АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/36/14 Головуючий у І інстанції Булах Є.М.
Категорія 22 Доповідач: Воронцова Л.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року лютого місяця 06 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:ОСОБА_1
Суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 07 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору довічного утримання недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до суду з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 грудня 2009 року померла її мати ОСОБА_9, після смерті якої відкрилася спадщина на належний їй на праві власності будинок, розташований в с. Степанівка по вул. Планетній, 25 на земельній ділянці площею 0,0668 га.

Позивачка зазначала, що є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті матері і 17 грудня 2009 року звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

В січні 2010 року їй стало відомо про існування договору довічного утримання, укладеного між її матірю і відповідачами по справі.

Вважає вказаний договір недійсним, оскільки він був вчинений під впливом тяжкої для матері обставини і на вкрай невигідних умовах, чим скористалися відповідачі в своїх інтересах.

Такою тяжкою обставиною для матері була її хвороба впродовж тривалого часу, - з 1998 року, з приводу якої вона лікувалася у Херсонській міській геріатричній лікарні, де працюють лікарями ОСОБА_6 і ОСОБА_7, а ОСОБА_6 є завідуючою відділення та особистим лікарем матері, яка внаслідок динаміки розвитку хвороби та відповідними змінами у психіці перебувала у психологічній залежності від ОСОБА_6

Позивачка зазначала, що 21 вересня 2004 року вона продала належне її сімї житло з метою проживання з дозволу матері однією сімєю у спірному будинку, де провели за власний кошт дороговартісний ремонт.

З моменту переїзду її сімї у будинок матері та реєстрації у ньому з лютого 2005 року, і до смерті матері не було відвідування сторонніх осіб, які б доглядали за матірю.

На підставі ст.ст. 203,233 ЦК України, просила визнати недійсним договір довічного утримання від 22 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори, стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 07 листопада 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання від 22 грудня 2005 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори.

Стягнуто з відповідачів судові витрати позивачки на користь останньої.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_5, діючий від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7 посилаючись на його незаконність та порушення норм матеріального і процесуального права, які спричинили порушення прав його довірителів, просив його скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин ОСОБА_9 вчинила під впливом тяжкої для неї обставини наявності численних хвороб, необхідності систематичного лікування і підтримки здоровя та залежності якості і правильності лікування від волі лікаря ОСОБА_6, у психологічній залежності від якої перебувала ОСОБА_9 і які спонукали її укладати договір на вкрай невигідних для неї умовах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з наступних підстав.

Згідно розяснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ч. 5 п 5, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 23 цієї ж постанови правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа фізична чи юридична має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 22 грудня 2005 року ОСОБА_9 і ОСОБА_6, ОСОБА_7 уклали та нотаріально посвідчили договір довічного утримання, за яким ОСОБА_9 (відчужувач) передала у власність ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (набувачам) належний їй житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами і будівлями та земельну ділянку, розташовані в м. Херсоні, с. Степанівка, вул. Планетна, 25, а набувачі житла зобовязалися надавати відчужувану довічне забезпечення (п. 3 Договору) /а.с. 15/.

12 грудня 2009 року ОСОБА_9 померла /а.с. 17/. 17 грудня 2009 року ОСОБА_8, як дочка померлої та спадкоємець першої черги, звернулася з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини /а.с. 16/.

З 1998 року ОСОБА_9 спочатку періодично, а згодом систематично проходила стаціонарне лікування у міській геріатричній лікарні, де лікарями працюють відповідачі, а її особистим лікарем є ОСОБА_6, вона ж і завідуюча відділенням цієї лікарні /а.с. 20-21-26/.

На момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_9, згідно епікризу з історії хвороби, страждала на дифузний кардіосклероз, атеросклероз аорти, сахарний діабет, тип ІІ, комплектований, хронічний холецистит /а.с. 22/.

Як встановлено судом та підтверджено показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9 дуже уважно та запобігливо ставилася до свого здоровя. Тому можна дійти висновку, що заради власного здоровя та довголіття, постійного, уважного відношення до неї лікарів, що буде запорукою її тривалого і якісного життя, вона уклала з лікарями ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які наділені до того ж адміністративними повноваженнями, що також дозволяє останній забезпечити найбільш оптимальне і ефективне лікування, і підтримання життя, спірний договір довічного утримання, чим скористалися відповідачі.

Натомість, обовязок набувачів за вказаним договором зводився до матеріального забезпечення з утримання ОСОБА_9 (харчування, ліки, необхідна допомога, догляд), при цьому не конкретизовано їх кількість, систематичність, порядок надання і яке щомісячно мало становити 100 грн. /а.с. 15/.

Ці умови договору були для ОСОБА_9 вкрай не вигідні, оскільки таке щомісячне забезпечення останньої не могло гарантувати їй у грудні 2005 року і надалі, достатнього, якісного і необхідного забезпечення її потреб взагалі і потреб на лікування, зокрема.

До того ж слід зазначити неадекватність і не співмірність передбаченого умовами договору забезпечення, його вартісних показників предмету відчуження двоповерхового будинку загальною площею 152,6 м2 та земельної ділянки, на якій він розташований площею 668 кв.м., у передмісті обласного центру, який є єдиним житлом позивачки та її сімї /а.с. 188,198/.

Враховуючи вище зазначене, доводи апеляційної скарги про неспроможність висновків суду щодо наявності залежності ОСОБА_13 від ОСОБА_6, як від лікаря, підлягають відхиленню, як такі, що не стверджені доказами і висновки суду не спростовують, як і доводи апеляційної скарги представника відповідачів щодо відсутності тяжких обставин у ОСОБА_9 для усунення чи помякшення яких нею було укладено спірний договір.

Посилання апелянта на пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення з позовом до суду та необхідності його застосування судом І інстанції, підлягають відхиленню, як такі, що не стверджені доказами.

Так, з матеріалів цивільної справи №22ц-4249/11 р. за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про визнання недійсним договору довічного утримання, дослідженою колегією суддів, вбачається шляхом співставлення підпису особи на позовній заяві і підписів ОСОБА_8 у паспорті та інших документах, що містяться у матеріалах справи, що позовну заяву, у якій вказано коли позивачці стало відомо про існування договору довічного утримання, підписано не ОСОБА_8, а при розгляді даного позову судом встановлено, що про існування спірного договору позивачці стало відомо лише після смерті матері, тому строк позовної давності ОСОБА_8 не пропущено /а.с. 93-95/.

Крім того, з відмітки у закордонному паспорті позивачки вбачається, що на момент підписання вище зазначеної позовної заяви, ОСОБА_8 була відсутня в Україні /а.с.116/

За вказаного вище, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду І інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У ХВ А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 07 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: