Справа № 152/100/13- ц Провадження №
22-ц/772/659/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Гаврищук А. В.Категорія:
52Доповідач: Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Вінницької
області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Медяного В.М.,
Якименко М.М.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Руданської середньої
загальноосвітньої школи I-III ступенів,
за участю третьої особи на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог, ОСОБА_3, про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шаргородського районного суду
Вінницької області від 16 січня 2014 року
у цій справі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із вказаним позовом. Справа
розглядалась судами неодноразово.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.07.2013 року
рішення Шаргородського районного суду
Вінницької області від 20.02.2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Вінницької
області від 02.04.2013 року було скасовано,
а справу передано на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

09.09.2013 року ОСОБА_2 подала заяву про
збільшення позовних вимог, які
обґрунтовувала тим, що з 12.05.2008 року
позивачка була прийнята на роботу в
Руданську середню загальноосвітню
школу I-III ступенів на посаду
прибиральниці. Протягом усього часу
роботи на її роботу не було жодних
нарікань, про що свідчить відсутність
застосування до неї заходів
дисциплінарних стягнень. 04.12.2012 року
позивачку викликала до себе в кабінет
директор школи ОСОБА_4, де, застосовуючи
до неї психологічний тиск, змусила її
написати заяву про звільнення. В заяві
було зазначено, що позивачка нібито
просить звільнити її із займаної
посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України - за згодою сторін. На прохання
позивача не позбавляти її роботи
директор школи не реагувала. Після
написання заяви директор школи
наказала ОСОБА_2 йти додому, а вона буде
вирішувати, що з нею роботи. Позивачка
стверджує, що не вважала себе
звільненою, а лише усунутою від
виконання своїх посадових обов'язків,
тому 5 і 6 грудня 2013 року приходила до
директора та просила її не звільняти,
оскільки крім неї у сім'ї більше ніхто
не працює. У черговий раз з приводу
написаної заяви позивачка звернулась
до директора 19.12.2014 року, однак ОСОБА_4
відмовилась її слухати, надавши для
ознайомлення вже готовий наказ про
звільнення від 04.12.2014 року № 21, в якому
ОСОБА_2 розписалась, але дату
ознайомлення директор заборонила їй
ставити.

Враховуючи викладене, позивачка
вважала, що її звільнення проведено з
грубим порушенням діючого
законодавства, а тому просила визнати
факт її звільнення із займаної посади
незаконним, вказаний наказ про
звільнення скасувати, зобов'язати
директора Руданської середньої
загальноосвітньої школи I-III ступенів
ОСОБА_4 поновити її на посаді
прибиральниці та стягнути на її
користь заробітну плату за час
вимушеного прогулу в розмірі
середнього заробітку, а також моральну
шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Шаргородського районного
суду Вінницької області від 16 січня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим
рішенням, ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права та на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, в апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
про задоволення її позовних вимог.

У судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції представник
позивачки ОСОБА_5 просив апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити,
представники відповідача ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 - залишити рішення суду без змін.
Інші особи, які беруть участь у справі,
будучи належним чином повідомлені про
час і місце судового засідання, до суду
не з'явилися, а тому з огляду на
положення ст.305 ЦПК України, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу у їх відсутність. Окрім того, від
третьої особи ОСОБА_3 надійшла заява
про розгляд справи без її участі,
зазначивши, що вона заперечує проти
задоволення вказаної апеляційної
скарги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 43 Конституції України,
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується.

Положеннями ст. ст. 2, 24 КЗпП України
передбачено, що працівники реалізують
право на працю шляхом укладення
трудового договору про роботу на
підприємстві, в установі, організації.
Укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника підприємства,
установи, організації чи
уповноваженого ним органу.

Однією із підстав припинення трудового
договору, які визначені ст. 36 КЗпП
України, є угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36
цього Кодексу), тобто трудовий договір
припиняється при домовленості
роботодавця та працівника у визначений
ними строк.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що з
12.05.2008 року позивачка (а.с. 4 зворот)
працювала на посаді прибиральниці
Руданської середньої
загальноосвітньої школи І-ІІІ
ступенів. Наказом директора даного
навчального закладу від 04.12.2012 року № 21
ОСОБА_2 була звільнена з посади
прибиральниці за угодою сторін, за п. 1
ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4 зворот, 13). Зі
змісту наказу вбачається, що підставою
для його видачі була відповідна заява
позивачки від 04.12.2012 року (а.с. 24) в якій
вона просила директора школи звільнити
її із займаної посади з 04.12.2012 року за
угодою сторін.

Крім того, в матеріалах справи
міститься заява ОСОБА_2 від 04.12.2012 року
про її звільнення з посади
техпрацівника з 04.12.2012 року за
неналежне виконання посадових
обов'язків (а.с. 25).

У вказаному наказі про звільнення
відсутня дата ознайомлення позивачки з
його змістом, однак у Книзі обліку
трудових книжок датою видачі ОСОБА_2 її
трудової книжки зазначено 04.02.2014 року
(а.с. 16 зворот).

З довідок централізованої бухгалтерії
відділу освіти Шаргородської РДА
Вінницької області від 04.02.2013 року №26
та №25 вбачається, що наказ про
звільнення ОСОБА_2 від 04.12.2012 року №21
бухгалтерією було отримано 10.12.2012 року
розрахункові виплати перераховані на
ВФ «Приватбанк» 14.12.2012 року (а.с. 53, 55).

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала
тим, що її звільнення відбулось із
грубим порушення її прав, оскільки
заява про звільнення була нею написана
в результаті сильного психологічного
впливу директора школи ОСОБА_4, тому у
неї не було волевиявлення на її
написання та подальше звільнення.

Судом встановлено, що обидві заяви
позивачка писала власноручно 04.12.2012
року. Заяву про звільнення у зв'язку із
неналежним виконанням службових
обов'язків вона написала першу, а
пізніше, через 2 години, обдумавши свій
вчинок та зважаючи на поради колег,
вона знову прийшла до кабінету
директора й написала другу заяву, у
якій просила звільнити її за угодою
сторін. Будь-яких інший заяв вона не
писала.

Саме такі пояснення ОСОБА_2 надала суду
першої інстанції, в той час як у своїй
початковій позовній заяві від 17.01.2013
року, до збільшення позовних вимог від
09.09.2013 року, стверджувала, що нею під
психологічним тиском директора шкоди
було написано заяву про звільнення на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України саме
19.12.2012 року «заднім числом» - за 04.12.2012 р.,
а 20.12.2012 року вона написала заяву про
відкликання заяви, написаної 19.12.2012
року.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції,
врахувавши матеріали справи, пояснення
сторін, покази свідків, висновок
експертів за результатами проведення
судово-технічної та почеркознавчої
експертизи № 2060/2061/13-21 від 26.12.2013 року
(а.с. 238-245), виходив із того, що позивачка
не довела належними та допустимими
доказами обставини, якими вона
обґрунтовувала свої позовні вимоги.
Суд першої інстанції також звернув
увагу на пропущення позивачкою
місячного строку, передбаченого ст. 233
КЗпП України, на звернення за захистом
своїх прав, враховуючи, що судом було
встановлено, що ОСОБА_2 отримала свою
трудову книжку та ознайомилась із
наказом про звільнення саме 06.12.2012 року,
а до суду звернулась лише 17.01.2013 року.
Суд дійшов до висновку про відмову
ОСОБА_2 у задоволенні позову по суті,
виходячи з його необґрунтованості та
відсутності порушення прав позивача
при її звільненні.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов вірних висновків щодо
відмови у позові по суті. Разом із тим,
не можна погодитись із твердженнями, що
відповідачем не було порушено прав
ОСОБА_2 при її звільнення, оскільки
необхідно звернути увагу на ту
обставину, що представник відповідача
директор ОСОБА_4 пояснила, що вона
фактично виготовила наказ про
звільнення та видала позивачці трудову
книжку не у день звільнення - 04.12.2012
року, а 06.12.2012 року й остаточний
розрахунок з позивачкою було здійснено
24.12.2012 року, що не позбавляє ОСОБА_2
права звернення до суду за захистом
своїх прав із відповідними позовними
вимогами.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Позивачкою в повній мірі не було
доведено обставин, якими вона
обґрунтувала свої позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права є голослівними,
оскільки апеляційна скарга не містить
посилань на те в чому конкретно такі
порушення полягають саме щодо факту
звільнення ОСОБА_2, а тому не можуть
бути прийняті до уваги. Крім того,
доводи апеляційної скарги зводяться до
обгрунтування іншої оцінки доказів,
ніж зробленої судом, однак висновків
суду вони не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може буди скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про його
незаконність та необґрунтованість, а
тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК
України апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід
відхилити, а рішення Шаргородського
районного суду Вінницької області від
16 січня 2014 року - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 308, 314, 315, 319, 324, 325 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити,
рішення Шаргородського районного суду
Вінницької області від 16 січня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. На ухвалу може бути
подана касаційна скарга до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :
О.В. Ковальчук

Судді :
В.М. Медяний

М.М. Якименко