Справа №442/3891/13-ц
Провадження №2/442/1278/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що в грудні 1995 року вона та ОСОБА_6 почали проживати разом як одна сім'я.

18 серпня 1999 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області.

З метою забезпечення стабільності відносин між ними, вони планували зареєструвати в органах РАГСу їхні відносини, однак не встигли, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Частиною 2 статті 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Права члена сім'ї має і одинока особа (ч. 3 ст. 3 СК України).

Згідно із частиною 4 статті 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 18 СК України «кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів є встановлення правовідношення (п. 1 ч. 2 ст. 18 СК)».

Згідно із частиною 1 статті 21 СКУ встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Пунктом 5 частини 1 статті 256 ЦПК України регламентовано, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 14 СК сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, (ч. 1 ст. 15 СК).

Будь-яких відносин із іншими чоловіками не бажає мати, оскільки кохала ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_6 в неї залишилась тільки пам'ять про ті щасливі дні коли вони усі життєві проблеми вирішували спільно, підтримували один одного морально та матеріально, спільно вели господарство, турбувались про фізичний та духовний стан один одного, поважали індивідуальність, звички та уподобання один одного, усі найважливіші питання вирішували на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, словом жили як одна сім'я.

ОСОБА_6 після своєї смерті не залишив заповіту, а тому на даний час існує спір про визнання права власності на майно ОСОБА_6, яке залишилось після його смерті в порядку спадкування, тобто спір про право.

Встановлення даного факту буде хоч якимось доказом узаконення їхніх відносин, нагадуванням про ті щасливі дні, які вона провела разом із ОСОБА_6, та допоможе їй хоча б таким чином відчувати себе офіційною дружиною ОСОБА_6 та претендувати на майно яке залишилось після його смерті.

Позивач ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, хоч і була повідомлена у передбачений законом спосіб про час та місце проведення такого, про що у матеріалах справи маються відповідні підтверджуючі документи.

Представник відповідача Дрогобицького міськрайонного управління юстиції в дане судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду, та суду на час розгляду справи не подано повідомлення про причини неявки. Тому, суд заслухавши думку учасників судового процесу, ухвалив продовжувати розгляд справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка в судове засідання представника відповідача, який не повідомив про причини неявки, не є перешкодою для розгляду справи

Представник відповідача ОСОБА_5 - згідно довіреності ОСОБА_10, в судовому засіданні заперечив проти заявлених позивачем позовних вимог у повному обсязі, пояснивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, оскільки у своєму позові позивачем викладено ряд недостовірних тверджень, які спростовуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Так, згідно наявної у матеріалах справи копії чинного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у цивільній справі №2-1027/1999р. вбачається, що з 10 вересня 1983р. по 18 серпня 1999р. ОСОБА_6 перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, тому у відповідності до ряду норм матеріального закону, що діяв на момент виникнення та тривання спірних правовідносин, ОСОБА_6 не міг проживати із позивачем ОСОБА_1 однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у період із грудня 1995р. до 22 серпня 1999р., оскільки це суперечило закону. Щодо визнання судом факту проживання ОСОБА_6 разом із ОСОБА_1 однією сім'єю як чоловіка та дружини за час заявленого позивачем іншого періоду часу, то з 22.10.1999р. по 07 травня 2010р. позивач ОСОБА_1 перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі із гр.ОСОБА_6, тому за цей період часу суд теж не може встановлювати своїм рішенням факт проживання позивача із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки це не відповідає реальним обставинам справи. Щодо заявлених позивачем позовних вимог у частині встановлення факту перебування ОСОБА_6 на утриманні ОСОБА_1 із грудня 1995р. до ІНФОРМАЦІЯ_1., то такі позовні вимоги не ґрунтуються на жодних допустимих та належних доказах. Аналогічно за твердженням не підлягають до задоволення вимоги про визнання права власності на усе спадкове майно, оскільки такі вимоги не обґрунтовані жодними нормами матеріального закону, якими врегульовано спірні правовідносин, а з матеріалів справи та із самої позовної заяви очевидним є те, що після смерті ОСОБА_6 залишились спадкоємці першої черги, які у відповідності до положень норм матеріального закону прийняли спадщину ОСОБА_6 Тому заявлена позивачем вимога про визнання за нею права на усе спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6, порушує законні права та інтереси відповідачів у справі та суперечить ряду положень спадкового права України.

Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, а також їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі виходячи з наступного:

Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 у період з 22 жовтня 1999р. по 07 травня 2010р. 27 квітня 2010р. шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано на підставі судового рішення у цивільній справі №2-343/2010р. Як вбачається із судового рішення про розірвання шлюбу, у 2006р. стан здоров'я ОСОБА_6 погіршився, а гр.ОСОБА_1 до цього поставилась байдуже, що почало призводити до виникнення сварок та непорозумінь, із травня 2009р. гр.ОСОБА_6 не підтримував жодних сімейних стосунків із гр.ОСОБА_1, що визнано самою ОСОБА_1 під час розгляду справи про розірвання шлюбу і знайшло своє відображення у цьому судовому рішенні. Згадане судове рішення про розірвання шлюбу не оскаржувалось в апеляційному порядку та вступило у законну силу 07 травня 2010р. До моменту укладення шлюбу із гр.ОСОБА_1, гр.ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі із першою своєю дружиною ОСОБА_7 у період з 10 вересня 1983р. по 18 серпня 1999р., що у відповідності до діючих на той час положень КЗпШС України унеможливлює його законне перебування у згаданий період часу у будь-яких фактичних сімейних стосунках із іншою жінкою без укладення шлюбу. Щодо факту проживання позивача ОСОБА_1 однією сім'єю із гр.ОСОБА_6 у період часу з 28.08.1999р. по 22.10.1999р., то дані обставини не знайшли свого підтвердження за час розгляду справи, оскільки позивачем ОСОБА_1 всупереч положень Цивільного процесуального кодексу України не представлено суду жодних належних та допустимих доказів у підтвердження достовірності таких обставин. Також, ОСОБА_1 не представлено за час розгляду справи жодних належних та допустимих доказів, які свідчили б про факт перебування ОСОБА_6 за час спільного проживання із гр.ОСОБА_1 на її утриманні. З наведеного вище вбачається, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 із ОСОБА_6 в період із грудня 1995р. по ІНФОРМАЦІЯ_1., про встановлення факту перебування ОСОБА_6 на утриманні позивачки ОСОБА_1 із грудня 1995р. по ІНФОРМАЦІЯ_1. не підлягають до задоволення, оскільки ґрунтуються на неправдивих та свідомо перекручених фактах, та не ґрунтуються на жодних належних та допустимих доказах. Такий висновок суду узгоджується із положеннями статей 212, 213 та 214 Цивільного процесуального кодексу України.

Заявлена позивачем позовна вимога щодо визнання за нею права на усе спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 також не підлягає до задоволення з огляду на ряд наступних обставин.

На час смерті ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 не перебувала у жодних родинних, сімейних чи інших стосунках, про що встановлено та зазначено вище у цьому судовому рішенні та що вбачається із матеріалів даної цивільної справи. Твердження позивачки щодо перебування ОСОБА_6 на її утриманні до дня смерті також не знайшло свого підтвердження за наслідками розгляду даної цивільної справи. Також, як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_1 не перебувала на утриманні покійного ОСОБА_6 Крім цього, ОСОБА_1 також не повідомила суду, чи зверталася вона із відповідною заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, як це передбачено положеннями Глави 87 Цивільного кодексу України, жодних інших доказів, які б свідчили про такі обставини, за час розгляду справи суду здобути не вдалось. Позивачем у супереч положень статей 57-60 ЦПК України не представлено суду жодних доказів, що свідчили б про факт наявності виданого покійним ОСОБА_6 заповіту щодо розпорядження належним йому майном, на підставі якого спадкоємцем ОСОБА_6 визначено позивачку ОСОБА_1 Водночас, з матеріалів справи вбачається, що спадкоємцями покійного ОСОБА_6 являються на даний час відповідачі у справі: ОСОБА_4 як дочка ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як вдова покійного сина ОСОБА_6,- ОСОБА_3.

Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язки (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємця); згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Водночас відповідно до частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, а відповідно до положень статті 1223 ЦК України право на успадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

При цьому, як вбачається із перелічених осіб у статтях 1261 по 1265 Цивільного кодексу України та із наявних матеріалів даної цивільної справи, позивач ОСОБА_1 не входить до числа жодних спадкоємців, що мають право на будь-яке спадкове майно ОСОБА_6 як його спадкоємець за законом. Відтак позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 права на усе спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 не підлягає до задоволення як безпідставна та є такою, що грубо порушує ряд законних прав та інтересів інших спадкоємців ОСОБА_6, - відповідачів у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 до Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ Крамар О.В.