Справа № 456/2492/11
Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М.
Провадження № 22-ц/783/153/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2014 року року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Копняк С.М.,
Савуляка Р.В.

за участі
секретаря: Проворної Н.І.

та участю ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8
на рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 18 травня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 в
інтересах малолітніх дітей ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 до ОСОБА_8, ОСОБА_11, треті особи:
виконавчий комітет Стрийської міської
ради, Інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, про знесення
самовільно збудованої споруди та
заборону вчиняти дії з приводу стоянки
та проїзду автомобіля,-

встановила:

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_8 привести в
попередній стан самовільно збудовану
двоповерхову споруду - гараж на першому
поверсі та кімнату на другому поверсі
позначені на плані літерами «Б» та «Б'»
(експлікація до технічного паспорту
ОСОБА_8 від 18.02.1993р.), що відноситься до
будинковолодіння по АДРЕСА_1, НОМЕР_3 у
місті Стрию Львівської області,
відновити сарай позначений на плані
літерою «Д» (експлікація до технічного
паспорту ОСОБА_8 26.12.1979р.), який існував
на цьому місці до 1990 року.

Зобов'язано ОСОБА_8 привести в
попередній стан земельну ділянку під
самовільно збудованою господарською
спорудою - гаражем (сараєм) позначену на
плані літ «Б» та відноситься до
будинковолодіння по АДРЕСА_1, НОМЕР_3 у
місті Стрию Львівської області, шляхом
знесення бетонного майданчика, який
слугував заїздом в гараж та стоянкою
автомобілів.

Зобов'язано ОСОБА_8 та ОСОБА_11 усунути
перешкоди ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у
користуванні належним їм житловим
будинком що знаходиться по АДРЕСА_1,
НОМЕР_4 в м. Стрий Львівської області,
шляхом заборони ставити стоянку
автомобілі на відстані меншій як 10
метрів від будинку по АДРЕСА_1 НОМЕР_4 у
м. Стрий та на прохідній частині
подвір'я до вказаного будинку.

Зобов'язано ОСОБА_11 усунути перешкоди
ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у користуванні
земельною ділянкою по АДРЕСА_1, НОМЕР_3
та НОМЕР_4 у м. Стрий Львівської області,
шляхом знесення самовільно
встановлених металевих воріт,
облаштованих для заїзду на подвір'я до
будинку №? НОМЕР_5 по АДРЕСА_1,
відновлення на цьому місці твердої
огорожі, а також заборонити ОСОБА_11
використовувати подвір'я біля будинків
№? НОМЕР_3 та НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 для
проїзду автомобілем до будинку №?
НОМЕР_5 по АДРЕСА_1.

Стягнуто судові витрати.

Ухвалою суду від 12 липня 2013 року в
задоволенні заяви ОСОБА_8 про
роз"яснення рішення суду від 18 травня
2013 року відмовлено.

Рішення та ухвалу суду оскаржила
ОСОБА_8

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що позивач у
позовній заяві просив суд зобов'язати
ОСОБА_8 - відповідачку-1 або за її
рахунок знести самовільно

збудовану двоповерхову споруду - гараж
на першому поверсі та кімнату на
другому поверсі - поряд з будинком по
АДРЕСА_1 НОМЕР_3 у місті Стрию, що
належить малолітнім дітям позивача.
Однак, всупереч вимогам ст.ст. 11,31 ЦПК
України судом прийняте по суті зовсім
інше рішення на підставі зроблених
усних уточнень позивачем предмета
позову на стадії судових дебатів, а
саме: «зобов'язати ОСОБА_8 привести в
попередній стан самовільно збудовану
двоповерхову споруду - гараж на першому
поверсі та кімнату на другому поверсі
та відновити сарай, який існував на
цьому місці до 1990 року.» Такі
процесуальні порушення привели до
постановлення неправильного рішення,
порушення принципу диспозитивності та
змагальності сторін, оскільки
розглядались одні позовні вимоги про
знесення самовільно збудованої
споруди, а прийняте рішення про
приведення споруди до попереднього
стану на підставі усних уточнень та
змін предмету позову на завершальному
етапі судового розгляду - дебатах.

Зазначає, що судом не враховано, що
переобладнане приміщення сараю,
здійсненого в його межах, без
використання під гараж, як і замощення
частини подвір'я бетонною площадкою.

Суд першої інстанції безпідставно
відхилив посилання на відсутність вини
ОСОБА_8 щодо перешкод у користуванні
подвір'ям, однак відповідач-1 не має у
власності чи розпорядженні
транспортного засобу, а тому не може
чинити перешкод, помилкові висновки
щодо вчинення перешкод Відповідачем 2
власним транспортним засобом, оскільки
відповідач 2 користується транспортним
засобом своєї дружини ОСОБА_6, якій
належить автомобіль «Фольксваген
пасат» 2006 року випуску, держ. номер
НОМЕР_1, та який вона чи відповідач
тримають у власному подвір'ї на власній
земельній ділянці, не порушуючи при
цьому прав позивача.

Суд не встановив, чиї автомобілі
відображені на фотознімках, хоча усюди
відображений автомобіль жовтого
кольору з державним номером НОМЕР_2 що
належить позивачу ОСОБА_2.

Помилкові висновки суду, що відповідач
1 надбудовою порушує права позивачів,
оскільки з акту інспекції ДАБК у
Львівській області від 17.10.2011 року
пояснень представників відповідачки -1
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 слідує, що перебудову
було зроблено громадянином ОСОБА_12 у
1988-89 роках та зафіксовано у 1990 році.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення яким відмовити в
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду від
12 липня 2013 року ОСОБА_8 посилається на
її незаконність. Просить скасувати
ухвалу та її заяву про роз"яснення
рішення суду направити на новий
розгляд.

Вислухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
підтримання апеляційних скарг,
заперечення ОСОБА_2, ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи і доводи
скарг, колегія суддів вважає, що їх слід
задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не
відповідає.

Встановлено, що в обгрунтування
позовних вимог позивач посилався на те,
що у 1993 році ОСОБА_8 самочинно здійснила
перебудову належної їй кладової в
гараж з надбудовою (кімнатою з балконом
та сходами), чим зайняла значну частину
загального подвір'я. Вказував, що таке
будівництво проведено із істотним
порушенням будівельних та
протипожежних норм.

Зяті ОСОБА_8 проїжджають своїм
автомобілем до спірного гаража та
зупиняють їх в безпосередній
близькості до вікон та дверей будинку
позивачів, а вихлопні гази з працюючого
двигуна потрапляють до будинку, що
негативно впливає на здоров'я їх дітей.
Відповідачка ОСОБА_8 самовільно
влаштувала стоянку перед вищевказаним
гаражем для своїх автомобілів у
вигляді бетонного майданчика.

Відповідач ОСОБА_11 без згоди позивачів
та без дозволу Стрийської міської ради,
без належно погодженого проекту,
протиправно демонтував частину
огорожі між їх подвір'ями та збудував
капітальні ворота і через їхнє подвір'я
проїздить до свого будинку.

Тому просив задовольнити позов.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що на спірній земельній ділянці
ОСОБА_8 самовільно, здійснено
переобладнання належного їй сараю, зі
встановленням гаражних дверей та з
переобладнанням його під гараж на
першому поверсі і надбудовою другого
поверху, а також встановленням
залізних сходів з вулиці на другий
поверх. Крім того на спірному подвір'ї
самочинно обладнаний бетонний
майданчик, який проходить повз будинок
позивачів до самочинно збудованого
ОСОБА_8 гаражу.

Однак такі висновки суду не в
повній мірі відповідають обставинам
справи.

Апелянт вказує, що судом не
враховано, що переобладнане приміщення
сараю, здійсненого в його межах, без
використання під гараж, як і замощення
частини подвір'я бетонною площадкою.

Судова колегія вважає, що ці
посилання апелянта заслуговують на
увагу з таких підстав.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК Украіни).

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 386 ЦК
України, власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дії, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню; власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданому матеріальної та моральної
шкоди.

Згідно ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження.

Якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376
ЦК України).

Пунктом 5 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про
практику застосування ст. 376 ЦК України"
роз'яснено, що у випадках порушення
прав інших осіб право на звернення до
суду належить і таким особам за умови,
що вони доведуть наявність порушеного
права (ст. 391 ЦК України).

Також, відповідно до п. 22 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 6 "Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)" від 30 березня 2012 року,
знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач є
співвласником житлового будинку з
01.08.2005 року, а фактично проживає з 2000
року за адресою АДРЕСА_1 НОМЕР_4. Також
встановлено, що ОСОБА_8 успадкувала
28.10.2002 року спірну будівлю - сарай «Д». З
акту обстеження самочинно збудованих
приміщень під гараж та літню кухню від
10.10.2005 року вбачається, що дане
самочинне будівництво за матеріалами
БТІ зафіксоване ще у 1993 році, та ознак
нового будівництва не виявлено,
надбудова за межі існуючих попередніх
розмірів не виходить. Відповідно до
технічного висновку експертизи з
питань охорони праці від 16.10.2007 року
надбудова та конструкція спірної
будівлі знаходиться у задовільному
стані та може в подальшому надійно й
безпечно експлуатуватися. Відповідно
до технічного обстеження БТІ 13.08.2012
року видано новий технічний паспорт із
зазначенням спірної будівля як «сарай»
(так як двері замуровані), з надбудовою
з 1990 року.

З матеріалів справи вбачається, що
будинок по АДРЕСА_1, НОМЕР_4 в м. Стрий на
праві часткової власності належить
ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, що стверджується свідоцтвом
про право власності на нерухоме майно
від 01.08.2005 р.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 28.10.2002 р. ОСОБА_8
є власником ? частини житлового будинку
разом із відповідною частиною належних
господарських споруд, що знаходяться
на АДРЕСА_1, НОМЕР_3 в м. Стрий. До
житлового будинку належать такі
господарські споруди: цегляний гараж
літ. «В», цегляна вбиральня , цегляний
сарай літ. «Д», металева огорожа №1.

На підставі договору обміну квартир на
житловий будинок від 19.10.2001 р. ОСОБА_11,
ОСОБА_6, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 належить на
праві приватної власності житловий
будинок разом із господарськими
спорудами, який розміщений на
земельній ділянці площею 600 кв.м. та
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
НОМЕР_5.

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку від
06.05.2005 р. ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_17
належить земельна ділянка, площею 0,065
га, яка розташована в АДРЕСА_1, НОМЕР_5, з
цільовим призначенням: будівлі
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель.

З плану меж земельної ділянки
вбачається, що між землеволодіннями
ОСОБА_11 та будинковолодінням №?НОМЕР_3
і №?НОМЕР_4 є землі, що визначені за
планом меж земельної дії кадастрового
номеру №:06:058:0025, як землі
загального користування АДРЕСА_1 та
позначені на плані літ. «Д». Як
вбачається з рішення виконавчого
комітету Стрийської міської ради від
22.03.1968 р. №147 на загальне подвір'я для
будинків №?НОМЕР_3 і №?НОМЕР_4 відведено
земельну ділянку площею 344 кв.м., а під
всі забудови - 219 кв.м.

Отже, суд першої інстанції дійшов до
вірного висновку, що суб'єктом права
власності на вказану земельну ділянку,
в розумінні ст.80 ЗК України є
територіальна громада м. Стрия, та у
відповідності до ст.83 ЗК України
вказана земельна ділянка відноситься
до земель комунальної власності.

Водночас суд першої інстанції прийшов
до хибного висновку, що вказана
земельна ділянка знаходиться в
користуванні позивача.

Судовою колегією встановлено, що
позивач не має належного права на
земельну ділянку, оскільки відповідно
до ст. 125 ЗК України та роз'яснень, що
містяться в п.18 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" від 16.04.2004 р. №7 право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно положень ст.126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом,
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки,
свідоцтвом про право на спадщину. Право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державним
актом на право постійного користування
земельною ділянкою, а право оренди -
договором оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону.

Право користування є речовим правом,
яке належить певному суб'єкту або
суб'єктам. Суб'єктом права користування
(постійного користування або оренди)
відповідно до земельного
законодавства є фізичні та юридичні
особи. Право користування окремо від
суб'єкта такого користування існувати
не може.

Зокрема, відповідно до ст. 92 ЗК України
право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.
Конкретні суб'єкти такого користування
визначені ч. 2 ст. 92 ЗК України.

В рішенні Стрийської міської ради
відсутні фізичні чи юридичні особи,
яким надана земельна ділянка в
користування, а земельна ділянка
«відведена на загальне подвір'я» отже,
судова колегія приходить до висновку,
що зазначене рішення стосується
визначення конкретного цільового
призначення земельної ділянки, а не
надання її у користування певним
особам. Для надання в користування
земельної ділянки необхідно визначити
суб'єкта такого користування. А
«домоволодіння» не є суб'єктом, який
може користуватись земельною ділянкою.
Зокрема цим же рішенням надано ОСОБА_18
земельну ділянку під город - 118 кв.м.

Відповідно до листа Держземагентства
01-11/5-32 від 02.07.2013 року земельна ділянка у
АДРЕСА_1, НОМЕР_3-НОМЕР_4 знаходиться у
комунальній власності, кадастровий
номер їй не присвоєний, земельна
ділянка співмешканцям у власність,
користування, оренду не передавалась.

Відповідно до положень ст. 79-1 ЗК
України «Формування земельної ділянки
як об'єкта цивільних прав» формування
земельної ділянки полягає у визначенні
земельної ділянки як об'єкта цивільних
прав. Формування земельної ділянки
передбачає визначення її площі, меж та
внесення інформації про неї до
Державного земельного кадастру.
Земельна ділянка вважається
сформованою з моменту присвоєння їй
кадастрового номера. Земельна ділянка
може бути об'єктом цивільних прав
виключно з моменту її формування (крім
випадків суборенди, сервітуту щодо
частин земельних ділянок) та державної
реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на
земельні ділянки здійснюється після
державної реєстрації земельних
ділянок у Державному земельному
кадастрі.

Враховуючи наведене відсутні не лише
права на земельну ділянку, але й сама
земельна ділянка як об'єкт цивільних
прав, отже будь-яких речових прав на неї
в позивача також бути не може.

При цьому слід врахувати, що відповідно
до ст. 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону.

Крім того, судом першої інстанції не
з'ясовано чи було рішення виконавчого
комітету Стрийської міської ради від
22.03.1968 року № 344 про відведення
земельної ділянки під
будинковолодіння, НОМЕР_3, НОМЕР_4,
затверджене виконкомом Львівської
обласної Ради депутатів трудящих.
Водночас згідно представленого
рішення виконкому Львівської обласної
ради депутатів трудящих від 03.07.1968 року
затверджено виключно продаж
комунального будинку, а не відведення
земельних ділянок певним особам.

Враховуючи наведене, судова колегія
приходить до висновку, що позивачем не
доведено належними та допустимими
доказами того, що він є належним
користувачем вищезазначеної земельної
ділянки, адже ні йому, ні його
спадкодавцям вона в користування не
надавалась та відповідне право не
реєструвалось.

Отже, застосування судом першої
інстанції ч. 4 ст. 376 ЦК України
суперечить фактичним обставинам
справи, адже позивач не є ні власником,
ні користувачем земельної ділянки,
отже він не може вимагати знесення
самочинного будівництва з цих підстав,
адже його права на користування
земельною ділянкою не порушуються.

Судовою колегією також встановлено, що
перепланування з надбудовою було
проведено у 1990 році, вперше зафіксовано
в матеріалах бюро технічної
інвентаризації до 15.01.1992 року. У силу
змін до чинного законодавства, зокрема
Наказу Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики № 127 від 10.07.2001 р «Про
затвердження Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна», із змінами
від 08.01.2013 р. п. 3.2 абз. 59 не належать до
самочинного будівництва будівлі та
споруди, прибудови до них, побудовані
до 05 серпня 1992 року, а тому в силу
чинного законодавства суд не перевірив
чи дана будівля не є самовільним
будівництвом, оскільки надбудова
збудована у 1989-1990 році. За таких
обставин суд дійшов передчасного
висновку про те, що на сьогоднішній
день сарай «Д» вважається самовільним
будівництвом.

Хоча суд не прийняв до уваги посилання
відповідача на ці обставини, однак в
судовому засіданні в районному суді
представник Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області Пошивак Р. пояснив,
що при будівництві завжди необхідним є
будівельний паспорт.

Апелянтом представлений новий
технічний паспорт виданий Стрийським
МЬТІ 03.06.2013 року, в якому приміщення
першого поверху має назву сарай Б-2 та
рік побудови першого поверху
відповідно 1978р., а другого поверху - 1991р.

Судова колегія вважає, що цим
обставинам суд не дав належної оцінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України акт
цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи. Отже,
законодавчий акт прийнятий пізніше
поширюється на правовідносини, що
склалися до його прийняття, якщо він
зменшує зобов'язання особи, зокрема
зобов'язання щодо вчинення певних дій.

Відповідно до пункту 3.2 розділу 3
Інструкції про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна не є самочинним
будівництвом індивідуальні (садибні)
житлові будинки, садові, дачні
будинки, господарські (присадибні)
будівлі та споруди, прибудови до них
побудовані до 5 серпня 1992 року( Абзац
в редакції Наказу Міністерства
регіонального розвитку, будівництва
та житлово-комунального
господарства N 404 від 09.08.2012 року).

Крім того, з 29.04.2013р. набрав чинності
наказ Міністерства регіонального
розвитку та житлово-комунального
господарства України від 19.04.2013 №95,
яким затверджено Порядок прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків 1 та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж. Документом також врегульовано
питання легалізації індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них..., які були побудовані
до 5 серпня 1992 року і не підлягали
введенню в експлуатацію. Для державної
реєстрації прав власності на цю
нерухомість достатньо одержати
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

В матеріалах справи є наявні докази
того, що спірна реконструкція була
здійснена до 5 серпня 1992 року, що
знаходить своє відображення і в
рішенні суду першої інстанції.

З листа першого заступника міського
голови Р.Маланія №3-17/7 від 17.01.2014 року
вбачається, що виконачий комітет
Стрийської міської ради підтримує
апеляційну скаргу ОСОБА_8 та вважає, що
переобладнання цього сараю
проводилося шляхом замурування
вхідних дверей з однієї сторони та
облаштуванням з іншої сторони, та
зведенням на другому поверсі сараю в
тих самих існуючих межах. На даний час у
власності ОСОБА_8 перебуває сарай, а не
гараж, що підтверджується технічним
паспортом, виданим Стрийським МБТІ
03.06.2013 року, в якому це приміщення має
назву сарай Б-2 та рік побудови першого
поверху відповідно 1978, а другого
поверху - 1991р. і в силу змін до чинного
законодавства підпадає під
легалізацію самобудів згідно наказу
№95 Міністерства регіонального
розвитку та житлово-комунального
господарства України від 19.04.2013 року.

У відповідності до положень ч.7ст.376 ЦПК
України звернення до суду із позовом
щодо знесення самочинного будівництва
відноситься до компетенції
відповідного органу державної влади
або органу місцевого самоврядування.
На даний час такий позов Стрийською
міською радою не пред'явлено.

При таких обставинах судова колегія
приходить до висновку, що оскільки не
встановлено порушення прав позивача, а
тому підстав для задоволення позову в
цій частині немає.

Тому рішення суду підлягає скасуванню.
З цих підстав підлягає скасуванню і
оскаржувана ухвала суду.

Також встановлено, що судом першої
інстанції не враховано те, що позивач,
як зазначено вище, не є ні власником, ні
користувачем огорожі, яка знаходиться
між будинковолодіннями №? НОМЕР_5 та
НОМЕР_3, на відміну від ОСОБА_11, ОСОБА_6,
ОСОБА_16, ОСОБА_17 яким належить земельна
ділянка, площею 0,065 га, яка розташована
в АДРЕСА_1, НОМЕР_5, та відповідно
частина огорожі на межі земельних
ділянок. Позивач не надав належних та
допустимих доказів права власності,
або права користування спірною
огорожею та бетонним майданчиком. Отже,
позов, як щодо огорожі, так і щодо
бетонного майданчика може бути
пред'явлений лише належним власником -
територіальною громадою в особі органу
місцевого самоврядування. Те ж
стосується і заборони ОСОБА_11
використовувати подвір'я біля будинків
№? НОМЕР_3 та НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 для
проїзду автомобілем до будинку №?
НОМЕР_5 по АДРЕСА_1, право на захист
оспорюваних прав має лише належний
позивач.

З вищевказаного листа першого
заступника міського голови Р.Маланія
№3-17/7 від 17.01.2014 року вбачається, що
узгоджувальна комісія по земельним
спорам комісія рекомендувала
встановити земельний сервітут зі
сторони будинку ОСОБА_21 Отже питання
щодо знесення воріт може бути
врегульовано таким чином.

Щодо зобов'язання ОСОБА_8 та ОСОБА_11
усунути перешкоди ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у
користуванні належним їм житловим
будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1,
НОМЕР_4 в м. Стрий Львівської області,
шляхом заборони ставити стоянку
автомобілі на відстані меншій як 10
метрів від будинку по АДРЕСА_1 НОМЕР_4 у
м. Стрий та на прохідній частині
подвір'я до вказаного будинку, судом
першої інстанції не враховано правила
добросусідства та принципи
добросовісності, розумності та
справедливості судового рішення. Адже
задоволення судового рішення є
несправедливим по відношенню до
мешканців будинку по АДРЕСА_1, НОМЕР_3 в
м. Стрий Львівської області, т.я. в
судовому засіданні встановлено, що
позивач також ставить свою машину на
земельній ділянці між будинками.

Відповідно до ст. 103 Земельного кодексу
України власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Отже, слід заборонити відповідачам
ставити на стоянку будь-які машини -
транспортні засоби на відстані не
меншій, ніж 10 метрів від будинків, при
цьому власник машини значення не
повинен мати.

Судовою колегією також встановлено, що
суд, не уточнивши позовні вимоги,
вирішив зобов'язати ОСОБА_8 привести в
попередній стан самовільно збудовану
двоповерхову споруду та відновити
сарай, який існував на цьому місці до 1990
року.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому суду слід було запропонувати
позивачу в письмовому виді відповідно
до вимог ст.31 ЦПК України оформити
позовні вимоги щодо приведення в
попередній стан та відновлення сараю,
який існував на цьому місці до 1990 року.

Таким чином встановлено, що цим суд
не виконав вимоги ст.11 ЦПК України, чим
порушено права відповідачів щодо
рівності процесуальних прав і
обов'язків сторін.

Враховуючи наведене позов підлягає до
часткового задоволення.

Керуючись, п.2, п. 4 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309,
п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 314 ст. 316, 317 ЦПК України,
колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 -
задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 18 травня 2013
року - скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 в інтересах малолітніх
дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_8,
ОСОБА_11, треті особи: виконавчий
комітет Стрийської міської ради,
Інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, про знесення
самовільно збудованої споруди та
заборону вчиняти дії з приводу стоянки
та проїзду автомобіля - задоволити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_8 та ОСОБА_11 усунути
перешкоди ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у
користуванні належним їм житловим
будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1,
НОМЕР_4 в м. Стрий Львівської області,
шляхом заборони ставити на стоянку
транспортні засоби на відстані меншій
як 10 метрів від будинку по АДРЕСА_1
НОМЕР_4 та від будинку по АДРЕСА_1 НОМЕР_3
у м. Стрий.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Копняк С.М.

Савуляк Р.В.