Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1305/14
Головуючий у 1-й інстанції: Дюженко Л.А.
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.

суддів: Маловічко С.В.

Воробйової І.А.

При секретарі: Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Головне
управління Держземагенства України в
Запорізькій області та ОСОБА_5, про
визнання недійсним державного акта та
його скасування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 13 січня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 і просив
визнати недійсним Державний акт про
право власності на землю, виданий
відповідачеві як суміжному
землекористувачу і співвласнику
житлового будинку АДРЕСА_1 з підстав
порушення вимог земельного
законодавства при його видачі. В
обґрунтування своїх вимог зазначав, що
при оформлені документів на землю
відповідачем не були відновлені межі
земельної ділянки, внаслідок чого
частка належної позивачеві прибудови
у розмірі 5,76 кв.м, збудованої ним у 2005
році, фактично знаходиться на
земельній ділянці відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 13 січня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення позову ОСОБА_3
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

В засіданні апеляційного суду
представник позивача апеляційну
скаргу не визнав і просив її відхилити,
посилаючись на те, що оскаржуваним
рішення права позивача не порушені,
оскільки він не являється
землекористувачем суміжної земельної
ділянки.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що межі земельної ділянки,
власником якої являється відповідач,
були визначені ще у 1998 році при видачі
Державного акту про право власності на
землю ОСОБА_6 - матері відповідача,
після смерті якої у ІНФОРМАЦІЯ_1 він
успадкував частку житлового будинку і
спірну земельну ділянку за рішенням
суду. Порушення землевпорядними
організаціями порядку видачі
Державного акту на ім'я відповідача не
являється підставою для його
скасування, оскільки позивачем не
доведений факт порушення його права як
суміжного землекористувача.

Проте таких висновків суд першої
інстанції дійшов з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
вони не ґрунтуються на зібраних у
справі доказах, а тому з ними не можна
погодитись.

Встановлено, що сторони являються
власниками квартир НОМЕР_1 і НОМЕР_2,
розташованих у триквартирному
житловому будинку АДРЕСА_1. Позивач
придбав квартиру НОМЕР_1 у червні 2002
року за договором купівлі-продажу, а
відповідач - успадкував квартиру
НОМЕР_2 і земельну ділянку після смерті
своєї матері ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
рішенням Шевченківського районного
суду міста Запоріжжя від 23 березня 2005
року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду від 4 червня 2013 року
(а.с.5, 43).

Рішенням виконкому Запорізької
міської ради від 24 вересня 1998 року №
528/53 затверджений розмір земельної
ділянки за вищевказаним будинком:
площею 1 000 кв. м для обслуговування та
будівництва житлового будинку і
господарських будівель, 1168 кв.м - для
ведення особистого підсобного
господарства. Пунктом 3 рішення
виконкому із вказаної земельної
ділянки передано у приватну власність
ОСОБА_6 (матері відповідача) 500 кв. м для
будівництва та обслуговування частини
житлового будинку та господарських
будівель, 253 кв. м - для ведення
особистого підсобного господарства
(а.с.9).

У відповідності з рішення виконкому 22
жовтня 1998 року ОСОБА_6 був виданий
Державний акт про право власності на
землю серії ЗП 24-000545, зареєстрований в
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 439
(а.с.10).

У 2005 році позивач ОСОБА_3 завершив
будівництво житлової прибудови А1-2 з
підвалом та 2-ий поверх житлового
будинку А-1,2, а відповідач ОСОБА_4
письмово повідомив усі компетентні
органи про свою згоду на оформлення
цих прибудов, про що склав відповідну
заяву, справжність підпису на якій
посвідчив нотаріально (а.с.13-14).

За висновком судової
будівельно-технічної експертизи №1235
від 18 березня 2010 року, проведеній в
справі про знесення самовільних
будівель по спору між тими ж сторонами,
частина житлової прибудови літ.А1-2,
площею 5,76 кв.м, розташована на
земельній ділянці ОСОБА_4 Фактичні межі
земельної ділянки, що належать ОСОБА_4
не співпадають з межами, зазначеними в
його Державному акті (а.с.45-54).

В засіданні апеляційного суду
представник позивача пояснював, що
сторони не дійшли згоди щодо
встановлення земельного сервітуту,
спір розглядався у суді і вимоги ОСОБА_3
про встановлення сервітуту на частку
земельної ділянки, на якій розташовані
5,76 кв.м двоповерхової прибудови,
залишені без задоволення.

Статтею 78 ЗК України встановлено, що
право власності на землю - це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається
та реалізується на підставі
Конституції України, цього Кодексу, а
також інших законів, що видаються
відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України
державний акт є документом, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку.

Частиною другою цієї статті
встановлено можливість посвідчення
права власності на земельну ділянку
іншими документами, зокрема, на
земельну ділянку, набуту у власність із
земель приватної власності без зміни
її меж, цільового призначення, право
власності посвідчується або
цивільно-правовою угодою або
свідоцтвом про право на спадщину.

Отже, державний акт на право власності
на земельну ділянку законодавчо
прирівняний до інших титулів на право
власності, тобто підстав виникнення
цього права, а саме, до
цивільно-правових угод та заповітів.

Форми державних актів на право
власності на земельну ділянку, право
постійного користування земельною
ділянкою затверджуються Кабінетом
Міністрів України (ч. 4 ст. 126 ЗК України).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 02 квітня 2002 року № 449 затверджено
форми державного акта на право
власності на земельну ділянку та
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою.

Наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах від 04 травня 1999 року
№ 43 затверджено Інструкцію про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі
(далі - Інструкція).

На час видачі державних актів на право
власності на земельні ділянки
відповідачеві ОСОБА_4 була чинною
Інструкція про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі, затверджена
наказом Державного Комітету України по
земельних ресурсах від 04 травня 1999 року
№ 43, яка у п. 1.12. передбачала, що
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку або
право постійного користування
земельною ділянкою при передачі або
наданні земельних ділянок громадянам,
підприємствам, установам, організаціям
та об'єднанням громадян всіх видів
проводиться після перенесення в натуру
(на місцевість) меж земельної ділянки
та закріплення їх довгостроковими
межовими знаками встановленого зразка
за затвердженим в установленому
порядку проектом відведення цієї
ділянки.

У п. 1.13 Інструкції передбачено, що
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку та на
право постійного користування
земельною ділянкою при передачі
земельної ділянки, що була раніше
надана громадянам, підприємствам,
установам, організаціям і об'єднанням
громадян всіх видів, у постійне
користування або при переоформленні
правоустановних документів на ці
земельні ділянки, проводиться після
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженою
відповідною технічною документацією.

Тобто при проведенні робіт з видачі
державного акта на право на земельну
ділянку обов'язковою складовою є
визначення та перенесення у натурі (на
місцевості) меж земельної ділянки.

Згідно з вимогами п. 1.16 зазначеної
Інструкції технічна документація зі
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку або на
право постійного користування
земельною ділянкою, окрім інших
документів, включає:

- висновок державного органу земельних
ресурсів Держкомзему України про
наявні обмеження на використання
земельної ділянки (крім випадків
відчуження земельної ділянки із земель
приватної власності);

- висновок органу у справах будівництва
і архітектури про наявні обмеження на
використання земельної ділянки (крім
випадків відчуження земельної ділянки
із земель приватної власності);

- журнал польових вимірювань (крім
випадків відчуження земельної ділянок
із земель приватної власності);

- кадастровий план земельної ділянки,
складений за результатами зйомки;

- збірний кадастровий план суміжних
землевласників і землекористувачів;

- відомість обчислення площі земельної
ділянки;

- відомість обробки теодолітного ходу
та вирахування координат поворотних
точок меж земельної ділянки;

- експлікація земельних угідь згідно з
формою 6-зем.

У п.2.2 цієї Інструкції зазначено, що
підготовчі роботи включають:

- аналіз матеріалів проекту відведення
земельної ділянки;

- підготовка виписки з
земельно-облікових документів про
площу земельної ділянки;

- аналіз висновку державного органу
земельних ресурсів про наявні
обмеження на використання земельної
ділянки (крім випадків відчуження
земельної ділянки із земель приватної
власності);

- аналіз висновку органу у справах
будівництва і архітектури про наявні
обмеження на використання земельної
ділянки;

- підбір планово-картографічних
матеріалів та збирання інформації про
опорну геодезичну мережу;

- проведення рекогносцирування по
зовнішній межі земельної ділянки.

Отже, виконання усіх підготовчих робіт
з виготовлення державного акта на
право власності на земельну ділянку
передбачає як перевірку того, чи є
земельна ділянка вільною, чи не
належить вона іншому власнику чи
користувачеві та чи не накладаються
межі вказаної земельної ділянки на
суміжні земельні ділянки.

Із листа Державної інспекції
сільського господарства в Запорізькій
області віл 16.07.2013 року № І- 400
вбачається, що за результатами
перевірки Технічної документації з
видачі ОСОБА_4 Державного акту про
право власності на землю вимогам
діючого законодавства встановлено
відсутність акту встановлення межових
знаків встановленого зразка, акт
погодження меж із суміжними
землекористувачами у відповідності із
ст.198 ЗК України, збірний кадастровий
план суміжних землевласників і
землекористувачів.

Аналіз фактичних обставин справи і
зібраних у справі доказів свідчить про
те, що внаслідок недотримання
землевпорядними органами вищевказаної
Інструкції, а саме: не проведення робіт
з відновлення меж земельної ділянки в
натурі, які у відповідності з п.1.13
Інструкції являються обов'язковими при
переоформленні правоустановчих
документів на земельну ділянку, - межі
земельної ділянки, зазначені в
оскаржуваному акті, фактично проходять
під прибудовою позивача, яка на час
виготовлення державного акту вже
існувала і відповідач не заперечував
проти її будівництва і здачі в
експлуатацію, про що у лютому 2005 року
склав відповідну нотаріально
посвідчену заяву.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про недоведеність позивачем
позовних вимог не відповідають
фактичним обставинам справи і вимогам
діючого законодавства, а тому
оскаржуване рішення на підставі ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового - про задоволення
позову.

Визнання в судовому порядку недійсним
Державного акту про право власності на
землю з підстав порушення порядку його
видачі не припиняє право власності
відповідача не земельну ділянку, яку
він успадкував після смерті своєї
матері і не являється перешкодою для
отримання нового правоустановного
документу на землю після відновлення
меж земельної ділянки у порядку,
встановленому ст. 107 ЗК України.

Керуючись ст. ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 13 січня 2014 року по цій
справі скасувати і ухвалити нове, яким
визнати недійсним та скасувати
Державний акт про право власності на
землю серії ЗП №086447, виданий ОСОБА_4 25
травня 2005 року.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: