Справа № 462/53/14 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/4001/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Цар М.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

представника відповідача - Гавдик О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління МВС України на Львівській залізниці про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

у січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Управління МВС України на Львівській залізниці про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що при його звільненні відповідачем було грубо порушено норми трудового законодавства, які полягають у несвоєчасному попередженні про звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, йому не було запропоновано перейти на іншу роботу, а також не було враховано його переважне право на залишенні на роботі.

У зв'язку із наведеним та із врахуванням уточнень, позивач просив суд поновити його на роботі на посаду водія 1-го класу автотранспортного відділення гаражу(підпорядкованого сектору ресурсного забезпечення) при УМВС України на Львівській залізниці; стягнути з Управління МВС України на Львівській залізниці середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення до дня поновлення на роботі в розмірі 17964,63 грн..

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. В апеляційній скарзі посилається на його незаконність та необґрунтованість, оскільки таке прийнято внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що при його звільненні не враховано його переважне право на залишенні на роботі. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що ОСОБА_2 зарекомендував себе посередньо як недостатньо дисциплінований працівник. На момент розгляду питання залишення на роботі водіїв автотранспортного відділення гаражу підпорядкованого ВМЗ УМВСУ на Львівській залізниці враховувалось право залишення на роботі згідно усіх чинників зазначених у ст.42 КЗпП України. Керівництво Управління МВС України на Львівській залізниці наділено правом надавати перевагу кращим працівникам. У рішенні суду правильно зазначено переважне право на залишенні на роботі ОСОБА_5 у зв'язку із вищою продуктивністю праці, а також у зв'язку із наявністю в нього більш тривалого стажу в установі - 12 років, перебування на його утриманні неповнолітньої дитини віком 7 років та відсутністю у його сім'ї інших працівників із самостійним заробітком, ОСОБА_6. має неповнолітню дитину віком 15 років та ОСОБА_7 має більш тривалий стаж роботи в установі - 8 років та неповнолітню дитину віком 4 роки. Керівництвом Управління МВС України на Львівській залізниці враховано вимоги ст.42 КЗпП України, зокрема враховувалась класність водія ОСОБА_2, а також те, що останній не завжди відповідально відносився до виконання своїх обов'язків. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2, а рішення суду залишити без змін.(а.с. 77-78)

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача Гавдик О.Б. на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки скорочення штату працівників проводилось згідно наказу №433 від 08.05.2013р., позивача було своєчасно попереджено про наступне вивільнення, та останнім не надано доказів наявності переважного права перед іншими працівниками на залишенні на роботі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на нормах трудового законодавства та не відповідають зібраним по справі доказам.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 19.11.1992 р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази в зміні організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Зазначені роз'яснення не були враховані судом першої інстанції при розгляді даної справи. Судом першої інстанції не перевірено дотримання у зв'язку зі звільненням позивача за ч.1 п.1 ст. 40 КЗпП України встановлених законом гарантій при розірванні трудового договору з цієї підстави, зокрема: чи додержані відповідачем норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника; чи була можливість перевести ОСОБА_2 на іншу роботу, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що наказом №81 о/с від 30.12.2008р. ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду водія автотранспортного відділення обслуговуючого персоналу(підпорядкованого сектору ресурсного забезпечення) при лінійному управлінні.(а.с.32)

Наказом №433 від 08.05.2013р. затверджено перелік змін у штаті УМВС України на Львівській залізниці.(а.с.30зв.) Із вказаним наказом позивач був ознайомлений 21.06.2013р., що вбачається із відомості про ознайомлення та підтверджується його підписом(а.с.13)

Наказом №105 о/с від 29.11.2013р. ОСОБА_2 звільнено з посади водія автотранспортного відділення гаражу, підпорядкованого ВМЗ УМВС з 30 листопада 2013р. за ст.40 п.1 КЗпП України(у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників).(а.с.19)

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу.

Аналізуючи штатні розписи УМВС України на Львівській залізниці, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників, що стверджується штатними розписами, згідно з якими в структурі гаражу знаходилось автотранспортне відділення в кількості 13 одиниць, а саме: командир відділення-водій -1, водій співробітник - 8, водій - 4. Після реорганізації автотранспортне відділення ввійшло до структури Центру обслуговування підрозділів УМВС зі штатною чисельністю 12 одиниць: командир відділення-водій -1, водій співробітник - 8, водій - 3, тобто мало місце скорочення однієї посади водія.

Перевіряючи доводи позивача щодо наявності підстав для залишення саме його на посаді водія згідно ст.42 КЗпП України, судом апеляційної інстанції встановлено, що на час звільнення позивач ОСОБА_2 працював водієм 1 класу. Крім нього у відповідача працювали ОСОБА_7 - водій 1 класу, ОСОБА_5 - водій 2 класу, а водію ОСОБА_6- класність не присвоювалась.

Згідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

В порушення вимог ст.42 КЗпП України, відповідачем при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці не враховано, що ОСОБА_8 мав переважне право залишення на роботі у зв'язку із тим, що в нього була вища кваліфікація(водій 1 класу) порівняно із іншими водіями(ОСОБА_5, ОСОБА_6).

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не перевірив належним чином доводи позивача щодо наявності переважного права на залишення на роботі.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо продуктивності праці зазначеного водія. Представник відповідача в апеляційному суді ствердив, що такі докази вона також надати не може.

Оскільки кваліфікація водіїв не є рівною, а відтак посилання представника відповідача на необхідність застосовування переваг в залишенні на роботі, передбачених ч.2 ст.42 КЗпП України є безпідставними і такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Крім того, посилання представника відповідача на посередню характеристику позивача, при відсутності будь-яких доказів притягнення його до дисциплінарної відповідальності, не заслуговує на увагу, оскільки не свідчить про його нижчу кваліфікацію.

За таких обставин, враховуючи, що позивач є працівником з більш високою кваліфікацією порівняно з іншими працівниками(ОСОБА_5, ОСОБА_6), які залишились працювати на посаді водія, колегія суддів вважає, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог ст.42 КЗпП України, рішення суду не відповідає нормам матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про поновлення позивача на займаній посаді.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше, як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата за час вимушеного прогулу.

Враховуючи положення ч.2 ст. 235 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул позивача на день ухвалення рішення апеляційним судом склав 146 робочих днів ( грудень 2013р. - 22 дні; січень 2014р. - 21 день, лютий 2014р. - 20 днів, березень 2014р. - 20 днів; квітень 2014р. - 21 день, травень 2014р. - 19 днів, червень 2014р. 19 днів, липень 2014р. - 4 дні)).

Як вбачається із Довідки про доходи за 2013р.(а.с.82) та пояснень представника відповідача останні два повно відпрацьовані місяці позивача були липень і серпень 2013 року, за які нараховано по 2707 грн. в місяць: за липень - 23 робочих днів; за серпень - 21 робочий день(разом 44 дні). Середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 123 грн. 04 коп. ( 2707 + 2707) : (23 + 21). Відтак, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 146 робочих дні Ч 123,04(середньо денний заробіток) = 17964,63 грн., який підлягає стягненню з Управління МВС України на Львівській залізниці.

З наведених мотивів, рішення районного суду слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави 243 грн. 60 коп. судових витрат.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п. 1,3 ч.1 ст. 309, ч.2 313, ст.314, ст.316, ст. 317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаду водія 1 - го класу автотранспортного відділення гаражу (підпорядкованого сектору ресурсного забезпечення) при УМВС України на Львівській залізниці з 01.12.2013 року.

Стягнути з Управління МВС України на Львівській залізниці на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17964, 63 грн.

Стягнути з Управління МВС України на Львівській залізниці на користь держави 243, 60 грн. судових витрат.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішення Апеляційного суду.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна