У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи:
ОСОБА_8, ОСОБА_9, Ленінська районна
державна адміністрація м. Севастополя,
приватний нотаріус ОСОБА_10, про
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя, визнання права
власності на частку в квартирі,
визнання недійсними договорів
дарування квартир та витребування
майна з чужого незаконного володіння,
за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою в
своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_7,
та касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_11, на рішення
апеляційного суду м. Севастополя від 3
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що в період з 14
вересня 2002 року до 4 лютого 2009 року він
перебував у шлюбі з ОСОБА_9 За три
місяці до укладення шлюбу ОСОБА_9
придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
за рахунок кредиту, половина якого
погашена під час їхнього шлюбу,
зокрема, він погашав 1/4 частку кредиту.
10 листопада 2005 року ними як подружжям
придбано чотирикімнатну квартиру
АДРЕСА_2. У 2008 році ОСОБА_9 без його
письмової та нотаріально посвідченої
згоди подарувала зазначені квартири
своєму батьку - ОСОБА_5, який продав
квартиру АДРЕСА_2 своєму брату - ОСОБА_8,
а останній продав указану квартиру
ОСОБА_7 і ОСОБА_6

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
визнати недійсними договори дарування
квартир: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2;
витребувати вказані квартири з чужого
незаконного володіння та визнати за
ним право власності на 1/4 частку
квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частку
квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Севастополя від 30 травня 2013
року позов ОСОБА_4 задоволено частково
та визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.
У решті позову відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 3 жовтня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково: визнано за
ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_2; визнано договір
дарування квартири АДРЕСА_2, укладений
14 листопада 2009 року між ОСОБА_9 та
ОСОБА_5 недійсним; витребувано на
користь ОСОБА_4, ОСОБА_9 квартиру
АДРЕСА_2, яка придбана ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 згідно з договором
купівлі-продажу від 29 травня
2010 року. У решті позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
в частині задоволення позовних вимог
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в цій
частині в силі рішення суду першої
інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_11,
просить оскаржуване рішення
апеляційного суду в частині відмови в
задоволенні позову скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити в цій частині нове рішення
про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
рішення апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарг
цих висновків не спростовують.

Таким чином, скасовуючи рішення суду
першої інстанції та частково
задовольняючи позов ОСОБА_4,
апеляційний суд на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами (ст. 212 ЦПК України),
врахувавши, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК
України висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при новому розгляді справи, дійшов
правильного висновку, що підстав для
визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
та визнання недійсним договору
дарування цієї квартири немає,
оскільки згідно з п. 3 договору
купівлі-продажу, укладеним 26 червня
2002 року між ОСОБА_12 і ОСОБА_9 до шлюбу
з ОСОБА_4, грошові кошти
сплачені до підписання договору та не
рахунок кредитних коштів.

Той факт, що ще до шлюбу ОСОБА_9 уклала
кредитний договір і частина кредиту
погашалась під час шлюбу, як правильно
зазначив апеляційний суд, не свідчить
про те, що спірна квартира була
придбана саме за кредитні кошти, а
спільна сплата кредиту, після
укладення договору купівлі-продажу, не
є підставою для визнання права
власності на квартиру.

Крім того, ОСОБА_4 не позбавлений права
захист в інший передбачений законом
спосіб.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційні скарги і залишити судове
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_7, та
касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_11, відхилити.

Рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 3 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта