Справа № 128/6009/13-ц
РІШЕННЯ

іменем України

19 червня 2014 року Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

при секретарі Гавріловій Т.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, мотивуючи свої вимоги тим, що влітку 2003 року до неї звернулись відповідачі, громадяни ОСОБА_4 Федерації, з проханням допомогти їм у вирішенні доволі складного завдання. На той час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали у Мурманській області ОСОБА_4 Федерації (за Полярним колом) у складних умовах у населених пунктах, доволі віддалених від цивілізації, оскільки їх чоловіки є військовими. Матеріальне забезпечення армії на той час було незадовільним і вони з сімями мали намір переселитись в Україну. Проте для такого переселення, як вони пояснили (і як їй було відомо), їм необхідно було надати якесь підтвердження того, що у них є житло в Україні. Таким підтвердженням могли бути правовстановлюючі документи на квартиру чи житловий будинок на імя відповідачів.

На той час позивач мала у власності житловий будинок та земельну ділянку в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, в якому вони з чоловіком проживали. Тому відповідачі запропонували їй укласти договір дарування цього будинку їм для того, щоб вони могли підтвердити командуванню та міграційним службам ОСОБА_5 факт наявності у них житла в Україні. При цьому їм було байдуже, чи це буде договір дарування чи договір купівлі - продажу, але договір дарування було дешевше укласти у нотаріуса, ніж договір купівлі-продажу. При цьому всі розуміли, що такий договір буде фіктивним - тільки для того, щоб ним можна було скористатись, як підставою для ініціювання процедури переселення. Відповідачі при цьому не мали наміру реально отримати у власність майно, а позивач не мала жодного наміру реально його комусь дарувати, бо це було житло її з чоловіком.

Відповідачі є неповнорідними сестрами між собою (дочки позивача та її чоловіка. Але таке їх прохання позивача все ж збентежило і дещо здивувало. Проте, позивач була впевнена, що її ніколи не виженуть на вулицю власні діти, скориставшись таким договором, близьких родичів у неї поблизу немає, дочки жили далеко і якось допомогти їй у випадку необхідності не мали можливості. Разом з тим, позивач та її чоловік завжди хотіли, щоб їх діти та онуки були поряд. Тому, після деяких роздумів погодились їм допомогти, уклавши фіктивний договір, при цьому домовились, що коли дочки переїдуть на батьківщину, вони розірвуть договір дарування, оскільки він не справжній, мнимий і укладений тільки про людське око.

Приїхати до батьків дочки тоді не могли навіть на короткий час. Тому кожна з них зробила довіреність на чоловіка ОСОБА_6, щоб він від їх імені підписав договір.

Підготувавши за власні кошти необхідні документи, 11.10.2003 року між позивачем та відповідачами було укладено договір дарування житлового будинку, який було посвідчено ОСОБА_7 приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу, за реєстром № 7528. Договір від імені обдарованих було підписано їх представником, ОСОБА_6 Самі обдаровані не були присутні при цьому.

Після нотаріального посвідчення позивач та її чоловік швидко подали договір на реєстрацію до КП ВООБТІ. Реєстрація була проведена терміново - 13.10.2003 року і вони вислали дочкам їх примірники договору, залишивши у себе копію.

Переоформленням земельної ділянки не займались, оскільки дочкам наявність у власності земельної ділянки в Україні допомогти не могла. При цьому сама процедура підготовки документів для дарування ділянки і отримання новими власниками державних актів на право власності на земельну ділянку займала дуже багато часу і потребувала значних коштів.

Позивач та її чоловік продовжували проживати у «подарованому» будинку і чекали, коли ж їх діти повернуться до них жити. Фактично проживають вони в цьому будинку і зараз, обробляють земельну ділянку, утримують господарство. Будь-які інші особи у будинку не проживають. У їх житті нічого не змінилось з того моменту, як було укладено договір дарування.

За кілька років після укладення договору суттєво змінились умови проживання та роботи відповідачів у ОСОБА_4 Федерації. Матеріальне забезпечення армії значно покращилось. Зявились нові перспективи. Питання переселення в Україну відкладалось уже багато разів.

Зараз позивач усвідомлює, що відповідачі та їх сімї, швидше за все, ніколи не повернуться до України. Стосунки у них останнім часом дещо охололи, оскільки діти давно не приїздять і жодної допомоги не надають.

Тому, позивач звернулась до відповідачів з проханням про розірвання договору дарування, існування якого на сьогодні нікому не потрібне і який не відображає реального стану відносин його сторін. Відповідачі відмовились приїхати до України для того, щоб підписати відповідні документи. Не захотіли вони і надати довіреності якомусь представнику для виконання таких дій, пославшись при цьому на зайнятість і неможливість поїхати до нотаріуса. Натомість повідомили позивач, що проти розірвання договору вони не заперечують, але займатись цим питанням у них немає бажання і можливостей. Тому, якщо позивач хоче якимось чином припинити існування договору дарування, то має сама цим займатись.

За наведених обставин позивач змушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки іншим способом повернути своє майно не може.

В попереднє судове засідання представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 не зявився, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги своєї довірительки підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в попереднє судове засідання не з'явилися, надіслали до суду заяви, в яких просять розглянути справу у їх відсутність, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 визнають та не заперечують щодо їх задоволення, зокрема, зазначили, що не підписували оспорюваний договір дарування особисто, його підписав їх представник ОСОБА_6, який діяв на підставі доручення. При підписанні договору дарування відповідачі не мали наміру реалізувати свої права згідно договору, тобто стати власниками будинковолоідння. Договір був потрібен їм лише формально (для інших цілей) і був по суті удаваним. При цьому, земельна ділянка, на якій розташований будинок, який являється предметом договору, залишилася у власності ОСОБА_1 і перебуває у її власності до цих пір. В будинку №37 по вул. М. Вовочка в смт. Стрижавка, Вінницького району Вінницької області в період с 2003 року по даний час вони не проживають, будинком не користувались, ОСОБА_1 після укладення договору дарування продовжувала проживати в будинку і повноцінно користуватися ним, як і земельною ділянкою.

Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Як встановлено по справі, 11.10.2003 року ОСОБА_1 уклала договір дарування будинку з ОСОБА_6, який діє за дорученнями за громадянками ОСОБА_5 ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно якого позивач передала безоплатно у власність (подарувала), а відповідачі прийняли, в рівних частках кожна, дарунок житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №37 по вул. М. Вовчка в смт. Стрижавка, Вінницького району Вінницької області, що розташований на присадибній земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН від 30.07.2009 року (а.с.42). Даний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 7528 (а.с.41).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК Української РСР, чинного на момент укладення договору дарування, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Згідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Оскільки в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження той факт, що договір дарування, який є предметом спору, було вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, що визнається та не заперечується відповідачами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є суду доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених позивачем вимог суд виходив з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 234 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 31, 60, 79, 84, 130,131, 197, 208, 209, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 11 жовтня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, який діє за дорученнями за громадянками ОСОБА_5 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрований в реєстрі за № 7528, згідно якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли, в рівних частках кожна, дарунок житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №37 по вул. М. Вовчка в смт. Стрижавка, Вінницького району Вінницької області, що розташований на присадибній земельній ділянці.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :