Справа № 463/781/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/3401/14 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Монастирецького Д.І., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ПАТ «Комерційний банк «Надра» Коноваленка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд указаним позовом до відповідача та просила стягнути з ВАТ КБ «Надра» матеріальні збитки у розмірі 29 043, 86 грн., з яких 901, 74 євро, що еквівалентно до курсу НБУ становить 9 743,96 грн. за користування чужими коштами (упущена вигода), 77.77 євро, що еквівалентно до курсу НБУ становить 786,33 грн. - реальні збитки та 1713, 31 євро, що еквівалентно до курсу НБУ становить 18 513, 57 грн. упущеної вигоди. Стягнути з ПАТ КБ «Надра» відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн. та судовий збір.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 березня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача - ОСОБА_3 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам закону.

Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача упущеної вигоди (користування чужими коштами) у розмірі 9 792, 90 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково та в цій частині вимоги задовольнити. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд неправомірно застосував строки позовної давності до позовних вимог щодо стягнення упущеної вигоди у розмірі 9 792,90 грн. за період із 23.02.2009 року по 31.12.2009 року, так як позовна давність по даній вимозі не пройшла, оскільки позивачу про порушення своїх прав щодо неперерахування коштів із депозитного рахунку на поточний рахунок стало відомо лише 21.01.2013 року при ознайомленні із запереченням на позовну заяву у справі №2/1312/2695/12. У користуванні коштами та вчинення будь-яких дій позивачем було обмежено з боку відповідача, так як на вимогу видати кошти, чи перерахувати їх на погашення кредитних зобов'язань у іншому банку було відмовлено. Вважає також, що судом неправомірно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди із посиланням на відсутність у договорі банківського вкладу положень про дану компенсацію. Таке твердження є хибним з огляду на ст. 611 ЦК України, де вказано, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Також згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Таким чином, в разі не передбачення у договорі заборони на отримання відшкодування моральної шкоди, у позивача виникає дане право на підставі цивільного законодавства.

При розгляді справи за апеляційною скаргою, апелянт доводи такої підтримала.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законим є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 21.11.2008р. між позивачем та відповідачем було укладено договір строкового банківського вкладу «Мій вибір» № 700620 (а.с.10) терміном 3 місяці, за умовами якого вкладник передає, а банк приймає грошову суму вкладу в розмірі 8588 Євро та зобов'язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок.

За умовами п. 3.4.4 договору, банк зобов'язується оплатити вкладнику проценти шляхом перерахування коштів на рахунок в останній день строку дії вкладу (незалежно від того, чи буде цей строк продовжено згідно з п. 6.1), а також у випадку дострокового розірвання договору. Крім того, банк також зобов'язався повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок - п. 3.4.5 договору.

Враховуючи невиконання відповідачем умов договору банківського вкладу, ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про стягнення суми банківського вкладу. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2009 року позов задоволено. Визнано дії Центрального відділення Філії ВАТ КБ «Надра» Львівське регіональне управління неправомірними, зобов'язано останнього виплатити ОСОБА_2 суму вкладу з нарахованими відсотками згідно договору №700620 від 21.11.2008 року та нарахувати і виплатити пеню у розмірі 3% від суми нарахованих процентів станом на 23.02.2009 року за кожен день прострочення за період з 23.02.2009 року до 19.11.2009 року (а.с.14).

Згідно поточного звіту за операціями по поточному рахунку з 21.11.2008 року по 21.01.2013 року відповідач перерахував лише відсотки за договором в розмірі 269, 46 Євро, а сама сума вкладу в розмірі 8 588,00 Євро була перерахована на поточний рахунок лише 31.12.2009 року.

Відповідно до правової позиції ВСУ від 29.05.2013р., висловленій при розгляді справи № 6-39цс13, банк зобов'язаний повернути вкладнику проценти по банківських вкладах за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої ст. 625 ЦК України.

Звертаючись до суду із відповідним позовом про стягнення 12,6% річних, як відсотки за розміщення коштів на депозитному рахунку та плата за користування чужими коштами у розмірі 901,74 Євро за десять місяців в період з 23.02.2009 року по 31.12.2009 року, суд першої інстанції вірно виходив з того, що зазначена сума відсотків за користування чужими коштами є процентами за користування вкладом, а не упущена вигода в розумінні ст. 22 ЦК України.

Згідно з приписами частини першої статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 цього Кодексу збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як встановлено матеріалами справи Кредитний договір №700620 від 21.11.2008 року був укладений терміном на три місяці. Перерахунок суми вкладу на поточний рахунок позивача відбувся 31.12.2009р. Тобто, саме з цього моменту починає свій відлік строк позовної давності. Із штампу вхідної кореспонденції убачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом лише 07.02.2014р.

Таким чином відмовляючи у задоволенні позову у стягненні 12,6% річних за період з 23.02.2009 року по 31.12.2009 року суд виходив з положень ст. 257 ЦК України, яка гласить, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Та оскільки позов подано поза межами встановлено строку позовної давності і в матеріалах справи наявна заява відповідача про застосування строків позовної давності, то суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи ту обставину, що позивачем не надано доказів, які б слугували підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду із заявою, то суд першої інстанції вірно врахував доводи відповідача про те, що оскільки позивач є стороною договору та інформація по поточних рахунках є відкритою для клієнтів банку, а тому вона могла у будь-який час довідатись про порушення свого права, подавши про це відповідну заяву.

Тому спростованими вважає колегія суддів доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно застосував строки позовної давності до позовних вимог щодо стягнення 9 792,90 грн. за період із 23.02.2009 року по 31.12.2009 року.

Судом вірно звернуто увагу на те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач жодними доказами не довела свого наміру отримати дохід та не подала доказів, що вживала заходів для його одержання.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки договором банківського вкладу за порушення зобов'язання відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Окрім цього колегія суддів враховує роз'яснення надані у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач не надала суду доказів на підтвердження зазначених вище обставин.

Враховуючи, що рішення суду в іншій частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, то колегією судів законність судового рішення в цій частині не переглядається.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів, доходить висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній його частині з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. 307 ч.1 п.1, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий М.М. Шандра

Судді: Д.І.Монастирецький

Н.Л.Шумська