АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 408/6364/12 22-ц/774/1197/К/14
Справа № 408/6364/12
Головуючий в І інстанції
№ 22-ц/774/1197/К/14
Доповідач - Соколан Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Соколан Н.О.,

суддів: - Бондар Я. М., Зубакової В.
П.

при секретарі: - Трофименко О. О.

за участю: представника
правонаступника позивача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6,

відповідача ОСОБА_7 та його
представника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу представника правонаступника
ОСОБА_5 - ОСОБА_9 - ОСОБА_6 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Кривого Рогу від 08 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7,
третя особа - Сектор громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Дзержинського РВ КМУ УМВС України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод в користування
квартирою, за зустрічним позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору дарування квартири,
визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року ОСОБА_5 звернулась із
позовом до ОСОБА_7 про усунення
перешкод у користуванні квартирою та
виселення із житлового приміщення,
посилаючись на те, що їй на праві
приватної власності належить квартира
АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування, укладеного між відповідачем
та нею 08 листопада 2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Криворізького нотаріального округу
ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за
№1022, право власності зареєстровано в
КП «Криворізьке бюро технічної
інвентаризації» 12.11.2004 року.
Відповідач зареєстрований в спірній
квартирі, чинить перешкоди в
користуванні власністю: не допускає в
квартиру, не знімається з реєстрації
місця проживання в квартирі. Сторони не
мали шлюбних або сімейних відносин, не
пов'язані спільним побутом, не вели
спільного господарства. У зв'язку із
зміною власника квартири ОСОБА_7
втратив право користування спірною
квартирою та проживання в ній. За таких
обставин просила суд визнати
відповідача таким, що втратив право
користування спірною квартирою,
усунути перешкоди у користуванні
власністю шляхом виселення ОСОБА_7 із
спірної квартири та зобов'язати зняти
його з реєстраційного обліку.

ОСОБА_7, не погоджуючись із позовом,
звернувся до суду із зустрічним
позовом про визнання правочину
недійсним, розірвання договору. В
обґрунтування своїх позовних вимог
зазначив, що він мешкає у спірній
квартирі, яку придбав для самостійного
проживання. З позивачем ОСОБА_5 вони
перебували у фактичних шлюбних
відносинах. Оскільки він потребував
допомоги, сторони домовились про те, що
ОСОБА_5 буде надавати таку допомогу в
обмін на спірну квартиру після його
смерті. В подальшому, ОСОБА_7, вважаючи,
що укладає договір довічного
утримання, уклав з ОСОБА_5 договір
дарування спірної квартири - свого
єдиного житла. Він вважав, що договором
передбачені всі істотні умови договору
довічного утримання, а саме обов'язок
ОСОБА_5 забезпечити його необхідним
доглядом та забезпеченням в обмін на
право власності на його квартиру.
Особисто ОСОБА_7 текст оспорюваного
договору не читав, в зв'язку з тим, що
він не володіє українською мовою та
ніколи її не вивчав, так як все життя
проживав на території Росії, нотаріус
переклад договору на російську мову не
здійснювала, а ні усно, а ні письмово та
не пояснила, що підписується договір
дарування, а не договір довічного
утримання. Договір дарування укладений
ним під впливом помилки, внаслідок чого
просив суд визнати недійсним цей
договір, визнати за ним право власності
на спірну квартиру.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 08 квітня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_7, третя особа СГІРФО
Дзержинського РВ КМУ УМВС України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод в користуванні
квартирою та виселення з житлового
приміщення відмовлено в повному
обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
дарування квартири, визнання права
власності задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_2, укладений від 08
листопада 2004 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_10, який зареєстрований за
реєстровим номером 1022.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на
квартиру АДРЕСА_2 загальною корисною
площею 31,93 кв. м., житловою площею 18,51 кв.
м.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7
сплачений ним судовий збір у розмірі 229
грн. 40 коп.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12.11.2014
року до участі у справі залучено ОСОБА_9
в якості правонаступника позивача
ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_9 - ОСОБА_6, ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення про задоволення позову
ОСОБА_5 та відмову в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_7, так як
вважає, що суд першої інстанції не
встановив усіх обставин справи, які
мають значення для вирішення справи,
невірно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Так, суд не звернув уваги на пропуск
ОСОБА_7 строку позовної давності, про
поновлення якого питання не ставилось;
дійшов помилкового висновку про
наявність факту проживання сторін
однією сім'єю, хоча про це не вказує
навіть сам ОСОБА_7; висновок суду про
укладення договору дарування з боку
ОСОБА_7 під впливом тяжкої обставини та
в наслідок помилки є необґрунтованим,
оскільки доказів, які б підтверджували
цей факт не було надано, як не надано й
доказів того, що ОСОБА_5 повинна була
доглядати дарувальника квартири.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
під час розгляду справи, відповідач
придбав спірну квартиру, що
підтверджується договором
купівлі-продажу спірної квартири від 12
квітня 2001 року зареєстрованого на КФ
товарної біржі «Українська» за
реєстровим №155927 (а.с.121). З 2001 року
сторони проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, вели спільне
господарство, позивачка
розпоряджалась спільними коштами,
спільно їздили у відпустки. Позивач
здійснювала догляд за відповідачем
коли він хворів, опікувала його.

Сторонами укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 08 листопада 2004
року, посвідченого приватним
нотаріусом Криворізького
нотаріального округу ОСОБА_10 та
зареєстрованого в реєстрі за №1022,
право власності зареєстровано в КП
«Криворізьке бюро технічної
інвентаризації» 12.11.2004 року, відповідно
до якого відповідач передав позивачці
спірну квартиру у власність безоплатно
(а.с.7) .

Після укладення вищезазначеного
договору дарування, сторони
продовжували проживати ній.

В 2006 році сторонами припинили сумісне
проживання в спірній квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_5 про усунення перешкод в
користування квартирою шляхом
виселення ОСОБА_7 з квартири та зняття
останнього з реєстраційного обліку та
задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7
про визнання недійсним договору
дарування квартири, визнання права
власності, суд першої інстанції
виходив із того, що у ОСОБА_7 на час
укладення договору дарування було
відсутнє волевиявлення на безплатну
передачу майна у власність
обдарованого й передача його була
здійснена за умови вчинення на користь
дарувальника будь якої дії майнового
або немайнового характеру. Крім того,
суд виходив з того, що відповідач, як
особа похилого віку, потребувала
стороннього догляду та потребував
матеріальної допомоги і погоджувався
передати майно лише за умови довічного
утримання.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (частина 1 та 2
статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_7
вказує на те, що вказаний правочин було
вчинено ним внаслідок помилки,
оскільки він мав на меті укладення
договору довічного утримання, а тому
договір дарування від 08 листопада 2004
року підлягає визнанню недійсним на
підставі статті 229 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 229 ЦК
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Воля особи до вчинення правочину і
результат правочину не узгоджуються в
разі помилки, якщо вона має істотне
значення. Такими є помилки щодо
правової природи правочину, його
змісту, предмета, ціни, сторони, якості
об'єкта тощо. Найчастіше хибне
сприйняття стосується правової
природи та предмета правочину, що може
виникнути при визначенні тотожності
предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати або,
навпаки, бути відсутніми саме на момент
вчинення правочину. Сторона на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка насправді мала місце та
надати відповідні докази, які б
свідчили про її помилку, зокрема, щодо
правової природи правочину.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що відповідно до ст.ст. 229 - 233
ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину.

Колегія суддів вважає, що позивачем на
підтвердження своїх позовних вимог не
надано доказів того, що на час
укладення договору дарування від 08
листопада 2004 року він мав намір укласти
договір довічного утримання та докази,
які б свідчили про досягнення між
сторонами згоди з усіх істотних умов
такого договору.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з доводами апеляційної
скарги відносно відсутності підстав
для задоволення зустрічного позову та
визнання недійсним договору дарування,
виходячи з положень статті 229 ЦК
України, з огляду на наступне.

Правочини, вчинені під впливом
помилки, відносять до правочинів з
вадами внутрішньої волі, яка могла
сформуватися в умовах неправильного
уявлення особи про обставини, що мають
істотне значення для вчинення
правочину.

Ігнорування справжньої волі особи, яка
вчиняє правочин під впливом помилки,
було б неправильним. Однак, визнавати
недійсним будь-який правочин, в якому
внутрішня воля сформувалась під
впливом неправильних уявлень, було б
теж неправильно, оскільки це впливає на
стабільність цивільного обороту й
охорону прав ті інтересів інших осіб.

З огляду на викладене, можливість
оспорювання правочинів, вчинених
внаслідок помилки, має відбуватися в
умовах чіткого та однозначного
тлумачення положень статті 229 ЦК
України щодо видів помилок, що мають
істотне значення, кола суб'єктів, які
можуть оспорювати правочин та його
правових наслідків, що дозволить
забезпечити баланс інтересів у
цивільному обороті.

Конструкція правочину, вчиненого під
впливом помилки, побудована за моделлю
оспорюваного правочину, тобто в
кожному конкретному випадку існує
спір щодо формування волевиявлення
учасника правочину внаслідок помилки і
необхідно довести, що така помилка мала
місце.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Колегія суддів виходить з того, що
ОСОБА_7 не доведено, що на момент
укладення договору дарування від 08
листопада 2004 року мала місце помилка
стосовно правової природи правочину
та наявність обставин, які зумовлюють
визнання вказаного договору дарування
недійсним, оскільки укладаючи спірний
договір він усвідомлював умови
правочину і його правові наслідки.
Також колегія суддів дійшла висновку
про відсутність помилки в діях ОСОБА_7
на час укладення договору дарування і з
тих підстав, що ним не доведено, що
обдарована ОСОБА_5 вчиняла на його
користь будь які дії майнового або не
майнового характеру та припинила
вчиняти їх, що передувало його
зверненню з позовом вперше в січні 2007
року, оскільки його позов не містив
таких підстав (а.с. 23 т.1), як не містили
таких підстав й наступні позовні заяви
ОСОБА_7

Представник правонаступника позивача
ОСОБА_5 - ОСОБА_9 - ОСОБА_6 підтримав
позовні вимоги про усунення перешкод в
користування квартирою.

Правонаступник ОСОБА_9 прийняла
спадщину після померлого позивача
ОСОБА_5 та є спадкоємцем по закону
відповідно до відповіді приватного
нотаріуса Криворізького нотаріального
округу ОСОБА_11 від 31.10.2014 року за № 27501-16.

Відповідно до положень ст.. 37 ЦПК
України ОСОБА_9. залучена до участі у
справі у якості правонаступника, до
неї перейшли усі процесуальні права та
обов'язки, що належали позивачу ОСОБА_5,
яка вибула із цивільного процесу.

Згідно положень ст. 1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві із часу
відкриття спадщини. До складу
спадкового майна належить спірна
квартира.

Позовні вимоги правонаступника
позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_9 в частині
усунення перешкод в користування
квартирою шляхом виселення
відповідача зі спірної квартири
підлягають задоволенню, оскільки вони
підтримані її правонаступником ОСОБА_9,
відповідно до вимог ст.. 37 ЦПК України
та ґрунтуються на законних підставах.

У відповідності до ст. 41 Конституції
України, ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності або обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення дій які можуть
порушити його право та усунення
перешкод в користуванні власністю.
Підстави для визнання відповідача
таким, що втратив право користування
спірною квартирою відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 109 ЖК
Української РСР, виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться в
добровільно або в судовому порядку.

Що стосується позовних вимог про
зняття з реєстрації, то в цій частині
позов не підлягає задоволенню,
оскільки в результаті визнання судом
особи такою, що втратила право
користування житлом, такі наслідки
передбачені ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» без
додаткового ухвалення рішення суду.

На підставі викладено колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в
особі правонаступника ОСОБА_9 щодо
усунення перешкод в користуванні
квартирою шляхом виселення ОСОБА_7 та
про відмову в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_7

Керуючись ст.,ст.303, 307, п. 3 ч. 1 ст.
309, 313,314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
правонаступника ОСОБА_5 ОСОБА_9 - ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 08 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 в особі
правонаступника ОСОБА_9 задовольнити
частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_5 в особі
правонаступника ОСОБА_9 в користуванні
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
ОСОБА_7 з вказаної квартири.

В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_7 до ОСОБА_5 в особі
правонаступника ОСОБА_9 про визнання
недійсним договору дарування квартири,
визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: