідками
проведеного оперативного втручання,
забезпечував одягом, ліками,
продуктами харчування, допомагав по
господарству, організовував та
доставляв на планові консультації до
лікарів, сплачував за комунальні
послуги. ОСОБА_4, намагаючись віддячити
відповідачу за його турботу, спочатку
оформила на його ім'я заповіт, в
подальшому, попередньо отримавши
консультації від нотаріуса, між
сторонами укладено договір довічного
утримання датований 03 листопада 2012
року. Після укладення договору,
відносини між сторонами не змінились,
відповідач продовжував регулярно
навідуватись до ОСОБА_4, забезпечував
її всім необхідним, в тому числі:
придбавав продукти харчування та ліки,
готував їжу, прибирав у квартирі, тобто
в повному обсязі виконував
зобов'язання по договору. 02 березня 2013
року відповідач, як завжди, прийшов до
квартири, де мешкала ОСОБА_4, однак
з'ясувалось, що потрапити до квартири
не має можливості, оскільки замки на
дверях у квартиру замінені, на дзвінки
ОСОБА_4 не відповідала, що змусило
відповідача звернутись до
правоохоронних органів, з'явившись на
виклик дільничного інспектора,
відповідач з'ясував, що з ОСОБА_4 все
гаразд, однак остання має намір
розірвати договір довічного утримання,
тому змінила замки на дверях квартири,
в подальшому всі спроби відповідача
отримати будь-які пояснення щодо
причин, які спонукали ОСОБА_4 змінити
своє ставлення до відповідача
виявились марними, тому, на думку
відповідача, такі дії ОСОБА_4 були
заздалегідь сплановані та мали за мету
використати відповідача на певний час
для отримання задоволення своїх потреб
по догляду, без наміру дотримуватись
своєї обіцянки та виконання умов за
договором довічного утримання, тому
просить відмовити у задоволенні
позову, оскільки позивачем не доведено
факт порушення відповідачем умов
укладеного договору довічного
утримання, які виконувались
відповідачем у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_9 в
судовому засіданні просив в позові
відмовити з підстав, викладених у
письмових запереченнях на позов, які
приєднано до матеріалів справи, та
пояснень, наданих відповідачем у
судовому засіданні.

Уповноважений представник третьої
особи - Другої Київської державної
нотаріальної контори, в судове
засідання не з'явився, про час та місце
слухання справи третя особа
повідомлена належними чином, до суду
надійшла заява про розгляд справи у
відсутності представника третьої
особи. (а.с.191)

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, відповідача,
представника відповідача, свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
наявні у справі докази, суд приходить
до наступного.

Відповідно до ст.744 Цивільного кодексу
України за договором довічного
утримання (догляду) одна сторона
(відчужувач) передає другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Судом встановлено що, 03 листопада 2012
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено
Договір довічного утримання (догляду),
відповідно до умов якого Відчужував
(ОСОБА_4) передала у власність Набувачу
(ОСОБА_2) належну їй квартиру за
АДРЕСА_1, та взамін чого ОСОБА_2
зобов'язувався забезпечити гр. ОСОБА_4
утриманням довічно на умовах цього
Договору, цей договір посвідчений
державним нотаріусом Другої Київської
державної нотаріальної контори
Кулиничем В.М., зареєстрований в
реєстрі за №9-584. (а.с.6-8)

На момент укладення вищезазначеного
Договору, квартира АДРЕСА_1 належала
ОСОБА_4 на підставі Договору
купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_13
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу 21 лютого 2005 року,
за реєстровим №392, зареєстрованого в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна 25
лютого 2005 року та записано в реєстрову
книгу №д.1343-29 за реєстровим №5477. (п.3
Договору довічного утримання (догляду)

Відповідно до ст. 749 ЦК України
встановлено обов'язок набувача за
договором довічного утримання та
передбачено, що у договорі довічного
утримання (догляду) можуть бути
визначені всі види матеріального
забезпечення, а також усі види догляду
(опікування), якими набувач має
забезпечити відчужувача. Якщо
обов'язки набувача не були конкретно
визначені або у разі виникнення
потреби забезпечити відчужувача
іншими видами матеріального
забезпечення та догляду спір має
вирішуватися відповідно до засад
справедливості та розумності.

Відповідно до умов пункту 9 Договору
довічного утримання (догляду), ОСОБА_2
зобов'язувався довічно утримувати
ОСОБА_4, надаючи їй комплекс послуг та
зберігаючи її право по життєвого
безкоштовного проживання у вказаній
квартирі, своєчасно вносити комунальні
платежі, в разі захворювання,
госпіталізувати, відвідувати її в
лікарні, а після одуження доставити її
додому з лікарні; при захворюванні, не
потребуючого госпіталізації, надавати
їй допомогу в домашніх умовах,
забезпечувати її харчуванням, одягом,
ліками, грошовою допомогою в розмірі
1000,00 грн. на місяць, (у випадку інфляції
ця сума збільшується згідно
встановленого державного коефіцієнту
індексації доходів населення); в разі
смерті ОСОБА_4, поховати її.

Відповідно до частини першої ст.755
Цивільного кодексу України договір
довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду на вимогу
відчужувача у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

Договір довічного утримання служить
однією із правових форм забезпечення
непрацездатних за віком або за станом
здоров'я фізичних осіб. Недієздатна
особа, відчужуючи квартиру
(домоволодіння) передусім має на меті
отримання утримання, догляду і інших
послуг, яких вона потребує в наслідок
недієздатності.

Відчужувач має право вимагати, а
набувач зобов'язаний виконувати
вимоги, що полягають у здійсненні всіх
необхідних дій по матеріальному
забезпеченню відчужувача.

Виконання полягає в наданні всіх видів
матеріального забезпечення у повній
відповідності зі змістом договору.

Договір довічного утримання може бути
розірваний на вимогу відчужувача, якщо
набувач не виконує прийняті на себе
зобов'язання.

Наведена норма закону ставить
наявність підстави для розірвання
договору в залежність від невиконання
або неналежного виконання набувачем
своїх обов'язків. Виконанням обов'язку
є вчинення дій, передбачених законом чи
договором.

За договором довічного утримання дією,
яку має вчинити набувач, є довічне
забезпечення відчужувача утриманням
або доглядом (ст. 744 ЦК України). Закон чи
договір не ставить в залежність факт
належності здійсненого забезпечення
утриманням чи доглядом від прийняття
виконання таких дій відчужувачем.
Відтак зобов'язання за договором
довічного утримання вважається
належно виконаним з моменту вчинення
передбаченої договором дії набувачем.
Мотиви неприйняття виконання, як і сам
факт такого неприйняття не мають
правового значення до вирішення
питання про належність виконання
набувачем своїх обов'язків.

Так, 26 червня 2013 року позивач ОСОБА_4,
через уповноваженого представника -
адвоката ОСОБА_8, звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2 з вимогою розірвати
договір довічного утримання від 03
листопада 2012 року, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який зареєстрований
03 листопада 2012 року Другою Київською
державною нотаріальною конторою за
№5292254, та визнати за ОСОБА_4 право
власності на квартиру, за адресою:
АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що відповідач,
набувши права власності на квартиру 03
листопада 2012 року, не виконував
зобов'язань за договором довічного
утримання, а саме: не сплатив
одноразової суми грошового утримання в
розмірі 5000,00 грн. (п.13 Договору
утримання); не сплачував щомісячного
утримання в розмірі 1000,00 грн.; не
забезпечував позивача одягом, ліками
за власний кошт, хоча щомісячно
отримував за позивачу пенсію, на
підставі виданої позивачем
довіреності, тому, на думку позивача,
наявні всі підстави для розірвання
договору довічного утримання, зважаючи
на те, що відповідач відмовився
розірвати договір довічного утримання
в досудовому порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть.
(а.с.50)

Як вбачається з матеріалів спадкової
справи №445/2013, яка заведена Шостою
Київською державною нотаріальною
конторою щодо майна померлої ОСОБА_4,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, 11 липня 2013
року ОСОБА_1, рідний брат померлого
спадкодавця, звернувся до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини. (а.с.192)

30 серпня 2013 року ОСОБА_2, як спадкоємець
майна спадкодавця за заповітом,
звернувся до Шостої Київської
державної нотаріальної контори з
заявою про намір прийняти спадщину за
заповітом, який посвідчений 02 квітня 2011
року державним нотаріусом Другої
Київської державної нотаріальної
контори Кулиничем В.М. та
зареєстрований у реєстрі за №9-227, до
складу якої входить квартира за
адресою: АДРЕСА_2. (а.с.201 зворот)

Згідно відомостей, які Викладені в
Інформаційній довідці зі Спадкового
реєстру (заповіти/спадкові договори)
від 11 липня 2013 року, заповіт від імені
ОСОБА_4, який посвідчений Другою
Київською державною нотаріальною
конторою 02 квітня 2011 року, скасовано за
заявою ОСОБА_4 від 21 березня 2013 року за
№54287132. (а.с.198)

Таким чином, на час розгляду даної
справи потенційним спадкоємцем майна
померлої ОСОБА_4 за законом є ОСОБА_1,
який в межах визначеного
законодавством строку звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
намір прийняти спадщину.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 755 Цивільного кодексу України
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду,
зокрема, на вимогу відчужувача або
третьої особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання
договору довічного утримання у зв'язку
з невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором є повернення до відчужувача
права власності на майно, яке було ним
передане (частина перша статті 756
Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1218 Цивільного
кодексу України до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Статтею 37 Цивільного процесуального
кодексу України передбачено, що у разі
смерті фізичної особи, припинення
юридичної особи, заміни кредитора чи
боржника у зобов'язанні, а також в інших
випадках заміни особи у відносинах,
щодо яких виник спір, суд залучає до
участі у справі правонаступника
відповідної сторони або третьої особи
на будь-якій стадії цивільного процесу.

Оскільки позов про розірвання договору
довічного утримання та визнання права
власності на квартиру за відчужувачем
пред'явлено за життя ОСОБА_4, факт
смерті відчужувача до вирішення справи
судом допускає правонаступництво у
спірних правовідносинах, що слугувало
підставою для вирішення питання про
залучення до участі у справі
правонаступника відчужувача - ОСОБА_1,
як потенційного спадкоємця майна
померлого спадкодавця за законом.

Позивач ОСОБА_1, як правонаступник
позивача ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, в судовому засіданні
підтримав позовні вимоги, просив позов
задовольнити, з підстав викладених у
позовній заяві, однак до початку
розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1
не скористався процесуальним правом
подати заяву про зміну підстав або
предмету позову, як це передбачено ч.2
ст.31 Цивільного процесуального кодексу
України, в свою чергу судом роз'яснено
позивачу та його уповноваженому
представнику наслідки вчинення або не
вчинення процесуальних дій, як це
передбачено ч.4 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не
ґрунтується на припущеннях.

Як з'ясовано судом, підтверджується
наявними у справі доказами, 03 листопада
2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено
Договір довічного утримання (догляду),
виходячи з переліку видів утримання
(догляду) визначених у п.9 зазначеного
договору, Набувач зобов'язувався
своєчасно вносити комунальні платежі,
в разі захворювання, госпіталізувати,
відвідувати її в лікарні, а після
одуження доставити її додому з лікарні;
при захворюванні, не потребуючого
госпіталізації, надавати їй допомогу в
домашніх умовах, забезпечувати її
харчуванням, одягом, ліками, грошовою
допомогою в розмірі 1000,00 грн. на місяць,
(у випадку інфляції ця сума
збільшується згідно встановленого
державного коефіцієнту індексації
доходів населення); в разі смерті
ОСОБА_4, поховати її.

Виходячи зі змісту позовної заяви, яка
подана до суду ОСОБА_4 та підтримана її
правонаступником ОСОБА_1, позивач,
обґрунтовуючи підстави для розірвання
договору довічного утримання, не
посилалась на докази, які мали б
підтвердити неналежне виконання
відповідачем умов договору довічного
утримання (догляду), як і не визначали
коло свідків, які мали бути обізнані
щодо обставин справи, після вступу до
участі у справі правонаступника
позивачем та його уповноваженим
представником наголошувалось, що
обставини наведені у позовній заяві
можуть бути доведені лише показами
свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дітьми
позивача ОСОБА_1, які починаючи з
лютого 2013 року здійснювали догляд за
тіткою ОСОБА_4

Разом з тим, будучи допитаними у
судовому завданні свідки ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, підтвердили, що вони та їх
батьки тривалий час перебували у
неприязнених стосунках з тіткою
ОСОБА_4, будучи обізнаними про стан
здоров'я тітки, яка була інвалідом,
потребувала сторонньої допомоги, їх
сім'я не надавала їй будь-якої
допомоги, так як їм було відомо, що за
тіткою доглядає стороння особа,
відносини між ними відновились лише з
лютого 2013 року, коли тітка
зателефонувала їх батьку, ОСОБА_1, та
висловила свої наміри залишити належне
їй майно племінникам, у разі якщо вони
будуть доглядати за нею, в цей період,
на прохання тітки, були замінені замки
у квартирі для обмеження доступу до
квартири ОСОБА_2, з яким було укладено
договір довічного утримання, який мав
ключі від квартири.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
визнав той факт, що з березня 2013 року
ОСОБА_4 самостійно та свідомо здійснила
дії спрямовані на перешкоджання
відповідачу виконувати свої обов'язки
по договору, а саме: змінила замки в
дверях квартири, чим обмежила доступ
відповідача до квартири, на його
дзвінки не відповідала, тому суд вважає
доведеними та такими, що не потребують
доказуванню обставини визнанні
відповідачем щодо припинення
виконання зобов'язань по договору
довічного утримання з березня 2013 року,
що відповідає положенням ч.1 ст.61
Цивільного процесуального кодексу
України.

При вирішенні спору, суд вважає
доведеним той факт, що виконувати умови
укладеного договору довічного
утримання стало неможливо саме через
небажання ОСОБА_4 отримувати допомогу
(догляд) від іншої сторони договору
ОСОБА_2, при цьому за життя висловлювала
наміри розірвати договір довічного
утримання, що в односторонньому
порядку не передбачено, є порушенням
умов договору.

Ці обставини підтвердили в судовому
засіданні як позивач ОСОБА_1, так і
свідки сторони позивача - ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, а також свідок ОСОБА_12, батько
відповідача, які засвідчили, що ОСОБА_4
з власної ініціативи вирішила
розірвати договір довічного утримання,
при цьому обставин, які б свідчили щодо
чинення відповідачем протиправних дій
відносно ОСОБА_4, спрямованих на
обмеження її волі, залишення особи у
безпорадному стані та відмови у
наданні необхідної медичної допомоги ,
позивачем не доведено, та в межах
розгляду даної справи судом не
встановлено.

Разом з тим, суд критично відноситься
до показів свідків з боку відповідача
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, оскільки вони не
були обізнані щодо виникнення між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договірних відносин,
їх правової природи та виконання умов
договору сторонами, свідки не були
учасниками будь-яких подій, а наведені
ними обставини стали відомі зі слів
відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що одностороння відмова ОСОБА_4 від
договору довічного утримання в силу
положень ч.1 ст. 755 Цивільного кодексу
України не є підставою для розірвання
договору довічного утримання, інших
доказів, які б підтвердили факт
самоусунення відповідача від
виконання зобов'язань по догляду та
утриманню ОСОБА_4 та/або неналежного
виконання відповідачем договірних
зобов'язань, позивачем ОСОБА_4 при
зверненні до суду не надано, правом
надати докази на підтвердження
заявлених позовних вимог
правонаступник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 не
скористався.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійснені лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені Законом.

Підстави припинення права власності
визначені ст.346 Цивільного кодексу
України, однією з якої є відчуження
власником свого майна.

В межах даного спору, суд враховує
положення ст. 755 Цивільного кодексу
України, якою встановлено, що договір
довічного утримання (догляду)
припиняється зі смертю відчужувача,
тому такий спосіб захисту як
розірвання договору довічного
утримання на підставі рішення суду
після його припинення з передбачених
законом підстав суперечить нормам
цивільного законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, які виникли між
сторонами спору.

З огляду на те, що у зв'язку із смертю
відчужувача договір довічного
утримання припинився, тому з
урахуванням положень ч. 1 ст. 756
Цивільного кодексу України та
наявності обставин для розірвання
договору, у випадку смерті відчужувача
після подання ним позову про
розірвання договору довічного
утримання, може тягти за собою не
розірвання договору, а застосування
передбачених цією статтею наслідків, а
саме: набуття правонаступниками права
власності на майно, яке було передано
відчужувачем та права вимагати його
повернення.

Зважаючи на викладене, суд приходить до
висновку, що правонаступником позивача
ОСОБА_4 - ОСОБА_1 не доведено наявності
підстав для розірвання договору
довічного утримання від 03 листопада 2013
року, який укладено між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, що є підставою для відмови у
позові, в той же час суд враховує, що
цивільна правоздатність фізичної
особи припиняється у момент її смерті,
що виключає вирішення питання про
визнання за померлою особою права
власності на об'єкт нерухомого майна,
тому вимоги в частині визнання за
ОСОБА_4 права власності на квартиру, за
адресою: АДРЕСА_1, не підлягають
задоволенню, оскільки такий спосіб
захисту суперечить нормам чинного
законодавства.

Також, суд не вбачає підстав для
задоволення позову в частині вимог
щодо зобов'язання Другу Київську
державну нотаріальну контору
скасувати заборону відчуження
квартири за адресою: АДРЕСА_1, накладену
нотаріусом Другої нотаріальної
контори Кулиничем В.М. (реєстраційний
номер №9-585) 03 листопада 2013 року при
укладенні Договору довічного
утримання (догляду) від 03 листопада 2013
року, оскільки порядок зняття заборони
на відчуження об'єкту нерухомого майна
врегулювано нормами спеціального
законодавства та не відноситься до
компетенції суду, а також враховуючи,
що під предметом позову розуміється
певна матеріально-правова вимога
позивача до відповідача, стосовно
якої позивач просить прийняти судове
рішення, в той же час цивільним
процесуальним кодексом законодавством
не передбачено покладення вимог
зобов'язального характеру на третю
особу у справі.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа Друга Київська державна
нотаріальна контора про розірвання
договору довічного утримання,
визнання права власності на нерухоме
майно та зняття заборони на відчуження
об'єкту нерухомого майна є
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 79
Цивільного процесуального кодексу
України передбачено, що витрати на
правову допомогу входять до витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного
процесуального кодексу України ці
витрати мають бути пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, які
допускаються до участі в розгляді
справи ухвалою суду за заявою особи,
яка бере участь в розгляді справи.

Виходячи із системного тлумачення
положень ст.ст. 56, 79, 84 Цивільного
процесуального кодексу України
витрати понесені позивачем до подання
позову до суду не є витратами на
правову допомогу.

Витрати понесені позивачем до
відкриття провадження у справі є
збитками, які особа зробила для
відновлення свого порушеного права (п.1
ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу України) та
можуть бути відшкодовані особі у разі
пред'явлення вимог про стягнення таких
збитків.

Відповідно до прохальної частини
позовної заяви, позивач ОСОБА_4 просила
відшкодувати за рахунок відповідача
ОСОБА_2 на свою користь витрати на
правову допомогу в розмірі 13500,00 грн.,
що оплачені адвокату за послуги
підготовки документів та тексту
позовної заяви, представництва в суді.

Однак, в межах розгляду даної цивільної
справи, інтереси позивача ОСОБА_4
представляв представник за
нотаріально посвідченим дорученням
ОСОБА_8, яка від імені позивача
звернулась з цим позовом до суду, при
цьому доказів, що мають підтвердити
правовий статус даної фізичної особи,
як адвоката, відповідно до положень
Закону України «Про адвокатуру», суду
надано не було.

Відповідно до положень ч.1 ст.1230
Цивільного кодексу України, до
спадкоємця переходить право на
відшкодування збитків, завданих
спадкодавцеві у договірних
зобов'язаннях.

Таким чином, відшкодування витрат на
правову допомогу, у разі наявності
належним чином оформленого договору
про надання правової допомоги, є
окремими предметом доказування, а
цивільним процесуальним
законодавством не передбачено порядку
вирішення питання розподілу судових
витрат, в даному випадку витрат на
правову допомогу, у разі вибуття
сторони цивільного процесу у зв'язку зі
смертю фізичної особи.

На підставі вище викладеного,
керуючись ст. ст. 321, 328, 346, 525, 744, 745, 749, 755,
756, 1218, 1230 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 10, 37,56, 58, 60, 61, 79, 84, 88, 208, 209, 212, 213, 214,
215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа Друга Київська державна
нотаріальна контора про розірвання
договору довічного утримання,
визнання права власності на нерухоме
майно та зняття заборони на відчуження
об'єкту нерухомого майна відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через
Дніпровський районний суд міста Києва,
яка подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

С у д д я