АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №645/5213/14
Головуючий 1 інст. -
Провадження №22-ц/790/7984/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 15 жовтня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_4, Головне Управління
Державної міграційної служби України у
Харківській області у Фрунзенському
районі, Фрунзенська районна у м.Харкові
рада, про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з зазначеним позовом.

На підставі ст.107 ЖК України, просив суд
визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_6 у м. Харкові (далі спірна
квартира), та зобов'язати Головне
управління ДМС України у Харківській
області у Фрунзенському районі зняти
відповідачів з реєстрації за
вищевказаною адресою.

Посилався на те, що з 29 листопада 2006
року він зареєстрований у спірній
квартирі. У цій квартирі також
зареєстрована та проживає третя особа -
ОСОБА_4 (мати позивача), та
зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2
(тітка позивача) та ОСОБА_3 (двоюрідний
брат позивача), які не проживають у
вказаній квартирі більше двох років.

ОСОБА_2 01 вересня 2011 року вибула на
постійне місце проживання за адресою:
АДРЕСА_1 та забрала усі свої речі із
спірної квартири. Приблизно через
шість місяців до неї переїхав її син -
ОСОБА_3 Позивач стверджує, що з цього
часу відповідачі не виконують своїх
обов'язків щодо дотримання технічного
стану спірної квартири, не вносять
плату за комунальні послуги, що
призводить до матеріальних витрат
позивача. Такі обставини, на думку
позивача, свідчать про порушення його
прав та охоронюваних законом інтересів
і є підставою для їх захисту у вказаний
у позові спосіб.

У суді першої інстанції позивач позов
підтримав, третя особа - ОСОБА_4 вважала
позов обґрунтованим.

ОСОБА_2 та представник відповідачів
проти позову заперечували, з
посиланням на те, що основним місцем
проживання відповідачів є спірна
квартира, по мірі можливості
відповідач сплачує комунальні послуги,
отримує за адресою реєстрації та
фактичного проживання поштову
кореспонденцію, а також відповідачі
перебувають на обліку у медичній
установі за місцем їх реєстрації. У
квартирі по АДРЕСА_1 проживає матір
ОСОБА_2, яка через стан свого здоров'я
потребує стороннього догляду. Саме цим
зумовлено часте перебування
відповідача за цією адресою.

Треті особи - Головне Управління
Державної міграційної служби України у
Харківській області у Фрунзенському
районі та Фрунзенська районна у
м.Харкові рада, участь своїх
представників у справі не забезпечили.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 15 жовтня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити у повному обсязі.
Посилається на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримав. Третя
особа ОСОБА_4 просила скаргу
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 проти задоволення
скарги заперечувала. Вказувала на те,
що з моменту реєстрації ОСОБА_4 та
позивача у спірній квартирі, між ними
склалися «натянуті» відносини, щодо
порядку користування спірним житлом.
За твердженням ОСОБА_2 постійним місцем
проживання її та сина, є саме спірна
квартира, де знаходяться їх особисті
речі, іншого житла вони не мають. Та
обставина, що ОСОБА_2 багато часу
проводить в квартирі своєї матері нею
не заперечується. Разом з тим
відповідач зазначає, що це обумовлено
станом здоров'я матері, яка потребує
постійного стороннього догляду (а.с.73).

Інші особи, які належним чином
повідомлялись про час та місце
розгляду справи, до суду не з'явились,
що відповідно до приписів ст.305 ЦПК
України, не перешкоджає розглядові
справи апеляційним судом.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

За приписами статті 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК
України особа може бути визнана судом
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, якщо не проживає в
ньому понад шість місяців без поважних
причин. Якщо наймач був відсутнім з
поважних причин понад шість місяців,
цей строк за заявою відсутнього може
бути продовжено наймодавцем, а в разі
спору - судом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Підставу та предмет позову визначає
позивач.

Як вбачається з позовної заяви та
підтверджено позивачем в апеляційній
скарзі, позов було пред'явлено з
підстав, передбачених ст.107 ЖК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 11
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив, що суд може визнати
особу такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, лише з
однієї вказаної позивачем підстави,
передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити
підставу позову суд вправі тільки за
згодою позивача.

Проте зазначене залишилося поза увагою
суду першої інстанції, який вирішив
спір на підставі ст.ст.71,72 ЖК України, що
передбачають інші підстави для
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
дійшов висновку, що судом першої
інстанції допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та є підставою для скасування
судового рішення і ухвалення нового.

Відповідно до вимог ст. 61 ЖК України
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення.

Договір найму жилого приміщення в
будинках державного і громадського
житлового фонду укладається в
письмовій формі на підставі ордера на
жиле приміщення між наймодавцем -
житлово-експлуатаційною організацією
(а в разі її відсутності - відповідним
підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен
має право на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у
разі вибуття наймача та членів його
сім'ї на постійне місце проживання до
іншого населеного пункту або в інше
жиле приміщення в тому ж населеному
пункті договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Пленум Верховного Суду України в п. 11
зазначеної вище постанови роз'яснив, що
відповідно до ст. 107 Житлового кодексу
України наймач або член його сім'ї, який
вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття,
незалежно від пред'явлення позову про
це. На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах,
розписках, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Отже, при розгляді справ про визнання
осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням з
підстав ст.107 ЖК України у зв'язку з
вибуттям на інше постійне місце
проживання, встановленню підлягають
факти щодо іншого постійного місця
проживання, а саме: яке житло є
постійним місцем проживання; чи
вважається воно таким особою, яка в
ньому проживає; чи визнають за нею таке
право інші мешканці; які є докази того,
що житло є постійним місцем проживання.

Матеріалами справи встановлено та
визнається сторонами, що спірна
квартира є двокімнатною, загальною
площею 45,2 кв.м. Квартира не
приватизована. Згідно рішення
виконавчого комітету Фрунзенської
районної у м.Харкові ради наймачем цієї
квартири є ОСОБА_2 У спірній квартирі
зареєстровано чотири особи: з 28 жовтня
1981 року ОСОБА_2 (наймач), з 23 березня 1996
року ОСОБА_3 (син наймача), з 29 листопада
2006 року позивач ОСОБА_1 (племінник
наймача), з 12 липня 2006 року
ОСОБА_4.(сестра наймача) (а.с. 5,45,75).

За поясненнями сторін, позивач та
відповідачі житла у власності не мають.

На протязі тривалого часу між
сторонами виникають конфлікти з
приводу користування спірною
квартирою. Для вирішення конфліктних
ситуацій сторони звертались до
правоохоронних органів. Крім того, спір
щодо усунення перешкод у користуванні
спірною квартирою розглядався судом за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4
(а.с.48-51,70,71).

Позивач стверджує, що відповідачі
вибули із спірної квартири на інше
постійне місце проживання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість беззаперечних доказів на
підтвердження обрання відповідачами
іншого постійного місця проживання за
адресою: АДРЕСА_1 позивач суду не надав.

В якості письмових доказів позивачем
були надані,зокрема:

Проте, зазначені документи не можуть
беззаперечно свідчити про обрання
відповідачами іншого постійного місця
проживання, а саме, АДРЕСА_3.

Не містять матеріали справи і доказів
на підтвердження того, що відповідачі
вивезли власні речі із спірного житла.

Жодним чином не можуть свідчити про
обрання іншого постійного місця
проживання відповідачами і
відсутність фактів їх звернення до
поліклініки за місцем реєстрації за
медичною допомогою (виклик лікаря). Як
зазначала відповідач, а ні вона, а ні її
син, який є майстром спорту України,
потреби в медичній допомозі на дому за
вказаний позивачем період часу, не
мали.

Посилання позивача на те, що
відповідачі не вносять плату за
комунальні послуги, не свідчить про
втрату інтересу останніх до спірного
житла та про їх вибуття на інше
постійне місце проживання.

За клопотанням позивача судом були
допитані свідки, які товаришують з
останнім, періодично бувають у спірній
квартирі, та стверджували, що в цій
квартирі мешкають лише ОСОБА_1 та його
мати, а відповідачів вони там не бачили.

Проте, такі покази не можуть бути
використані в якості доказу на
підтвердження факту обрання
відповідачами іншого постійного місця
проживання, а саме, АДРЕСА_4.

Крім того, ст.321 ЦК України встановлено,
що право власності є непорушним.

Власник квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_6. (а.с.76),
до участі в справі не залучалась, її
думка з приводу обрання відповідачами
її квартири в якості постійного місця
проживання, не з'ясовувалась. Тоді як за
ст.33 ЦПК України, суб'єктний склад осіб,
які беруть участь у справі визначає
саме позивач.

Враховуючи, що періодичне тимчасове
проживання відповідачів поза місцем
реєстрації, за відсутності доказів
вибуття відповідачів на інше постійне
місце проживання, не є підставою для
застосування наслідків ст. 107 ЖК
України, судова колегія вважає за
необхідне у позові відмовити.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4
ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 15 жовтня 2014 року
скасувати.

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий

Судді