22-ц/772/507/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Бойко В. М.Категорія:
46Доповідач: Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючогоВавшка В.С.,суддів:Колоса
С.С., Іващука В.А.,при
секретаріПантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 грудня 2013
року про відмову у задоволенні заяви
про забезпечення позову у цивільній
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 грудня 2013
року у задоволенні заяви ОСОБА_6 про
забезпечення позову відмовлено.

На таку ухвалу ОСОБА_6 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати ухвалу
суду та задовольнити його заяву про
забезпечення позову, шляхом накладення
арешту на квартиру АДРЕСА_1,
посилаючись на порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
того, що вказана заява є
необґрунтованою, оскільки не надано
жодного доказу того, що невжиття
заходів по забезпеченню позову в
подальшому може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Згідно ч.3 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття забезпечення позову може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Згідно ст. 152 ЦПК України, позов
забезпечується одним з передбачених у
цій статті способом, зокрема, шляхом
накладення арешту на майно або грошові
кошти, що належать відповідачеві.

Як роз'яснив пункт 1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 2006
року № 9 «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», за змістом ч. 1 ст.
151 ЦПК України єдиною підставою для
забезпечення позову є відповідне
клопотання у формі мотивованої заяви
будь-якої з осіб, котрі беруть участь у
справі.

Колегією суддів встановлено, що між
сторонами виник спір про поділ
спільного майна подружжя, а саме:
квартири АДРЕСА_1

Так, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поділ майна
подружжя.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_6
зазначив, що існує загроза того, що під
час розгляду справи про виділ частки
вказаної квартири, ОСОБА_7 відчужить це
майно її дочці або іншій третій особі
(а.с. 36).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є житло, набуте нею,
ним за час шлюбу внаслідок його
приватизації відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду».

Колегією суддів встановлено, що
квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_7 на
праві приватної власності, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло № 1077 від 09 грудня 1999
року, виданого на підставі рішення
виконкому Вінницької міської ради від
26 листопада 1999 року за № 1523 (а.с. 6).

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_6
про накладення арешту на квартиру
ОСОБА_7, оскільки вона не була
відповідачем у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення боргу,
не має ніяких фінансових зобов'язань
перед позивачем, а тому обмеження її
прав, як власника квартири у межах
розгляду цієї справи є недоцільним.

Також колегія суддів вважає правильним
висновки суду першої інстанції про
необґрунтованість заяви позивача щодо
обставин, які б вказували на намагання
відповідачки ОСОБА_7 розпорядитися
своєю власністю.

Враховуючи наведене, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції.

За вказаних обставин судом першої
інстанції постановлено ухвалу з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для її скасування не вбачається.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :