АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
_________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року. Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Нежури В.А.

при секретарях - Заліській Г.Г., Меєчко
Д.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника Державного вищого
навчального закладу «Київський
національний економічний університет
імені Вадима Гетьмана» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 29 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Державного вищого
навчального закладу «Київський
національний економічний університет
імені Вадима Гетьмана» про визнання
наказу про звільнення незаконним,
поновлення на роботі та виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

в с т
а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до державного вищого
навчального закладу «Київський
національний економічний університет
ім. Вадима Гетьмана» (надалі Київський
національний економічний університет),
в якому з урахуванням доповнень, просив
визнати наказ №70-К від 01.02.2014 р. про
звільнення незаконним, поновити його
на посаді директора Інституту
післядипломної освіти Київського
національного економічного
університету та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 25 414,40 грн.

Свої доводи обґрунтовував тим, що з
09.08.1968 р. він працював у Київському
національному економічному
університеті, з 1991 р. очолював
структурні підрозділи післядипломної
освіти: факультет підвищення
кваліфікації кадрів, факультет
післядипломної освіти і Центр
післядипломної освіти за сумісництвом.

Наказом ректора від 12.11.2013 р. №912 було
прийнято рішення про реорганізацію
Центру післядипломної освіти шляхом
створення на його базі структурного
підрозділу Університету - Інституту
післядипломної освіти. Виконання
обов'язків директора цього Інституту
покладено на нього, з 25.11.2013 по 25.12.2013 р.,
однак про строковість трудових
відносин він був повідомлений лише
05.12.2013 р.

Наказом №918-К від 26.12.2013 р. термін
виконання обов'язків директора
Інституту було подовжено до 01.02.2014 р., а
не до 30.06.2014 р. як він вказував у своїй
заяві.

Про звільнення з посади виконуючого
обов'язки директора Інституту
післядипломної освіти у зв'язку з
закінченням терміну роботи з 01.02.2014 р.
він був повідомлений в усній формі, з
наказом про звільнення не
ознайомлений.

Посилаючись на те, що його звільнення з
займаної посади та фактичне припинення
трудових відносин відбулося з грубим
порушенням норм КЗпП України, просив
його позовні вимоги задовольнити.

Справа № 761/5896/14-ц № апеляційного
провадження:22-ц/796/10052/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Кравець
Д.І.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Усик Г.І.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 29.05.2014 р. позов ОСОБА_2
задоволено.

Визнано незаконним наказ Київського
національного економічного
університету від 01.02.2014 р. №70-К про
звільнення ОСОБА_2 з посади виконуючого
обов'язки директора Інституту
післядипломної освіти 01.02.2014 р. у
зв'язку з закінченням терміну роботи.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді директора
Інституту післядипломної освіти
Київського національного економічного
університету з 02.02.2014 р.

Стягнуто з Київського національного
економічного університету на користь
ОСОБА_2 середній заробіток за час
вимушеного прогулу, з 02 лютого по 21
травня 2014 р., у розмірі 25 414,40 грн. без
урахування податків та обов'язкових
платежів.

Зазначено, що рішення в частині
поновлення ОСОБА_2 на посаді та
стягнення заробітної плати за один
місяць вимушеного прогулу в розмірі 7
364,40 грн. без вирахування податків і
обов'язкових платежів підлягає
негайному виконанню.

Стягнуто з Київського національного
економічного університету на користь
держави судовий збір у розмірі 497,74 грн.

В апеляційній скарзі представник
Київського національного економічного
університету просить рішення суду
скасувати, та ухвалити у справі нове
рішення, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Зазначав, що задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої
інстанції не звернув увагу на доводи
представника відповідача про те, що
згідно чинного законодавства та
статуту Університету посада директора
Інституту відноситься до
науково-педагогічних посад. Крім того,
відповідно ст.24 Закону України «Про
наукову та науково-технічну
діяльність» після призначення пенсії
наукові працівники можуть працювати за
строковим трудовим договором
(контрактом), а тому діюче
законодавство передбачає не тільки
можливість, а і обов'язок відповідача
укласти строковий трудовий договір з
позивачем, про що йому було достовірно
відомо. Про зазначене свідчить і його
заява від 19.12.2013 р. щодо подовження
терміну виконання обов'язків директора
Інституту післядипломної освіти з
26.12.2013 р. по 30.06.2014 р., проте під час
обговорення цієї заяви на прийомі у
ректора Університету була досягнута
домовленість сторін про продовження
строку до 01.02.2014 р., на підставі чого і
видано наказ від 26.12.2013 р. № 918-К.

Суд також не урахував, що ОСОБА_2
отримав копію зазначеного наказу, але
категорично відмовився ставити підпис
про ознайомлення з ним, що
підтверджується відповідними актами.

Також вказував на те, що суд першої
інстанції неправильно послався на п.1
ст.40 КЗпП України та роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» щодо
застосування зазначеної норми закону,
оскільки в даному випадку звільнення
позивача відбулось не у зв'язку з
скороченням його посади, а у зв'язку з
закінченням строку трудового договору
за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Вважав помилковим і висновок суду
про те, що звільнення позивача
відбулося після закінчення строку дії
трудового договору, внаслідок чого суд
вважав трудовий договір укладеним
безстроково, а звільнення позивача за
п.2 ст.36 КЗпП України таким, що порушує
норми трудового законодавства та його
права. При цьому суд не звернув увагу,
що позивач завчасно був повідомлений
про звільнення з 01.02.2014 р., і йому навіть
пропонувалась інша робота.

В судовому засіданні представник
Київського національного економічного
університету просив задовольнити
апеляційну скаргу з наведених у ній
підстав.

ОСОБА_2 та його представники просили
апеляційну скаргу відхилити,
посилаючись на те, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, а доводи
апеляційним скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
наказ №70-К від 01.02.2014 р. був прийнятий
всупереч п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України,
оскільки термін виконання обов'язків
директора Інституту післядипломної
освіти позивачу було продовжено з
26.12.2013 до 01.02.2014 р. Фактично строк
трудового договору закінчився 31.01.2014 р.,
а наказ про його звільнення винесено
01.02.2014 р.

З урахуванням наведеного, а також
положень ч.3 ст.54 Закону України «Про
освіту», п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України та,
виходячи зі змісту заяви позивача від
19.12.2013 р., якою він просив відповідача
продовжити термін виконання обов'язків
директора Інституту післядипломної
освіти з 26.12.2013 р. по 30.06.2014 р. (а не до
01.02.2014 р., як це зазначено в наказі №918-К
від 26.12.2013 р.), суд дійшов висновку, що
між сторонами не був укладений
строковий трудовий договір на
визначений строк, встановлений за
погодженням сторін.

Крім того вважав, що зміст наказу про
звільнення позивача свідчить про те, що
його було звільнено не від виконання
обов'язків, а з посади директора
Інституту післядипломної освіти, з
урахуванням чого, та відповідно до ч.1
та ч.2 ст.235 КЗпП України він повинен
бути поновлений саме на цій посаді.

Такий висновок суду є помилковим,
зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 01.09.2009 р.
ОСОБА_2 переведений на посаду
доцента-директора Центру
післядипломної освіти, а з 01.12.2011 р. на
посаду директора Центру
післядипломної освіти.

На підставі ухвали Вченої ради
Університету від 31.10.2013 р., наказом
ректора від 12.11.2013 р. №912 Центр
післядипломної освіти реорганізовано
шляхом створення на його базі
структурного підрозділу Університету -
Інститут післядипломної освіти.
Виконання обов'язків директора
зазначеного інституту покладено на
ОСОБА_2 з 25.11.2013 по 25.12.2013 р. З акту від
14.11.2013 р. убачається, що позивач
відмовився письмово ознайомитися з
наказом №912 від 12.11.2013 р.

На засіданні Вченої ради від 31.10.2013 р.,
на яку був запрошений ОСОБА_2, на нього
покладався обов'язок підготовки всіх
необхідних документів та реалізації
заходів щодо реорганізації Центру
післядипломної підготовки та
затвердження Положення про Інститут
післядипломної освіти.

19.12.2013 р. позивач написав заяву про
подовження строкового договору до
30.06.2014 р. Зазначене свідчить про те, що
позивач був ознайомлений про
строковість укладеного з ним трудового
договору.

Наказом ректора Університету №918-К від
26.12.2013 р. ОСОБА_2 подовжено термін
виконання обов'язків директора
вищезазначеного Інституту з 26.12.2013 р. до
01.02.2014 р. на підставі його заяви від
19.12.2013 р., а відповідно до наказу ректора
Університету №70-К від 01.02.2014 р. його
звільнено з займаної посади 01.02.2014 р. у
зв'язку з закінченням терміну роботи за
п.2 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст.23 КЗпП України
строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

За змістом ч.3 ст.54 Закону України «Про
освіту» педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі за
контрактом. Прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
здійснюється на основі конкурсного
відбору.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.55 Закону України
«Про вищу освіту» до основних посад
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів відносяться
посади директора (начальника)
інституту, його заступника, діяльність
яких безпосередньо пов'язана з
освітнім або науковим процесом.

Пунктом 10 Положення про обрання та
прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього і
четвертого рівнів акредитації,
затвердженого наказом Міністерства
освіти і науки України від 24.12.2002 р. №744
передбачено, що при прийнятті на роботу
науково-педагогічних працівників може
укладатися безстроковий, строковий
трудовий договір, в тому числі
контракт. Термін строкового трудового
договору встановлюється за
погодженням сторін. Вносити пропозиції
щодо терміну трудового договору має
право кожна із сторін.

ОСОБА_2 виконував обов'язки
директора Інституту післядипломної
освіти до затвердження Положення про
цей навчальний заклад та штатного
розпису. Посада директора Інституту
безпосередньо пов'язана з освітнім
процесом.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 04.03.2004 р. №257 «Про
затвердження переліку посад наукових
(науково-педагогічних працівників)
підприємств, установ, організацій,
вищих навчальних закладів 111-1V рівнів
акредитації, перебування на яких дає
право на призначення пенсії та виплату
грошової допомоги у разі виходу на
пенсію, відповідно до ст.24 Закону
України «Про наукову та
науково-технічну діяльність», посада
керівника (директора) інституту вищого
навчального закладу ІІІ-ІV рівнів
акредитації віднесена до посади
наукових (науково-педагогічних
працівників).

З урахуванням наведеного, а також
положень ст.24 Закону України «Про
наукову та науково-технічну
діяльність», відповідно до якої
призначення пенсії працівникам, що
вийшли на пенсію до набрання чинності
цим законом та мають стаж наукової
роботи, здійснюється відповідно до
частини третьої-сьомої цієї статті з
дня звернення за призначенням пенсії
та за умови звільнення з посади
наукового (науково-педагогічного)
працівника, за винятком осіб, які
працюють за строковим трудовим
договором, твердження представника
відповідача про те, що між сторонами
був укладений строковий трудовий
договір об'єктивно підтверджуються
матеріалами справи та вимогами закону.

Суд зазначені обставини не урахував та
дійшов помилкового висновку про
відсутність підстав вважати, що між
сторонами був укладений строковий
трудовий договір.

Та обставина, що наказ про звільнення
позивача з займаної посади 01.02.2014 р. був
датований не 31.01.2014 р., а 01.02.2014 р. не
свідчить про безстроковість
укладеного трудового договору.

З наданих суду актів, які не
спростовані позивачем, убачається, що у
зв'язку з закінченням строку трудового
договору йому пропонувалась посада
доцента кафедри інформаційних систем в
економіці, яку він займав за
сумісництвом на 0,5 ставки, але він від
неї відмовився ( а.с. 52-57).

Також помилковим є посилання суду на
п.1 ст.40 КЗпП України, оскільки в даному
конкретному випадку не відбулося
розірвання трудового договору з
позивачем внаслідок змін в організації
виробництва і праці, реорганізації
установи чи скорочення чисельності або
штату працівників.

Зважаючи на викладене колегія суддів
вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням у справі
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
повному обсязі, оскільки при його
звільненні відповідачем були
дотримані вимоги п.2 ч.1 ст.36 КЗпП
України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
Державного вищого навчального закладу
«Київський національний економічний
університет імені Вадима Гетьмана»
задовольнити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 29 травня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до Державного вищого
навчального закладу «Київський
національний економічний університет
імені Вадима Гетьмана» про визнання
наказу про звільнення незаконним,
поновлення на роботі та виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: