АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/8983/14-ц
Головуючий І інстанції - Онупко М.Ю.
Провадження: 22-ц/790/8528/14
Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді - Бездітка В.М.,

суддів колегії - Сащенка І.С.,
Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 28 жовтня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2014 року позивач звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 12.01.2001 року
зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, спільних
дітей від шлюбу подружжя не має. В
період шлюбу він за власні кошти
придбав однокімнатну ізольовану
квартиру АДРЕСА_2 в м. Харкові, договір
купівлі-продажу був посвідчений
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 08.02.2002
року №294. За договором він сплатив
продавцю ОСОБА_6 8000 грн., що становив
еквівалент 4900 дол. США. Крім того,
відповідно до п. 6 договору він
сплачував всі витрати за складання та
оформлення договору. Право власності
на зазначену квартиру було
зареєстровано в КП «ХМБТІ» 11.02.2002 року,
р. №П-3-4758.

Кошти на придбання спірної квартири
позивач отримав 26.10.2001 року від продажу
свого особистого майна, а саме 1/2
частини двохкімнатної ізольованої
квартири в м. Ростові-на-Дону (Росія) в
розмірі 27310 руб., що складав еквівалент
7000 дол. США. Зазначена частка квартири
належала позивачу на підставі договору
дарування від 15.05.1998 року, посвідченого
нотаріусом 4-ї ДНК м. Ростова-на-Дону
(Росія) по р. №1-914. Відповідач у
добровільному порядку поділити
квартиру не бажає.

Просив визнати за ним право особистої
приватної власності на однокімнатну
ізольовану квартиру АДРЕСА_2

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 28 жовтня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за
ОСОБА_4 право особистої приватної
власності на квартиру АДРЕСА_2

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_3подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
В обґрунтування скарги зазначено, що
при ухваленні рішення суд першої
інстанції зазначав, що кошти на
придбання спірної квартири позивач
отримав 26.10.2001 р. від продажу свого
особистого майна, а саме ? частини
двокімнатної ізольованої квартири в м.
Ростові -на-Дону у розмірі 27310 руб., що
складав 7000 дол. США. Проте, докази про
отримання позивачем 7000 дол. США за
продаж квартири у Ростові-на-Дону в
матеріалах справи відсутні. Також
матеріали справи не містять довідки
щодо курсу валют відносно рубля до
долара США станом на час продажу ?
частини квартири в Росії, а саме станом
на 26.10.2001 року. Вважає, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки куплена за їх
спільні кошти. Для придбання цієї
квартири вона отримувала від своєї
дочки у борг 2500 дол. США, які передала
позивачу.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
зі зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини,на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 12 січня 2001
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було
зареєстровано шлюб у м. Харків у
відділі РАГС Московського району,
актовий запис № 33 /а.с. 4/.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 26.10.2001 року укладеного в м.
Ростов-на-Дону № 43, вбачається, що
ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_7 придбала ?
частини квартири АДРЕСА_1. Продаж
квартири вчинено за 27310 руб. Вказана
квартира належала позивачу на підставі
договору дарування від 15.05.1998 року,
посвідченим нотаріусом 4-ї ДНК м. Ростов
- на - Дону за № 1-914 /а.с.8/.

08 лютого 2002 року, на підставі договору
купівлі-продажу квартири, був
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_8, реєстраційний номер №294.,
ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_2
в м. Харкові, загальною площею 35,2 кв.м,
право власності зареєстровано за
ОСОБА_4 в КП «ХМБТІ», за номером №П-3-4748
/а.с. 5/.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що спірна
квартира в м. Харкові була придбана
позивачем відразу після продажу
квартири в м. Ростові - на - Дону, яка
належала йому на підставі договору
дарування, та була його приватною
особистою власністю.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно до п.23 Постанови № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач сплатив за квартиру 4900 дол. США

В рішенні суд першої інстанції
зазначено, що кошти на придбання
спірної квартири позивач отримав 26.10.2001
р. від продажу свого особистого майна, а
саме ? частини двокімнатної
ізольованої квартири в м. Ростові
-на-Дону у розмірі 27310 руб., що складало
7000 дол. США. Докази про отримання
позивачем 7000 дол. США за продаж
квартири у Ростові-на-Дону в матеріалах
справи відсутні.

У відповідності до курсу долара ЦБ РФ
станом на 26.10.2001 року один долар
становив 29,5900 руб. Таким чином 27310,00 руб.
дорівнює 922,95 дол. США.

Відповідно, посилання суду стосовно
того, що позивач отримав з продажу
квартири 7000 дол. США не відповідає
дійсності.

Згідно листа Управління НБУ України в
Харківській області офіційний курс
гривні до долару США та російського
рубля станом на 26.10.2001 р. складав за 100
дол. США - 529,51 грн.; 10 російських рублів -
1,7895 грн.

Враховуючи наведене, 27310,00 руб. дорівнює
4642,70 грн., що дорівнює 875 дол. США.

Суд першої інстанції не встановив ці
обставини і прийняв до уваги лише
доводи позивача, а жодного доказу
стосовно того, що 27310,00 руб. становило 7000
дол. США позивач ні до суду першої
інстанції, ні до суду апеляційної
інстанції не надав.

Судова колегія вважає, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки куплена за їх
спільні кошти.

Також, судова колегія суддів приймає до
уваги, що після продажу позивачем
квартири в м. Ростов- на- Дону та
придбанням квартири у Харкові минув
певний час.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального права і
підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 28 жовтня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення. У
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення. Рішення
може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий суддя -

Судді колегії -