Справа №:104/2412/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Лущеко Л.Г.№
провадження:22-ц/190/688/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Онищенко Т. С.
________________________________________________________________________
______________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Онищенко Т.С.,
суддів:Даніла Н.М., Куриленка О.С., при
секретарі:Рижих М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за апеляційною
скаргою ПАТ КБ «Приватбанк»
в особі представника - Шуліка Аліни
Володимирівни на заочне рішення
Білогірського районного суду АР Крим
від 05.11.2013, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «Приватбанк» в жовтні 2013 року
звернулося до суду з даним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
внаслідок не виконання позичальником -
ОСОБА_6 належним чином умов кредитного
договору №SIXRRX12310222 від 16.02.2007 виникла
заборгованість станом на 18.09.2013 на
загальну суму 37 598,32 грн., що складається
з: заборгованості за кредитом в розмірі
4 648,07 грн., заборгованості по процентам
за користування кредитом в розмірі 13
371,30 грн., заборгованості по комісії за
користування кредитом в розмірі 1 209,60
грн., пені за несвоєчасне виконання
договірних зобов'язань в розмірі 16 102,76
грн. та двох штрафів - в розмірі 500 грн.
(фіксована частина) і 1 766,59 грн.
(процентна складова), яку відповідач у
добровільному порядку не сплачує /арк.
с. 2-3/.

Заочним Білогірського районного суду
АР Крим від 05.11.2013 ПАТ КБ «Приватбанк»
у задоволенні даного позову /арк. с. 33-34/.

Не погодившись з даними судовим
рішенням, ПАТ КБ «Приватбанк» в особі
представника Шуліка А.В. подало
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права /арк. с. 37-39/.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до статей 213, 214 Цивільного
процесуального кодексу України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив зі спливу
строку позовної давності за
пред'явленими вимогами.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитися, виходячи з наступного.

Матеріалами цивільної справи
встановлено, що 16.02.2007 між сторонами
укладено кредитний договір №SIXRRX12310222,
відповідно до умов якого позивач (банк)
надав відповідачеві (позичальник)
кредит в сумі 5 040 грн. з кінцевим
терміном повернення 16.02.2009 і сплатою
процентів за користування кредитом в
розмірі 12% річних, комісії та неустойки
у разі порушення зобов'язання /арк. с. 5/.

Позивач - банк виконав належним чином
свої зобов'язання за Кредитним
договором №SIXRRX12310222 від 16.02.2007, тобто
надав відповідачеві - ОСОБА_6
обумовлену суму кредитних коштів (5 040
грн.).

Відповідно положень Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини (стаття 11).

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (стаття 509). Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525).
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства (стаття 526).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
- термін його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк - термін
(стаття 530). За користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти. Розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами встановлюється договором
(стаття 536).

Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою (стаття 546).
Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі (стаття 547). Неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання (стаття 549).

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору (стаття 1054).

Відповідач - ОСОБА_6 належним чином не
виконала свої зобов'язання за цим
Кредитним договором, внаслідок чого
станом 18.09.2013 виникла заборгованість за
кредитом в розмірі 4 648,07 грн.,
заборгованість по процентам за
користування кредитом в розмірі 13 371,30
грн., заборгованість по комісії за
користування кредитом в розмірі 1 209,60
грн. та заборгованість по пені в сумі 16
102,76 грн. (всього 35 331,73 грн.).

Статтями 256-257 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 260, частин 1 і 5
статті 261, частин 3-4 статті 267 Цивільного
кодексу України, позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Укладеним між сторонами кредитним
договором №SIXRRX12310222 від 16.02.2007 у
зобов'язанні позичальника повернути
кредит та сплатити усі передбачені
договором суми (проценти за
користування кредитом, комісію,
неустойку у разі порушення
зобов'язання), встановлено строк
(термін) його виконання - по 16.02.2009,
внаслідок чого, з урахуванням
вищезгаданих положень статті 530
Цивільного кодексу України, таке
зобов'язання підлягало виконанню
відповідачем у цей строк (24 місяця з
кінцевим терміном повернення кредиту
та сплати всіх сум не пізніше 16.02.2009).

Укладаючи кредитний договір №SIXRRX12310222
від 16.02.2007, відповідач - ОСОБА_6
погодилася з Умовами надання кредиту
фізичним особам «Розстрочка», про що
свідчить її підпис у заяві.

Відповідно до пункту 5.5 даних Умов,
строк позовної давності по вимогам про
стягнення кредиту, процентів за
користування кредитом, комісії та
неустойки за вказаним договором
встановлено сторонами тривалістю 5
років.

У строк, встановлений договором, (не
пізніше 16.02.2009) відповідач не виконала
свої зобов'язання за кредитним
договором, а саме не повернула кредит
та не сплатила усі передбачені
договором суми.

Отже, починаючи з 17.02.2009, відповідач
вважається таким боржником, що
прострочив, внаслідок не виконання
зобов'язання у строк, встановлений
договором - не пізніше 16.02.2009.

Перебіг позовної давності (строк, у
межах якого банк може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права) за даними вимогами
почався 17.02.2009 (від дня коли кредитор
довідався або міг довідатися про
порушення свого права та про
відповідача-позичальника, яка його
порушила).

Враховуючи, що строк позовної давності
сторонами встановлено тривалістю 5
років, за даними вимогами на час
пред'явлення позову (02.10.2013) строк
позовної давності не сплинув (17.02.2009 + 5
років = 17.02.2014).

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про сплив позовної давності
за пред'явленими вимогами не
відповідає дійсним обставинам справи
та не грунтується на вищенаведених
нормах матеріального права (перебіг
позовної давності починається не з дня
укладення договору, а з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. В даному випадку - за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання до 16.02.2009 перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання - з 17.02.2009).

Згідно з частиною 3 статті 267 Цивільного
кодексу України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

До винесення судом рішення по даній
справі відповідач не заявляла
клопотань, тощо про застосування до
вимог банка строку позовної давності.

Вищий спеціалізований суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ в постанові Пленуму «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
№5 від 30.03.2012 у пункті 31 зазначив, що
враховуючи положення пункту 7 частини
тринадцятої статті 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», суди
мають виходити з того, що у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Верховний Суд України, розглянувши
справу №6-101цс12, зробив правовий
висновок, відповідно до якого позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою нею
до винесення рішення судом першої
інстанції, про що зазначив в постанові
від 21.11.2012.

Також, Верховний Суд України,
розглянувши справу №6-126цс13, зробив
правовий висновок, відповідно до якого
пункт 7 частини 11 статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою частиною 11
статті 11 зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту, про що зазначив в постанові
від 20.11.2013.

Статтею 360-7 Цивільного процесуального
кодексу України встановлено, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, постанова Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ в постанові Пленуму «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
№5 від 30.03.2012, зокрема її пункт 31,
повинна враховуватися при вирішенні
спорів з урахуванням обов'язкових
наведених вище правових висновків
Верховного Суду України.

Суд першої інстанції не врахував
вищезгаданих обставин і дійшов
помилкового висновку про відмову у
задоволенні позову, застосувавши
позовну давність без наявності
відповідної заяви сторони у спорі,
тобто з порушенням наведених норм
матеріального права.

За таких обставин, позовні вимоги в
частині стягнення заборгованості за
кредитним договором №SIXRRX12310222 від
16.02.2007 на загальну суму 35 331,73 грн. (яка
виникла станом на 18.09.2013 і складається
з: заборгованості за кредитом в розмірі
4 648,07 грн., заборгованості по процентам
за користування кредитом в розмірі 13
371,30 грн., заборгованості по комісії за
користування кредитом в розмірі 1 209,60
грн., пені за несвоєчасне виконання
договірних зобов'язань в розмірі 16 102,76
грн.), з урахуванням встановленого між
сторонами в договорі строку позовної
давності тривалістю 5 років, є
обґрунтованими та такими, що засновані
на законі, у зв'язку з чим підлягають
задоволенню.

Положеннями Кредитного договору
№SIXRRX12310222, укладеного між сторонами
16.02.2007, визначено, що при порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених договором, більш ніж на 30
днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. +
5% від суми заборгованості.

Одночасне стягнення з боржника, який
порушив договірні зобов'язання, пені та
штрафу не суперечить статті 61
Конституції України, оскільки згідно
зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня і штраф є формами
неустойки, тобто не є окремими та
самостійними видами відповідальності.

У межах одного виду відповідальності
може застосовуватися неустойка, як у
вигляді пені, так у вигляді штрафу.

У даній справі, що переглядається в
апеляційному порядку, договором
передбачено цивільно-правову
відповідальність за порушення
зобов'язання у вигляді сплати
неустойки - пені та штрафу, а отже
відповідач лише один раз притягнений
до відповідальності за порушення
виконання договору.

З огляду на викладене та враховуючи
встановлений факт прострочення
позичальником взятих на себе
договірних зобов'язань щодо
своєчасного повернення кредитних
коштів зі сплатою процентів і комісії
за користування кредитом, відповідач
повинен сплатити банку неустойку, в т.ч.
у вигляді штрафу (фіксована частина +
процентна складова).

Колегія суддів, погоджується зі
штрафом в розмірі 500 грн. (фіксована
частина), у зв'язку з чим він, з
урахуванням встановленого договором
строку позовної давності (5 років),
підлягає стягненню з відповідача.

Однак, колегія суддів не погоджується з
розміром штрафу в сумі 1 766,59 грн.
(процентна складова), виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач, як позичальник, який
порушив строки платежів по будь-якому з
грошових зобов'язань, передбачених
договором, більш ніж на 30 днів,
зобов'язаний сплатити банку в т.ч. штраф
в розмірі 5% від суми заборгованості.

Позивач, звертаючись до суду,
розрахував такий штраф, виходячи з
наступної суми заборгованості:
(заборгованість за кредитом в сумі 4 648,07
грн. + заборгованість по процентам за
користування кредитом в сумі 13 371,30 грн.
+ заборгованість по комісії за
користування кредитом в сумі 1 209,60 грн. +
пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором в сумі 16 102,76
грн. = 35 331,73 грн.) х 5% = 1 766,59 грн.

Отже, позивач нарахував штраф не тільки
на суму заборгованості, яка виникла
внаслідок не повернення суми кредиту
та не сплати нарахованих процентів і
комісії, а і на суму нарахованої пені.

Однак, положеннями частини 2 статті 550
Цивільного кодексу України
встановлено, що проценти на неустойку
не нараховуються.

Оскільки штраф і пеня є видами
неустойки, то не можно нараховувати
штраф на пеню.

За таких обставин, штраф, передбачений
договором в розмірі 5% від суми
заборгованості, повинен бути
розрахований, виходячи з наступної
суми заборгованості: (заборгованість
за кредитом в сумі 4 648,07 грн. +
заборгованість по процентам за
користування кредитом в сумі 13 371,30 грн.
+ заборгованість по комісії за
користування кредитом в сумі 1 209,60 грн. =
19 228,97 грн.) х 5% = 961,45 грн.

Таким чином, позов підлягає частковому
задоволенню - з відповідача повинна
бути стягнута, з урахуванням
встановленого договором строку
позовної давності (5 років),
заборгованість за кредитним договором
№SIXRRX12310222 від 16.02.2007 в розмірі 36 793,18 грн.,
яка виникла станом на 18.09.2013 і
складається з: заборгованості за
кредитом в розмірі 4 648,07 грн.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом в розмірі 13 371,30
грн., заборгованості по комісії за
користування кредитом в розмірі 1 209,60
грн., пені за несвоєчасне виконання
договірних зобов'язань в розмірі 16 102,76
грн. та двох штрафів - в розмірі 500 грн.
(фіксована частина) і 961,45 грн.
(процентна складова), а у задоволенні
решти частини позову необхідно
відмовити.

Відповідно до статті 309 Цивільного
процесуального кодексу України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з доводами позивача, які
викладені в апеляційній скарзі, у
зв'язку з чим рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню,
оскільки ухвалено з порушенням
вищевказаних норм матеріального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Судові витрати по справі підлягають
відшкодуванню позивачеві пропорційно
розміру задоволених вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і ухвалюючи нове рішення по
справі - про часткове задоволення
позову, колегія суддів, відповідно до
статті 316 Цивільного процесуального
кодексу України, стягує з відповідача
на користь позивача судові витрати по
справі в сумі 551,90 грн. (пропорційно
розміру задоволених вимог - судовий
збір сплачено в розмірі 375,98 грн. при
звернення до суду першої інстанції +
187,99 грн. при зверненні до суду
апеляційної інстанції = 563,97 грн., а
задоволено вимог на суму 36 796,18 грн., що
становить 97,86% від заявлених вимог в
сумі 37 598,32 грн.)

Враховуючи викладене і керуючись
статтями 303, 307, 309, 314, 316 Цивільного
процесуального кодексу України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим, -

в и р і ш и л а :

Заочне рішення Білогірського
районного суду АР Крим від 05.11.2013
скасувати.

Ухвалити по даній справі нове рішення.

Позов Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
№SIXRRX12310222 від 16.02.2007 в розмірі 36 793,18 грн.,
яка виникла станом на 18.09.2013 і
складається з: заборгованості за
кредитом в розмірі 4 648,07 грн.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом в розмірі 13 371,30
грн., заборгованості по комісії за
користування кредитом в розмірі 1 209,60
грн., пені за несвоєчасне виконання
договірних зобов'язань в розмірі 16 102,76
грн. та двох штрафів - в розмірі 500 грн.
(фіксована частина) і 961,45 грн.
(процентна складова).

Відмовити Публічному акціонерному
товариству Комерційний банк
«ПРИВАТБАНК» у задоволені решти
частини позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» судові
витрати по справі в розмірі 551,90 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено безпосередньо
до суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Судді