АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-268/12
Номер провадження 22-ц/786/22/14
Головуючий у 1-й інстанції Кузнецов А.В.
Доповідач Корнієнко В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Корнієнка В.І.,

Суддів: Абрамова П.С., Винниченка Ю.М.,

При секретарі: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Полтавський облартодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області, за участі третьої особи ОСОБА_3, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДП «Полтавський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги вмотивовує тим, що 02 грудня 2010 року близько 23 год. 30 хв. на 266 км автошляху Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя він, керуючи автомобілем FAW 6371, державний номерний знак НОМЕР_1, рухаючись у напрямку м. Кременчука, потрапив на слизьку ділянку дороги, на якій автомобіль став некерованим, виїхав за межі проїжджої частини та перекинувся. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль отримав механічні ушкодження, що, як наслідок, спричинило йому матеріальну шкоду. Окрім того вказує на спричинення моральної шкоди, обумовленою втратою благ, повязаних з користуванням власним автомобілем, необхідністю користуватися громадським транспортом та зменшенням його соціального статусу.

Підстави позову обґрунтовує і тим, що відповідно до постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 березня 2011 року у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАп, оскільки він рухався в умовах ожеледиці, дотримуючись всіх вимог Правил дорожнього руху України.

Також вказував на винність у виникненні дорожньо-транспортної пригоди головного інженера Кременчуцької ДЕД ОСОБА_3, який своєчасно не вжив необхідних заходів по ліквідації ожеледиці у встановлений термін, чим порушив п. 1.5 ПДР України.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2013 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області на користь ОСОБА_2 30000 ( тридцять тисяч) гривень заподіяної матеріальної шкоди, 1800 (одну тисячу вісімсот) гривень витрат на правову допомогу, 307 ( триста сім) гривень 47 копійок сплаченого судового збору, 108 ( сто вісім ) гривень витрат на інформаційне забезпечення розгляду справи, а всього 32215 ( тридцять дві тисячі двісті пятнадцять) гривень 47 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної акціонерної компанії автомобільні дороги України Дочірнє підприємство «Полтавський обласний автодор» 368 (триста шістдесят вісім) гривень 50 копійок судових витрат.

Додатковим рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 березня 2013 року стягнуто зі ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області на користь Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» Дочірнє підприємство «Полтавський обласний автодор» 3316 ( три тисячі триста шістнадцять) гривень 50 копійок судових витрат.

З рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області та подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до служби автомобільних доріг у Полтавській області.

Апелянт вважає рішення суду таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги вмотивовує наступним.

Так, апелянт вважає, що ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області не є належним відповідачем за даними позовними вимогами, оскільки не є власником доріг, а лише балансоутримувачем.

Окрім того, вказує на недоведеність позовних вимог, оскільки постанова Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 березня 2011 року щодо головного інженера Кременчуцької ДЕД ОСОБА_3 жодним чином не вказує на вину в ДТП останнього, оскільки провадження у справі пр. його притягнення до адміністративної відповідальності закрито у звязку з закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП, а питання про наявність вини не розглядалося. При цьому вважає, що дорожньо-транспортна пригода сталася не з вини ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області чи ДП «Полтавський облавтодор», а через умисне протиправне порушення ПДР водієм ОСОБА_2, дії якого не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України і знаходилися, з технічної точки зору, в причинному звязку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

Вважає не доведеними розмір витрат на правову допомогу, а вимоги щодо стягнення морального збитку необґрунтованими.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення частково, за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 грудня 2010 року близько 23 години 30 хвилин на 266 км. Автошляху Дніпропетровськ-Запоріжжя позивач ОСОБА_2, керуючи автомобілем FAW 6371, державний номерний знак НОМЕР_1, рухаючись зі швидкістю 50 км/год в напрямку м. Кременчука, раптово потрапив на ділянку дороги, на якій автомобіль став некерованим, виїхав за межі проїжджої частини та перекинувся.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що наявність ожеледиці на ділянці дороги, на якій сталося ДТП та не прийняття достатніх мір по усуненню ожеледиці підтверджено довідкою Світловодньої гідрометеообсерваторії, актом обстеження місця ДТП від 03 грудня 2010 року, постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 березня 2011 року, згідно якої головний інженер Кременчуцької ДЕД ОСОБА_3 визнаний винним у порушенні вимог п. 1.5 ПДР, але провадження по справі закрито у звязку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, та поясненнями третьої особи ОСОБА_3 , що на 266 км. Автошляху Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя міг і не оброблятися через недостатню кількість спецавтотранспорту, та посипання дорожнього полотна пісково-сольовою сумішшю у тих погодних умовах є малоефективним, оскільки її здуває вітром, а інших інгредієнтів у них не має.

Внаслідок цього місцевий суд вважав доведеною вину співробітника ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до служби, якою здійснюється експлуатаційне утримання автомобільної дороги.

Проте з таким висновком колегія суддів не може погодитися за наступних обставин.

Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 6068 від 31 серпня 2012 року встановлено, що допустима швидкість руху автомобіля FAW 6371, виходячи з умов видимості проїжджої частини дороги та з урахуванням стану дорожнього покриття, становить біля 60,6-84,3 км/год.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2011 року провадження у справі відносно притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу правопорушення.

Також в ході розгляду зазначеного адміністративного матеріалу судом встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася в умовах ожеледиці. При цьому ОСОБА_2 дотримувався правил дорожнього руху України, не перевищував швидкості руху, безпечних інтервалів та не мав можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, відповідно до висновку судової авто технічної експертизи № 6068 від 31 серпня 2012 року у зазначеній вище дорожній ситуації дії водія автомобіля марки FAW 6371 не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України і знаходилися, з технічної точки зору, в причинному звязку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає доведено наявність часткової вини і у діях позивача, що призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди.

Окрім того, судом встановлено, що відносно громадянина ОСОБА_3, який перебуває у трудових правовідносинах з Кременчуцькою ДЕД і займає посаду головного інженера, 03 грудня 2010 складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 4 статті 140 КУпАп.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 березня 2011 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 140 КУпАП закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ у Постанові № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснив наступне.

З огляду на презумпцію вини завдавала шкоди ( частина друга статті 1166 ЦК ) відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду ( у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина пята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК ). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного ( стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та матеріалів адміністративної справи № 3-380/11 відносно ОСОБА_3, в діях останнього були виявлені порушення, що виявилися у відсутності своєчасного вжиття мір по ліквідації ожеледиці у встановлений термін, перебуваючи на посаді головного інженера Кременчуцької ДЕД. Несвоєчасне вжиття вищевказаних дій призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди з 224 км по 238 км автошляху Бориспіль-Запоріжжя.

Факт невжиття заходів по усуненню ожеледиці на вказаному проміжку автошляху підтверджується і іншими матеріалами адміністративної справи.

Також судом при адміністративному провадженні встановлено, що 03 грудня 2010 року ОСОБА_3, являючись посадовою особою головним інженером Кременчуцької ДЕД, своєчасно не прийняв мір по ліквідації ожеледиці у встановлений термін, чим порушив п. 1.5 ПДР.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху мають права на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому тягар доказування у спорах про відшкодування шкоди лежить на відповідачеві, який повинен довести, що шкода завдана не з його вини.

В свою чергу, відповідачами не спростовано факту не виконання головним інженером Кременчуцької ДЕД ОСОБА_3 вимог п. 1.5 ПДР та не доведено своєчасного вжиття ним заходів по усуненню ожеледиці на дорозі.

З урахуванням цього, колегія суддів приходить до висновку про наявність винних дій ОСОБА_3, які призвели до виникнення дорожньо-транспортної пригоди 02 грудня 2010 року, та як наслідок наявність підстав для цивільної відповідальності ДП «Полтавський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» за спричинення матеріальної шкоди позивачу.

При визначенні розміру матеріальної шкоди колегія суддів виходить з винності у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди як позивача, так і відповідача ДП «Полтавський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», окрім того, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10 Законі України «Про автомобільні дороги» державне управління автомобільними дорогами загального користування здійснює Державна служба автомобільних доріг України, що є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через керівника центрального органу виконавчої влади у галузі транспорту і який має свої органи управління на місцях.

Згідно п. 3 ст. 13 Закону України «Про автомобільні дороги» орган державного управління автомобільними дорогами загального користування відповідає за відшкодування збитків користувачам автомобільних доріг загального користування у порядку, визначеному законом.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

У відповідності до положень пункту 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.94 року № 198, власники дорожніх об'єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобовязані, зокрема, своєчасно і якісно виконувати експлуатаційні роботи відповідно до технічних правил з дотриманням норм і стандартів з безпеки руху, постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об'єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити - невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух, вирішувати питання забезпечення експлуатації дорожніх об'єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об'єктів, аварії на підземних комунікаціях і виникнення інших перешкод у дорожньому русі й разом із спеціалізованими службами організації дорожнього руху і за погодженням з Державтоінспекцією оперативно вносити зміни до порядку організації дорожнього руху, відшкодовувати в установленому законодавством порядку збитки власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незадовільного утримання доріг, вулиць, залізничних переїздів.

Переліком автомобільних доріг загального користування державного значення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.червня 2006 року №865, визначено, що дорога «Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя» є національною автомобільною дорогою, тобто знаходиться на балансі Державної служби автомобільних доріг України.

Зі змісту п. п. 1.1, 2.1 Положення про ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області, затвердженого наказом Голови Державної служби автомобільних доріг України від 10.06.04 року №370, убачається, що остання є державною організацією, яка належить до сфери управління Державної служби автомобільних доріг України, метою діяльності якої, зокрема є утримання в належному технічному стані автомобільні дороги загального користування, створення умов для безпечного руху транспорту (а. с. 254).

01 січня 2010 року між ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області, з одного сторони, та ДП «Полтавський облавтодор» ПАТ «ДАК Автомобільні дороги України», з іншої сторони, укладено угоду про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Полтавської області, за умовами якої замовник передав підряднику для експлуатаційного утримання та ремонту автомобільні дороги загального користування, протяжністю 8875,50 км, з яких 890,9 км доріг державного значення (а. с. 77).

Відповідно до договору підряду №01-01-10 від 22 лютого 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області, як замовником, та ДП «Полтавський облавтодор» ПАТ «ДАК Автомобільні дороги України» як підрядником, замовник доручив підряднику і зобов'язувався прийняти і оплатити надання послуг (виконання робіт) з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування у Полтавській області, протяжністю 8876 км, у межах виділених фінансових ресурсів, згідно з вимогами діючих нормативно-правових актів, зокрема «Технічних правил ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування України», «Класифікації робіт з ремонтів автомобільних доріг загального користування», «Класифікацій робіт з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування», а підрядник зобовязувався на свій ризик надати послуги (виконати) роботи, доручені йому замовником протягом 2010-2011 років (а. с. 78).

Згідно абз. 1 п. 12.4. зазначеного договору підряду відповідальність за відшкодування збитків, заподіяних фізичним або юридичним особам при виникненні дорожньо-транспортних пригод, повязаних з незадовільними дорожніми умовами, визначеними згідно з чинним законодавством, при цьому підрядник несе відповідальність, зокрема, за незабезпечення безпеку дорожнього руху згідно діючих нормативів при виконанні підрядних послуг (робіт), якщо ці порушення виниклим з вини підрядника, та призвели до дорожньо-транспортної пригоди.

Пункт 12.5. цього ж договору визначено, що підрядник бере на себе зобовязання з врегулювання спорів при виникненні ДТП, розгляд справ у судових органах спільно з замовником, відшкодування завданих збитків (а. с. 80).

З урахуванням викладеного, вбачається, що ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області переклала відповідальність за відшкодування збитків, заподіяних фізичним або юридичним особам, повязаних з незадовільними дорожніми умовами, на ДП «Полтавський облавтодор» ПАТ «ДАК Автомобільні дороги України, що не суперечить чинному законодавству.

Виходячи з встановлених у справі обставин, неналежне утримання та ремонт автомобільних доріг ДП «Полтавський облавтодор» ПАТ «ДАК Автомобільні дороги України» перебуває у причинному звязку з настанням даної ДТП і пошкодженням автомобіля позивача, тому відшкодування шкоди має здійснюватись саме цією юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України визначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого ( а разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини ) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, Пленум ВССУ у Постанові № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснив, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено ( але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою ( частина друга статті 1193 ЦК ) , у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи ( характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого ( перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено правила дорожнього руху.

Згідно висновку спеціаліста № 02/09/11 від 14 лютого 2011 року ПП «Центру авто-технічної експертизи» вартість матеріальної шкоди автомобілю FAW 6371, державний номерний знак НОМЕР_1, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 33171 грн. 99 коп., витрати на евакуацію автомобіля, що документально підтверджені, дорівнюють 480 гривень, тобто загальний розмір збитків складає 33653 грн. 99 коп.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги встановлені судом факти порушення позивачем ОСОБА_2 п. 12.1 ПДР України та порушення головним інженером Кременчуцького ДЕД громадянином ОСОБА_3 п. 1.5 ПДР України, колегія суддів приходить до обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для застосування норм ч. 2 ст. 1193 ЦК України та зменшення матеріальної шкоди .

Проте, визначений районним судом її розмір вважає завищеним, виходячи з ступеню вини кожної зі сторін у настанні дорожньо-транспортної пригоди, та вважає обґрунтованим її розмір, що становить дві третини загального розміру матеріальних збитків, а саме: 22435 грн. 99 коп.

Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Матеріалами справи підтверджено, що при подачі позову позивачем було сплачено 341 грн. 52 коп. судового збору.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, відшкодуванню позивачу ОСОБА_2 за рахунок відповідача ДП «Полтавський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» підлягають 227 грн. 68 коп.

Окрім того, позивач просив стягнути на його користь судові витрати, повязані з отриманням правової допомоги та представництво його інтересів у суді в розмірі 2000 гривень.

Нормами ч. 1 ст. 56 ЦПК України визначено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача ОСОБА_2 здійснювалося приватним підприємцем, юристом, фізичною особою ОСОБА_4 ( а.с. 16-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов?язані з оплатою правової допомоги, адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

В матеріалах справи відсутні підтвердження того, що приватний підприємець ОСОБА_4 є адвокатом чи фахівцем у галузі права, надання послуг яким підлягають відшкодуванню сторонами згідно процесуального закону. В свою чергу, свідоцтво про реєстрацію особи підприємця та сплату єдиного податку є такими документами.

За таких обставин у відшкодування ОСОБА_2 2000 гривень витрат на отримання правової допомоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 автомобільних доріг у Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2013 року та додаткове рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 березня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ДП «Полтавський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_2 22435 гривень 99 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також 227 гривень 68 копійок в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат, а всього: 22663 ( двадцять дві тисячі шістсот шістдесят три ) гривні 67 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : _______ В.І. Корнієнко

Судді: _______ П.С. ОСОБА_5 Винниченко