Апеляційний суд міста Севастополя
Справа № 22ц/797/205/14
інстанції Євдокімова І.А.
атегорія 27 Категорія 27
інстанції Козуб О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

Головуючого, судді - Козуб О.В.,

суддів - Клочка В.П., Колбіної
Т.П.,

при секретарі - Сидорук М.А.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача -
ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Севастополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7,
ОСОБА_5 про визнання договору позики
недійсним, за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Гагарінського
районного суду м.Севастополя від 20
грудня 2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2010 року позивач ОСОБА_7
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про вилучення частки майна із
спільно набутого майна та перевід прав
покупця за договором купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зустрічними позовними вимогами
до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору безпроцентної
безстрокової позики від 17 лютого 1999
року, мотивуючи вимоги тим, що строк
звернення до суду з зустрічним позовом
не пропущений, оскільки про існування
вказаного договору безпроцентної
безстрокової позики від 17 лютого 1999
року він дізнався тільки після подання
первісного позову ОСОБА_7 Недійсність
цього договору обгрунтовував
невідповідністю його вимогам закону, а
саме недотриманням його письмової
форми, оскільки цей договір не
підписаний позикодавцем ОСОБА_7, та тим,
що вказаний договір не укладений,
оскільки факт вчинення (укладення)
цього договору свідченнями свідка
ОСОБА_9 підтверджено бути не може, а
інших доказів не надано відповідачами.

Ухвалою Гагарінського районного суду
м.Севастополя від 08 листопада 2012 року
об'єднано в одне провадження до
спільного розгляду вищевказані позови.

Ухвалою Гагарінського районного суду
м.Севастополя від 23 листопада 2012 року
вищевказаний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про вилучення частки майна із
спільно набутого майна та перевід прав
покупця за договором купівлі-продажу
залишено без розгляду на підставі ч.1 п.3
ст.207 ЦПК України.

Рішенням Гагарінського районного суду
м.Севастополя від 20 грудня 2012 року
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5
задоволено. Визнано недійсним договір
безпроцентної безстрокової позики від
17 лютого 1999 року, укладений між ОСОБА_7
та ОСОБА_5. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8 гривень
50 копійок та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду цивільної справи у розмірі 18
гривень 50 копійок. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8
гривень 50 копійок та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду цивільної справи у розмірі 18
гривень 50 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, посилаючись на неповне
з`ясування судом обставин, що мають
значення для справи, а також на
порушення судом норм процесуального
права. Зокрема, зазначає, що суд не дав
жодної оцінки розписці, що знаходиться
у матеріалах справи, яка є доказом
надання позики ОСОБА_5, та незаконно
визнав договір позики недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи представника
відповідача ОСОБА_5, пояснення позивача
та його представника, дослідивши
матеріали цивільної справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга є
обгрунтованою і підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно положень ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не
доведено удаваності договору позики,
але оспорюваний договір є недійсним
внаслідок невідповідності його
вимогам закону, оскільки він
підписаний тільки однією стороною
цього договору - позикодавцем ОСОБА_5 та
не підписаний позичальником ОСОБА_7

З такими висновками суду І інстанції
не погоджується колегія суддів,
оскільки вони зроблені при не повному
з'ясуванні обставин справи, з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та висновки суду
не відповідають обставинам справи.

Як вбачається із змісту зустрічної
позовної заяви, ОСОБА_3 просив визнати
недійсним договір позики від 17 лютого
1999 року з тих підстав, що недотримана
письмова форма цього договору,
оскільки він не був підписаний ОСОБА_7,
та з підстав того, що відповідачами не
доведено факт укладення цього
договору, а факт вчинення (укладення)
цього договору свідченнями свідка
ОСОБА_9 підтверджено бути не може
(а.с.40-42 т.1).

Судовим розглядом встановлено, що 17
лютого 1999 року між ОСОБА_7 -
позикодавцем та ОСОБА_5 - позичальником
складений письмово договір
безпроцентної безстрокової позики на
суму 10000 гривень. Вказаний договір
підписаний позичальником ОСОБА_5 та не
підписаний позикодавцем ОСОБА_7 (т.1
а.с.9).

Згідно розписки від 17.02.1999 року
ОСОБА_5 (позичальник) отримала від
ОСОБА_7 за договором позики від 17.02.1999
року у позику грошову суму 10000 гривень у
присутності ОСОБА_9( т.1 а.с.9 зворотна
сторона).

Вказані правовідносини сторін
регулюються Цивільним Кодексом
Української РСР 1963 року.

Згідно ч.2 ст.44 ЦК УРСР в ред.1963 року,
письмові угоди повинні бути підписані
особами, які їх укладають.

Статтею 153 ЦК УРСР передбачено, що
договір вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах. Істотними є ті умови
договору, які визнані такими за законом
або необхідні для договорів даного
виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою однієї з сторін повинно бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.154 ЦК УРСР, коли
сторони домовились укласти договір у
певній формі, він вважається укладеним
з моменту надання йому обумовленої
форми, хоч би за законом для даного виду
договорів ця форма і не потребувалась.

Якщо згідно з законом або угодою
сторін договір повинен бути укладений
в письмовій формі, він може бути
укладений як шляхом складання одного
документа, підписаного сторонами, так і
шляхом обміну листами, телеграмами,
телефонограмами та ін., підписаними
стороною, яка їх надсилає.

Згідно зі ст.374 ЦК Української РСР, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним у момент передачі грошей або
речей.

Відповідно до ст.375 ЦК Української
РСР, договір позики на суму понад
п'ятдесят карбованців повинен бути
укладений у письмовій формі.

З урахуванням встановлених судом
апеляційної інстанції обставин, а саме
того, що в матеріалах справи наявний
письмовий доказ на підтвердження факту
укладення договору позики 17 лютого 1999
року та отримання відповідачем ОСОБА_5,
яка є позичальником, грошових коштів у
розмірі 10000 гривень у позику від ОСОБА_7,
який є позикодавцем, колегія суддів
вважає, що вказаний договір є
укладеним, оскільки його укладення
підтверджено належним письмовим
доказом - розпискою від 17.02.1999 року про
отримання відповідачем ОСОБА_5 грошей у
розмірі 10000 гривень у позику від ОСОБА_7

Не погоджується колегія суддів з
висновком суду І інстанції стосовно
недійсності договору позики від 17.02.1999
року внаслідок невідповідності його
вимогам закону, а саме ст.48, ст.374 ЦК
УРСР, оскільки не підписання
позикодавцем ОСОБА_7 вказаного
договору не є підставою для визнання
цього договору недійсним з підстав ст.48
ЦК УРСР, а факт укладення цього
договору підтверджується вищевказаним
належним письмовим доказом - розпискою
від 17.02.1999 року.

При цьому, суд І інстанції,
задовольняючи позовні вимоги позивача
про визнання договору позики від 17.02.1999
року недійсним з підстав не підписання
його позикодавцем, дійшов невірного
висновку про його недійсність,
оскільки в такому разі, висновки суду І
інстанції свідчать про не укладення
цього договору, що унеможливлює
визнання цього договору недійсним.

Вказані обставини залишилися поза
увагою суду першої інстанції, у зв'язку
із чим судом І інстанції порушено норми
матеріального права.

Також, судом І інстанції неправильно
встановлені обставини справи, оскільки
ОСОБА_5 за вищевказаним договором та
розпискою є позичальником, а не
позикодавцем, як встановлено судом І
інстанції, а ОСОБА_7 є позикодавцем, а
не позичальником.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення за позовними
вимогами позивача ОСОБА_3, суд І
інстанції порушив норми
процесуального права, розглянувши
позовні вимоги позивача ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору позики від
17.02.1999 року з підстав, які не заявлялись
позивачем, а саме внаслідок удаваності
вказаного договору позики.

Отже, оскаржуване рішення суду першої
інстанції ухвалено без врахування
вищевикладених обставин справи та з
порушенням норм матеріального права та
процесуального права, а тому
відповідно до п.п.1,3,4 ч.1, ч.2, ч.3 ст.309 ЦПК
України воно підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання договору
позики недійсним.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України,
з позивача ОСОБА_3 на користь
відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню
судовий збір за подання апеляційної
скарги у розмірі 114 гривень 70 копійок.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, п. 2 ч.1 ст.307,
п.п.1,3,4 ч.1, ч.2, ч.3 ст.309, ст.313, ст.ст.314, 316,
ст.ст.317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення
Гагарінського районного суду
м.Севастополя від 20 грудня 2012 року
задовольнити.

Рішення Гагарінського районного суду
м.Севастополя від 20 грудня 2012 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про
визнання договору позики недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
судовий збір у розмірі 114 гривень 70
копійок за подання апеляційної скарги.

Рішення Апеляційного суду
м.Севастополя набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Рішення Апеляційного суду
м.Севастополя може бути оскаржено
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуючий, суддя:
О.В.Козуб

Судді:
В.П.Клочко

Т.П.Колбіна