Справа № 376/314/14 Головуючий у І
інстанції Клочко В.М.Провадження №
22-ц/780/4362/14 Доповідач у 2
інстанції МатвієнкоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

18 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко
Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Сквирського районного суду
Київської області від 29 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Сквирської міської ради, ОСОБА_2 про
визнання недійсним рішення міської
ради, договору оренди землі та усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з вищевказаним позовом та
просила ухвалити рішення про його
задоволення, посилаючись на те, що їй на
праві власності на підставі рішення
Сквирського районного суду Київської
області від 15 травня 2007 року належить
житловий будинок АДРЕСА_1, при чому ?
його частину їй було подаровано у 1975
році, ? частину подаровано у 1982 році, а ?
його частину позивач успадкувала.

11 серпня 2008 року позивач
подарувала 67/100 частин будинку своїй
дочці ОСОБА_3, після чого рішенням
виконавчого комітету Сквирської
міської ради «Про присвоєння номерів
на житлові будинки м. Сквира» від 20
березня 2009 року будинку, який залишився
у власності ОСОБА_1, було присвоєно
номер: АДРЕСА_2 (п.1.22 рішення), а будинку,
який перейшов у власність ОСОБА_3 -
АДРЕСА_1 (п.1.21 рішення).

Земельна ділянка, на якій
розташований житловий будинок та
господарські споруди під АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 виділялась в користування,
починаючи з 1945 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
бабі та батьку позивача відповідно.
Дана обставина підтверджується
архівними довідками від 06.02.2008 року №27,
№30, №32, №33, №34, витягом з протоколу №2,
архівною довідкою від 03.02.2011 року №15,
№16, №17.

Оскільки до неї перейшло право
власності на будинок на підставі
цивільно-правових угод, позивач вважає,
що до неї перейшло право користування
всією земельною ділянкою, на якій був
розташований будинок за АДРЕСА_1.

Відповідно до генерального плану
станом на 06.12.1963 року за домоволодінням
АДРЕСА_1 рахувалось 1940 кв.м. земельної
ділянки, за рахунок якої рішенням
виконавчого комітету Сквирської
міської ради депутатів трудящих № 159
від 24 грудня 1964 року на підставі заяви
ОСОБА_5 (батька позивача та відповідача)
ОСОБА_6 (колишньому чоловіку ОСОБА_2.)
було відведено 375 кв.м. під будівництво
будинку АДРЕСА_3. Вказаний будинок
належить ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
житловий будинок.

Земельна ділянка під житловим
будинком АДРЕСА_1, розміром 0,0806 га, який
належить ОСОБА_3, приватизована на
підставі рішення 42 сесії Сквирської
міської ради 5 скликання № 1545 від 24.06.2010
року, що підтверджується Державним
актом на право власності на земельну
ділянку серії ЯК № 103874.

Враховуючи викладене, позивач
вважає, що за домоволодінням АДРЕСА_2
має залишатись у користуванні 759 кв.м.
із розрахунку: 1940 кв.м. (земельна
ділянка, що була закріплена за
домоволодінням АДРЕСА_3 згідно
генплану від 06.12.1963 року) - 375 кв.м.
(земельна ділянка, що була закріплена
за домоволодінням АДРЕСА_3) - 806 кв.м.
(земельна ділянка, що передана у
власність під домоволодінням АДРЕСА_1).

Однак за належним ОСОБА_1
домоволодінням АДРЕСА_2 залишилась
земельна ділянка розміром 668 кв.м.,
тобто на 91 кв.м. менше, ніж повинно було
бути із розрахунку: 759 кв.м. - 668 кв.м.

Належна ОСОБА_1 земельна ділянка
зменшилась за рахунок того, що
відповідачу ОСОБА_2 рішенням
Сквирської міської ради виділено в
користування 466 кв.м. за рахунок
земельної ділянки позивача.

На спірній земельній ділянці ОСОБА_2
встановила паркан та сарай, що
підтверджується актом комісії по
розгляду спірних питань від 15.07.2010 року,
а також планом Відділу містобудування,
архітектури, житлово-комунального
господарства Сквирської
райдержадміністрації.

Оскільки позивач своєї згоди на
вилучення частини земельної ділянки не
надавала, міська рада з цього приводу
рішення не приймала, то згідно із
ст.ст.140 - 149 ЗК України будь - яких
підстав для припинення її права
користування земельною ділянкою не
було.

Таким чином, вищенаведені
обставини є підставою для ухвалення
рішення про визнання недійсним рішення
Сквирської міської ради «Про надання в
оренду земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
громадянці ОСОБА_2 для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_3» від 23
травня 2013 року; визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки,
укладеного 21 серпня 2013 року між
Сквирською міською радою та ОСОБА_2, та
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою розміром 759 кв.м. для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_2, яка знаходиться в
користуванні ОСОБА_1, шляхом
перенесення з її земельної ділянки
огорожі та знесення сараю.

Рішенням Сквирського районного
суду Київської області від 29 квітня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подала на нього апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а також на невідповідність висновків
суду обставинам справи, просила
рішення суду скасувати та ухвалити по
справі нове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши доповідь судді
доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про
відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,
що позивач ОСОБА_1 згідно рішення
Сквирського районного суду Київської
області від 15 травня 2007 року набула
право власності на житловий будинок за
АДРЕСА_1.

11 серпня 2008 року позивач подарувала
67/100 частин будинку своїй дочці ОСОБА_3,
після чого рішенням виконавчого
комітету Сквирської міської ради «Про
присвоєння номерів на житлові будинки
м. Сквира» від 20 березня 2009 року
будинку, який залишився у власності
ОСОБА_1, було присвоєно номер: АДРЕСА_2
(п.1.22 рішення), а будинку, який перейшов
у власність ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 (п.1.21
рішення).

Відповідачу ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності від
27.10.1970 року на праві приватної
власності належить житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами
по АДРЕСА_3.

23 травня 2013 року Сквирською міською
радою Київської області було прийнято
рішення за № 883-38-VI «Про надання в
оренду земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
громадянці ОСОБА_2 для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_3».

21 серпня 2013 року між Сквирською
міською радою Київської області та
ОСОБА_2 було укладено договір оренди
земельної ділянки, який був
зареєстрований в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію іншого речового права 10.09.2013
року, згідно якого ОСОБА_2 було передано
в оренду земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
площею 0,0466 га для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_3.

Ухвалюючи рішення про відмову в
позові, суд першої інстанції виходив з
його недоведеності і колегія суддів
погоджується з такими висновками суду,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Всупереч вимог вищенаведених
правових норм позивачем суду не надано
жодних доказів правомірності
користування нею земельною ділянкою
площею 759 кв.м., в зв»язку з чим її доводи
про порушення її прав та інтересів
рішенням Сквирської міської ради від 23
травня 2013 року про надання в оренду
відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,0466 га є недоведеними та
безпідставними. Зокрема, посилання
ОСОБА_1 на акт комісії від 15.07.2010 року
(а.с.34 об.), як на доказ, її вимоги не
підтверджує, оскільки в ньому
зазначено, що в ході розгляду її
звернення комісією встановлено, що
сарай, власником якого є ОСОБА_2,
розміщений за межами земельної
ділянки, яка надавалась для забудови
громадянину ОСОБА_6 (бувшому чоловіку
ОСОБА_2.), однак при цьому в акті не
вказано, що сарай розміщений на
земельній ділянці, яка перебуває в
користуванні ОСОБА_1

Враховуючи те, що рішення
Сквирської міської ради від 23 травня 2013
року прав та інтересів ОСОБА_1 не
порушує, підстави для визнання його
недійсним відсутні в силу вимог ст. 155
ЗК України, відповідно до якої
можливість визнання недійсним акту
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування пов»язується
безпосередньо з порушенням цим актом
прав особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою.

Обгрунтованим є і рішення суду в
частині відмови у визнанні недійсним
договору оренди земельної ділянки,
укладеного 21 серпня 2013 року між
Сквирською міською радою та ОСОБА_2,
оскільки передбачених законом підстав
для визнання його недійсним в судовому
засіданні встановлено не було.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, як підставу для
скасування рішення суду, законності та
обґрунтованості рішення суду не
спростовують, оскільки відповідно до ч.
3 ст. 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування рішення суду
лише, якщо ці порушення призвели до
неправильного вирішення справи,
натомість справа судом вирішена
правильно, відповідно до норм
матеріального права та з дотриманням
норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга позивача не
містить.

Оскільки судом першої інстанції
повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи, дана належна правова
оцінка доказам, висновки суду
відповідають фактичним обставинам
справи, а ухвалене рішення відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Сквирського районного суду
Київської області від 29 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :