Справа № 347/3312/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2014
м. Косів

Косівський районний суд
Івано-Франківської області в складі
головуючого судді Турянського І.Є., з
секретарем Лазорик Л.В., з участю
адвоката ОСОБА_1, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Косів справу за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення у
солідарному порядку боргу в сумі 103000
грн. та сплаченого судового збору в
сумі 1169 грн. 71 коп.

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з даним позовом
до відповідачів.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_5 позов підтримав та
суду пояснив, що позивач є родичем
співвідповідачів, а саме відповідач
ОСОБА_3 є рідним племінником позивача.
Враховуючи родинні стосунки, позивач
неодноразово раніше надавав
співвідповідачам різного роду
підтримку та допомогу, у тому числі
матеріальну. Якщо раніше
співвідповідачі вчасно
розраховувались із позивачем за надану
в борг матеріальну підтримку, то на
сьогодні між сторонами виник борг на
підставі нищенаведеного. Так, 12.11.2010
року між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
договір позики, у відповідності до
якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошову
позику в розмірі 28000 грн. зі строком
повернення 12.11.2012 року. Позика була
надана для потреб сім'ї ОСОБА_3 з метою
купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1,
про що було складено відповідну
розписку. Пізніше, майже через рік
після отримання попередньої позики,
але до настання строку платежу, між
позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_3 було укладено наступний
договір позики від 22.07.2011 року, у
відповідності до якого ОСОБА_2 передав
ОСОБА_3 грошову позику в розмірі 75000 грн.
зі строком повернення 22.07.2013 року.
Відповідачі звернулись до позивача з
проханням надати їм фінансову допомогу
задля розширення їх житлової площі та
придбання додаткової квартири за
адресою: АДРЕСА_2, у тому ж будинку де
вони мешкали. Нажаль на сьогоднішній
день строк повернення позики настав в
обох правочинах, але будь-які спроби
врегулювати спір в позасудовому
порядку та повернути позичені кошти ні
до чого не призвели. Відповідачі
ухиляються від повернення грошових
коштів. Тому позивач змушений
звернутись до суду за захистом своїх
порушених прав та охоронюваних законом
інтересів. Станом на 25.11.2013 року
загальна сума позик в розмірі 103000 грн.
ОСОБА_3 не повернута. Позивач
багаторазово нагадував відповідачам
про необхідність погашення боргу
починаючи з січня 2013 року за першою
позикою, а з серпня 2013 року наполегливо
просив повернути борг аби врегулювати
спір в позасудовому порядку та
повернути позичені кошти. Проте спроби
позивача виявились марними та ні до
чого не призвели, оскільки відповідачі
ухиляються від повернення грошових
коштів. Натомість, позивач випадково
дізнався, що шлюб між
співвідповідачами розірвано на
підставі рішення Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 02.08.2013 року, а спільне майно
відповідачів, а саме квартира НОМЕР_1 та
квартира НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1,
куплені за позичені у позивача кошти,
підлягає поділу, як спільне майно
подружжя за позовом одного з них до
іншого, що розглядається у Косівському
районному суді Івано-Франківської
області. Таким чином, відповідач
ОСОБА_3, перебуваючи у зареєстрованому
шлюбі із співвідповідачкою - ОСОБА_4,
отримав у позику від позивача ОСОБА_2
грошові кошти з метою розширення
житлової площі сім'ї, оскільки в родині
підростає неповнолітня дитина та
придбав за згодою своєї дружини
вказані квартири. Вважає, що стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо договір був укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї. Просить
позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов визнав повністю та суду пояснив,
що перебуваючи в шлюбі, він разом з
ОСОБА_4 отримав позики у ОСОБА_2 в сумі
103000 грн. на сімейні потреби для
придбання житла. Щодо задоволення
позову не заперечує.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов не визнала та суду
пояснила, що з позовної заяви їй стало
відомо, що її колишнім чоловіком ОСОБА_3
нібито було укладено два договори
безпроцентної позики грошей, а саме від
12.11.2010 року на суму 28000 грн. та від 23.07.2011
року на суму 75000 грн. Обидва договори за
своїм змістом є аналогічними, окрім п. 1,
де зазначені розміри суми кожної з
позик та терміни їх повернення. В
пункті 9 кожного із цих договорів
зазначено, що позикодавець діє з відома
та за згодою громадянки ОСОБА_4, як
співвласника на грошові кошти, які він
отримує по зазначеному договору
позики. В якій саме формі, за яких
обставин та кому саме із сторін у
справі нею була надана згода на
укладення обох договорів позики,
позивачем у позовній заяві не
зазначено. Жодного доказу факту її
обізнаності про укладення обох
договорів позики, (до отримання нею
копії позовної заяви), позивачем не
надано. Доказів її згоди на укладення
цих договорів у справі також немає.
Отже, згоди на укладення цих договорів
позики вона не давала, про їх можливе
укладення не знала й тому вважає, що не
повинна відповідати перед позивачем
солідарно з відповідачем за
невиконання договірних зобов'язань.
Для укладення одним із подружжя
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Пунктом 7 обох
договорів позики передбачено, що
позикодавець має право звернути
стягнення на будь-яке майно
позичальника, на яке згідно з
законодавствУкраїни може бути
звернене стягнення. Таким чином, наявні
у справі договори позики за своєю суттю
не є дрібними побутовими правочинами,
оскільки в цих договорах передбачені
умови, спрямовані навиконання
високовартісних зобов'язань і тому її
згода на їх укладення мала б бути
надана у письмовій формі. Вона не
надавала своєму, тепер вже колишньому,
чоловікові ОСОБА_3 жодних повноважень
на укладення ним будь-яких правочинів,
юридичним наслідком яких могли б бути
обтяження нашого спільного й
роздільного майна та розпорядження
значними сумами грошових коштів, що
вказує на неправомірність обох
договорів позики. Відповідно до вимог
ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона
зобов'язана довести обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Обставини,
наведені у позовній заяві позивача, не
доведені належними допустимими
доказами, що на її думку свідчить про
необгрунтованість і недоведеність
позовних вимог до неї. Просить у
задоволенні частини позовних вимог
щодо неї відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, свідка та
вивчивши матеріали справи суд вважає,
що позов слід задоволити частково із
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
12.11.2010 року між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
договір позики, у відповідності до
якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошову
позику в розмірі 28000 (двадцять вісім
тисяч) грн. зі строком повернення 12.11.2012
року. Позика була надана для потреб
сім'ї ОСОБА_3 з метою купівлі квартири
за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить
відповідна розписка ОСОБА_3 від 12.11.2010
року.

Пізніше, майже через рік після
отримання попередньої позики, але до
настання строку платежу, між позивачем
ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було
укладено наступний договір позики від
22.07.2011 року, у відповідності до якого
ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошову позику в
розмірі 75000 (сімдесят п'ять тисяч) грн.
зі строком повернення 22 липня 2013 року.
Відповідачі звернулись до позивача з
проханням надати їм фінансову допомогу
задля розширення їх житлової площі та
придбання додаткової квартири за
адресою: АДРЕСА_2 у тому ж будинку де
вони мешкали. Укладення договорів
позики підтверджується розписками
ОСОБА_3 від 12.11.2010 року та від 22.07.2011 року,
що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 ЦК
України.

На даний час строк повернення позики
настав в обох правочинах, але будь-які
спроби врегулювати спір в позасудовому
порядку та повернути позичені кошти ні
до чого не призвели, відповідачі
ухиляються від повернення грошових
коштів.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

У ст. 202 ЦК України вказано, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше стторін.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Розписка, на яку посилається позивач,
як на доказ своїх вимог, підписана
позичальником ОСОБА_3 та позикодавцем,
що відповідає вимогам цивільного
законодавства.

Згідно ст. 1046 ЦКУкраїни за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Грошові кошти у розмірі 28000 грн. та 75000
грн. були передані ОСОБА_3 у момент
підписання відповідних розписок від
12.10 2010 року та 22.07.2011 року.

Статтею 1047 ЦКУ визначені вимоги до
форми договору позики, згідно якої
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк повернення грошових коштів
згідно розписки від 12.10.2010 року
визначений - 12.11.2012 року, а згідно
розписки від 22.07.2011 року визначений -
22.07.2013 року.

Станом на 25.11.2013 року загальна сума
позик в розмірі 103000 грн. ОСОБА_3 не
повернута.

Так, у разі порушення зобов'язання
згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Однак, в пункті 9 кожного із договорів
позики зазначено, позикодавець діє з
відома та за згодою громадянки ОСОБА_4,
як співвласника на грошові кошти, які
він отримує по зазначеному договору
позики.

Частиною 3 ст. 65 СК України визначено, що
для укладення одним із подружжя
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Пунктом 7 договорів позики передбачено,
що позикодавець має право звернути
стягнення на будь-яке майно
позичальника, на яке згідно з
законодавствомУкраїни може бути
звернене стягнення.

Таким чином, наявні у справі договори
позики за своєю суттю не є дрібними
побутовими правочинами, оскільки в цих
договорах передбачені умови,
спрямовані навиконання
високовартісних зобов'язань, а тому
згода на їх укладення повинна бути
надана ОСОБА_4 у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Беручи до уваги наведені обставини, а
також те, що у матеріалах справи
відсутні будь які докази того, що
ОСОБА_4 була повідомлена про укладення
ОСОБА_3 договорів позики та надала на це
письмову згоду, що повністю
підтверджується показаннями свідка
ОСОБА_6, яку було допитано в судовому
засіданні, а тому суд вважає за
доцільне позовні вимоги щодо стягнення
з ОСОБА_3 боргу та судових витрат
задоволити, а у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 у
солідарному порядку боргу та судових
витрат відмовити.

Враховуючи наведені обставин, на
підставі ст.ст. 530, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК
України, ст.ст. 61, 65, 73 СК України та
керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя
АДРЕСА_2, паспорт НОМЕР_3 виданий 30.01.1998
року Вижницьким РВ УМВС України в
Чернівецькій області на користь
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_3,
паспорт НОМЕР_4 виданий 30.10.2010 року
Шевченківським ВМ Приморського РВ
ГУМВС України в Одеській області борг у
сумі 103000 (сто три тисячі) грн. та
сплачений судовий збір у сумі 1169 (одна
тисяча сто шістдесят дев'ять) грн. 71 коп.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Косівський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Турянський І.Є.