У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Зангас-НГС» про стягнення заборгованості із заробітної плати за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 23 265,39 грн і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 11 листопада 2005 року він працював начальником лінійного струму з будівництва газопроводу «Армянск-Джанкой» у приватному акціонерному товаристві «Зангас-НГС». Наказом № 231-К від 2 жовтня 2009 року він з 22 жовтня 2009 року звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У вересні 2013 року позивач уточнив позов і просив стягнути з відповідача 23 247,06 грн заборгованості з несплачених витрат на відрядження з урахуванням індексації, посилаючись на ті ж обставини.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Зангас-НГС» на користь ОСОБА_3 заборгованість з урахування інфляційних втрат у сумі 27 082,82 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2013 року рішення Фрунзівського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2013 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що з 11 листопада 2005 року ОСОБА_3 працював начальником лінійного струму з будівництва газопроводу «Армянск-Джанкой» у приватному акціонерному товаристві «Зангас-НГС». Наказом № 231-К від 2 жовтня 2009 року він з 22 жовтня 2009 року звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

З довідки № 02/536 від 10 вересня 2013 року суди встановили, що заборгованість із заробітної плати за серпень, вересень, жовтень 2009 року виплачена позивачеві 29 грудня 2009 року з урахуванням компенсації за затримку виплати заробітної плати. Станом на 10 вересня 2013 року підприємство має перед позивачем заборгованість за звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, за період з 2008 по 22 жовтня 2009 роки у сумі 23 247,06 грн, яку позивач і просив стягнути.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 10 вересня 2013 року заборгованість відповідача з несплачених звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за період з 2008 року по 22 жовтня 2009 року, становить 23 247,06 грн, яка підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із пропущення позивачем строку звернення до суду.

Проте повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зробивши висновок про те, що підставою для скасування судового рішення і відмови у задоволенні позову є неповнота з'ясування судом першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції не врахував, що норми процесуального права щодо повноти та всебічності розгляду справи (ст. 213 ЦПК України) поширюються як на судове рішення суду першої інстанції, так і на судове рішення суду апеляційної інстанції.

Визначивши початком перебігу строку звернення до суду наступний після звільнення позивача день, апеляційний суд такий висновок відповідними доказами не обґрунтував. Не встановив, чи виконав відповідач обов'язок з письмового повідомлення працівника про нараховані суми, перед їх виплатою, а якщо виконаний, то коли саме і у який спосіб.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на вказані положення закону уваги не звернув, не дав належної правової оцінки довідці приватного акціонерного товариства «Зангас-НГС» від 10 вересня 2013 року з огляду на ст. 233 КЗпП України, ухвалив рішення з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правального вирішення справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І.Мартинюк
Судді: В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко М.І.Наумчук