Номер провадження: 22-ц/785/5744/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

ОСОБА_2,

при секретарі Добряк Н.І,.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» про визнання недійсним кредитного договору та договору застави транспортного засобу,-

встановила:

У липні 2010 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 21.08.2006 року та визнати недійсним договір застави транспортного засобу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та АТ «ОСОБА_4 Аваль» був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит з лімітом у 25000 доларів США.

ОСОБА_3 зазначає, що відповідачем було порушено положення п 3.2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, а також ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Порушенням умов чинного законодавства позивач вважає і те, що Банком порушено п. 4 ст. 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

На думку позивача зазначені порушення є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення вимог щодо визнання кредитного договору та договору застави транспортного засобу недійсним.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 21 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та АТ «ОСОБА_4 Аваль» був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 25000 доларів США, строком до 21.08.2012 року, з виплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних (а.с.15-16).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 21.08.2006 року між сторонами був укладений договір застави, відповідно до якого ОСОБА_3 передав Банку у заставу автомобіль марки «Опель Астра», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.14).

Основними доводами позивача про визнання договору кредиту та договору застави недійсним є те, що відповідачем було порушено положення п 3.2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», та п. 4 ст. 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

На думку позивача зазначені порушення є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача на постанову НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є необґрунтованим, оскільки вона набрала чинності 05 червня 2007 року, а кредитний договір був підписаний 21.08.2006 року.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, а також ст. 5 ЦК України зазначений нормативний акт не може бути застосований до правовідносин, що виникли до набрання останнім чинності.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Посилання позивач ОСОБА_3 на відсутність у Банка індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, колегія суддів вважає необґрунтованим з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 ОСОБА_5 України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Посилання апелянта на те, що АТ «ОСОБА_4 Аваль» не мав права на здійснення операцій в іноземній валюті, оскільки не отримував індивідуальної ліцензії на право надання кредиту в іноземній валюті, не заслуговують на увагу, так як відповідно до ст. 5 Декрету КМУ України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_5 Банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 вказаного Декрету.

Судом встановлено, що АТ «ОСОБА_4 Аваль» на час укладення кредитного договору № 014/0043/73/63711 від 21.08.2006 року мав право укладати кредитні договори в іноземній валюті, оскільки мав банківську ліцензію та відповідний дозвіл.

У додатку до дозволу зазначено перелік операцій, які має право здійснювати АТ «ОСОБА_4 Аваль» з валютними цінностями, у тому числі залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони дійшли згоди по всіх його істотних умовах, прийняли на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Згідно зі ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів для погашення заборгованості не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на ЗУ "Про захист прав споживачів" оскільки, до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, застосування зазначеного Закону можливо у разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Крім того, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року, яким внесено зміни до ЗУ «Про захист прав споживачів» та заборонено надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України набув чинності 16 жовтня 2011 року, а кредитний договір між ОСОБА_3М та Банком було укладено в 2006 році. При цьому відповідно до розділу 2 п. 2 вказаного закону його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналізуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_2