АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/239/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19, 27 Бассак Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
Магда Л. Ф. РІШЕННЯ
20 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Магда Л. Ф. суддів
Міщенко С. В. , Трюхан Г. М. при
секретарі Яремич В.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ПАТ
«Західінкомбанк» - ОСОБА_6 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 21 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_7 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Західінкомбанк», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Макот»
про визнання договорів поруки
нікчемними, вивчивши матеріали справи,
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 23 квітня 2012 р. звернувся до суду
з позовом до Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Західінкомбанк», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Макот»
про визнання договорів поруки
недійсними. В позовній заяві вказував,
що у квітні 2010 року ПАТ
«Західінкомбанк» звернувся до нього з
позовом про стягнення заборгованості
за договором поруки № 42 ПЮО/2 від 30
липня 2008 р., який був підписаний в
забезпечення виконання кредитного
договору № 42 ЮО від 30 липня 2008 р., що був
укладений між банком та ТОВ «Макот».
В ході розгляду зазначеної цивільної
справи позивачу ОСОБА_7 були вручені
додатки до позову, в тому числі і
спірний договір. В свою чергу
відповідач (банк) визначив вказаний
документ, як підставу виникнення у
позивача грошових обов'язків перед ним
солідарно з боржником по кредитному
В цей же період часу відповідачем
(банком) було повідомлено позивача про
існування другого договору поруки №
5-ПФО/2 від 6 вересня 2006 р., який укладався
в забезпечення виконання кредитного
договору № 5 ЮО від 5 квітня 2006 р., що
також був укладений між банком та ТОВ
Як зазначив позивач, він не укладав
вказаних договорів поруки з ТОВ
«Західінкомбанк». При ознайомленні з
договорами поруки № 42 ПЮО/2 від 30 липня
2008 р. та № 5-ПФО/2 від 6 вересня 2006 р. він
виявив, що підписи на договорах вчинені
не ним, а іншою невідомою особою.
Тому позивач просив суд визнати
недійсними договори поруки № 42 ПЮО/2
від 30 липня 2008 р. та № 5-ПФО/2 від 6
19 липня 2012 р. ОСОБА_7 надав суду заяву
про зміну позову вказуючи, що згідно п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК
України може бути визнаний правочин,
який є вчиненим, тобто коли сторони
правочину у відповідній форми дійшли
згоди щодо усіх суттєвих умов договору
та акцептували їх волевиявленням.
Позивач стверджує про відсутність
факту укладання вказаних правочинів,
оскільки за нього договори поруки були
підписані іншою особою. Він особисто ці
договори не укладав.
Згідно ст. 228 ЦК України: правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок є нікчемним.
Тому просив суд встановити нікчемність
договіру поруки № 42 ПЮО/2 від 30
листопада 2008 р., що був укладений між
ПАТ «Західінкомбанк», ТОВ «Макот» та
ОСОБА_7, та договір поруки № 5-ПФО/2 від 6
вересня 2006 р., що був укладений між ПАТ
«Західінкомбанк», ТОВ «Макот» та
Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 21 листопада 2013 року
позовні вимоги задоволено. Визнано
договір поруки № 5 ПФО/2 від 6 вересня 2006
р. укладеного між ОСОБА_7, ТОВ КБ
«Західінкомбанк» (правонаступником
якого є ПАТ «Західінкомбанк»), ТОВ
«Макот» та договір поруки № 42 ПЮО/2 від
30 липня 2008 р., укладеного між ОСОБА_7, ТОВ
КБ «Західінкомбанк» (правонаступником
якого є ПАТ «Західінкомбанк»), ТОВ
«Макот» - нікчемними.

Стягнуто з ПАТ «Західінкомбанк», ТОВ
«Макот» солідарно судовий збір в
розмірі 107,30 грн. та вартість
судово-почеркознавчої експертизи 4048,00
грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник ПАТ «Західінкомбанк» -
ОСОБА_6 подав апеляційну каргу в якій
просить про його скасування і
ухвалення по справі нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ПАТ «Західінкомбанк» -
ОСОБА_6, який підтримав апеляційну
скаргу, заперечення проти доводів
апеляційної скарги ОСОБА_7, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, а рішення суду повинно
бути скасовано і в задоволенні позову
відмовлено виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак рішення суду в повній мірі
вимогам зазначеної норми
цивільно-процесуального законодавства
не відповідає.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позивачем вимог.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Змінюючи свої позовні вимоги 19 липня 2012
р. представник позивача ОСОБА_7
посилався на підстави нікчемності
договорів поруки від 6 вересня 2006 р. та
від 30 липня 2008 р., передбачені ст. 228 ЦК
України, та просив встановити
нікчемність цих договорів саме з
вказаних підстав.

Суд, ухвалюючи рішення, наведених у
позові підстав встановлення
нікчемності правочинів не вказав і не
мотивував з яких підстав не приймає їх
до уваги та ухвалив рішення про
визнання договорів нікчемними,
пославшись на вимоги ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК
України, якими передбачено підстави
недійсності правочину у зв'язку із
недодержанням в момент вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
передбачені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу та
міститься посилання на те, що недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). При цьому, судом не зазначено
яким законом встановлена нікчемність
договорів поруки щодо яких виник спір
сторін.

Між тим, відповідно до роз'яснень, що
містяться у п. 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 6
листопада 2009 р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

У п. 18 вказаної вище постанови Пленуму
роз'яснено, що перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що суд, ухвалюючи
рішення, невірно застосував норми
матеріального права, на які посилався
позивач, як на підставу свого позову,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що таке рішення суду не може
залишатися без змін і підлягає до
скасування.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів
виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст.
10 ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом, та з того, що
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
його позовних вимог про встановлення
судом нікчемності договорів поруки від
6 вересня 2006 р. та від 30 липня 2008 р. з
підстав, передбачених ст. 228 ЦК України.

На підставі наведеного, колегія суддів
знаходить позов ОСОБА_7
необґрунтованим і таким, що не підлягає
до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ
«Західінкомбанк» - ОСОБА_6
задовольнити, рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 21 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_7 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Західінкомбанк», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Макот»
про визнання договорів поруки
нікчемними скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Західінкомбанк»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Макот» про визнання
договорів поруки нікчемними відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :