Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 2-417/12
Провадження № 22ц/782/5703/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря - Булгакової
М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Жовтневого районного суду
м. Луганська від 02 грудня 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до ВАТ НАК
„Украгролізинг" про визнання наказу
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди;
третя особа - ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2009р. позивач звернувся
до суду з даним позовом, в якому
посилався на те, що знаходився у
трудових відносинах з ВАТ НАК
„Украгролізинг" та працював на посаді
заступника директора ЛФ НАК
«Украгролізинг». У зв'язку із
систематичними порушеннями умов
колективного договору, позивач
написав 05 березня 2009 року заяву про
звільнення і за узгодженням з
директором він звільнявся з умовою
двотижневого відпрацьовування, тобто
його останній робочий день був
установлений узгодженням сторін 19
березня 2009 року, що підтверджується
резолюцією директора «у наказ із
відпрацьовуванням два тижні» від 10
березня 2009 року на його заяві про
звільнення від 05 березня 2009 року за вх.
№ 121.Однак, по закінченню останнього
трудового дня керівництво ЛФ НАК
«Украгролізинг» без пояснення причин з
позивачем розрахунку не зробило,
трудову книжку не видало. Пізніше
позивачу стало відомо, що наказом в. о.
директора Махиня В.А. № 9 від 25 березня
2009 року він був звільнений з посади
заступника директори за прогули з 25
березня 2009 року, однак до внесення
відомостей про його звільнення за
прогули в трудову книжку був внесений
запис № 24 від 19 березня 2009 року про його
звільнення за власним бажанням на
підставі наказу № 9 від 19 березня 2009
року. Далі в трудовій книжці був
зроблений запис № 25, що анулює запис
під № 24, тобто наказ про його
звільнення за власним бажанням.
Позивач вважав, що наказ про його
звільнення за прогули є незаконним,
оскільки своє рішення про звільнення
за власним бажанням позивачем було
прийнято 05 березня 2009 року, про що
свідчить вхідний № 121 на його заяві про
звільнення, яка зареєстрована
секретарем з резолюцією керівника від
10 березня 2009 року «у наказ із
відпрацьовуванням два тижні».19 березня
2009 року відповідно до заяви позивача
він був звільнений з посади заступника
директора, про що є запис у трудовій
книжці № 24 від 19 березня 2009 року. В день
звільнення відповідач зобов'язаний був
зробити з ним повний розрахунок і
видати йому трудову книжку із записом
причин звільнення відповідно до його
заяви. Однак відповідач невмотивовано
анулював запис про звільнення за
власним бажанням. Тому позивач
звернувся до суду з даним позовом і
просив визнати незаконним наказ № 9
від 25 березня 2009 року про його
звільнення за прогули; поновити його
на роботі в колишній посаді заступника
директори ЛФ НАК «Украгролізинг»;
стягнути з відповідача на його користь
заробітну плату за час змушеного
прогулу від дня звільнення й по день
поновлення його на роботі, виходячи з
його середньомісячного заробітку та
відшкодувати йому заподіяну моральну
шкоду в розмірі 10000 гривень, заподіяну
незаконними діями керівництва при його
звільненні.

Справа неодноразово розглядалася
судами. Остаточно рішенням Жовтневого
районного суду м. Луганська від 02
грудня 2013 року у задоволенні позовних
вимог було відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням
суду, позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач
підтримав доводи апеляційної скарги,
просив її задовольнити, скасувати
рішення та постановити нове
задоволення позову, надавши суду
пояснення, аналогічні змісту
апеляційної скарги.

Представники відповідача не
визнали доводи апеляційної скарги,
просили її відхилити, а рішення суду
залишити без змін, вважаючи його
законним та обґрунтованим.

Третя особа ОСОБА_3 до судового
засідання не з,явився, хоча про час і
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає її такою, що не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. Крім того згідно
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на основу своїх вимог
або заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи були створені такі умови. Судом
були досліджені і оцінені в їх
сукупності всі докази, надані
сторонами, відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України. Виходячи з наданих
сторонами доказів, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог позивача.

Постановляючи рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що в
судовому засіданні було встановлено,
що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових
відносинах з Луганською філією
Відкритого акціонерного товариства
національної акціонерної компанії
«Украгролізинг» з 21 лютого 2008 року,
обіймаючи посаду заступника директора
Луганської філії Відкритого
акціонерного товариства національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
згідно наказу № 23 від 21 лютого 2008 року з
посадовим окладом згідно з штатним
розписом. 05 березня 2009 року позивач
надав заяву з проханням звільнити його
відповідно до п. З ст. 38 КЗпП України з
5.03.2008 року. З даною заявою позивач
звернувся до Луганської філії НАК
«Украгролізинг». Вона була
зареєстрована за вх. № 121 від 5.03.2009 року.
На заяві завізована резолюція
директора «у наказ із
відпрацьовуванням два тижні» від 10
березня 2009 року. Згідно пояснень свідка
ОСОБА_5, який працював на посаді
директора Луганської філії Відкритого
акціонерного товариства національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»,
він з 1.03.2009 року перебував у м. Києві у
відрядженні в НАК «Украгролізинг».
5.03.2009 року йому зателефонувала
інспектор відділу кадрів Луганської
філії Відкритого акціонерного
товариства національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» ОСОБА_6 та
повідомила, що ОСОБА_2 написав заяву з
проханням звільнити його відповідно до
п. З ст. 38 КЗпП України. Він
зателефонував ОСОБА_2 та запропонував
вирішити питання про звільнення після
повернення з м. Києва. 10.03.2009 року він
поставив візу на заяві ОСОБА_2 про
звільнення з відпрацюванням 2 тижні.
Вищезазначені обставини підтвердила
свідок ОСОБА_6. Однак, згідно журналу
реєстрації вхідної документації ЛФ НАК
«Украгролізинг» за вх. № 121 значиться
наказ, який надійшов від НАК м. Києва
18.03.2009 року. Заява ОСОБА_2
зареєстрованою не значиться.

Крім того, приймаючи рішення по
справі суд виходив також з того, що
позивач, який прибув на своє робоче
місце 6.03.2009 року, продовжив виконувати
свої трудові обов'язки та не наполягав
на своєму звільненні, фактично
відізвав свою заяву про звільнення від
5.03.2009 року. Більш того, 5 березня 2009 року
ОСОБА_2 надав заяву з проханням
звільнити його відповідно до п. З ст. 38
КЗпП України з 5.03.2008 року, тобто дата
звільнення не співпадала з датою
подання заяви, а тому НАК
„Украгролізинг" не мав права вирішити
питання про звільнення позивача ОСОБА_2
за поданою ним заявою. В період часу з 20
по 25 березня 2009 року позивач не
знаходився на робочому місці в
Луганській філії Відкритого
акціонерного товариства національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»,
що підтверджується табелем, доповідною
запискою інспектора ОСОБА_8 , актом про
відсутність на робочому місці. Тому
відповідач наказом від 25.03.2009 року
звільнив позивача з посади заступника
директора Луганської філії Відкритого
акціонерного товариства національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
за прогули згідно ст.40 ч.1 п.4 КЗпП
України.

Проаналізувавши зазначені
обставини по справі у їх сукупності,
суд дійшов висновку про те, що
припинення трудових відносин було
оформлено належним чином, а також про
те, що звільнення позивача відбулося
без порушень діючого законодавства
України, оскільки позивач був
відсутній на своєму робочому місці без
поважних причин з 20.03.2009 року, що у свою
чергу є підставою для відмови у
задоволенні вимог позивача у частині
визнання незаконним та скасування
наказу № 9 від 25 березня 2009 року та
поновлення позивача на роботі. При
цьому суд не прийняв до уваги пояснення
позивача про те, що його звільнення
повинно було бути здійснено 20.03.2009 року
на підставі його заяви від 5.03.2009 року,
оскільки відповідно до заяви про
звільнення дії позивача ОСОБА_2
свідчили про його бажання звільнитися
з займаної посади саме з 5.03.2009 року, але
на наступний день позивач не залишив
роботи і не вимагав розірвання
трудового договору, що відповідно до ч.
2 ст. 38 КЗпП України свідчить про
відкликання заяви про звільнення. Крім
того, позивач 18 березня 2009 року був
повідомлений з наказом про передачу
матеріальних цінностей, фінансово -
господарських документів, договорів,
бланків, балансових звітів на
підприємстві з 20 березня 2009 року по 01
квітня 2009 року, і не повідомив
керівництво про неможливість
виконання цього наказу у зв'язку з
звільненням 20 березня 2009 року.

Що стосується позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
то суд дійшов висновку про те, що
оскільки порушення порядку звільнення
позивача з займаної посади
відповідачем судом не встановлено, то
ці вимоги також не підлягають
задоволенню.

Вказані обставини та висновки
суду 1 інстанції підтверджуються
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону, зазначеному в тексті
оскаржуваного рішення. Крім того,
апеляційним судом враховується також
те, що директор Луганської філії ВАТ
НАК „Украгролізинг" ОСОБА_5 в період
часу з 03 березня по 06 березня 2009року
згідно наказу № 144-к від 03 березня 2009
року по НАК „Украгролізинг" та наказу
№ 16 від 10 березня 2009року по Луганській
філії НАК „Украгролізинг", який був
виданий на виконання наказу № 144-к від 03
березня 2009 року по НАК „Украгролізинг",
перебував у відпустці, а не у
відрядженні, як зазначалося ним в його
поясненнях. Дані обставини
підтверджуються також табелем обліку
робочого часу за березень 2009року ( а. с.
66-67 т.1). Першим заступником директора
Луганської філії ВАТ НАК
„Украгролізинг" згідно наказу № 456-к
від 01 жовтня 2008 року по НАК
„Украгролізинг" та наказу № 129 від 16
жовтня 2008року по Луганській філії НАК
„Украгролізинг" був ОСОБА_7 Згідно п. 1.4
посадової інструкції директора
Луганської філії НАК „Украгролізинг"
під час відсутності директора філії
його обов'язки виконує один з
заступників директора філії. Таким
чином, виконуючим обов'язки директора
філії на час його відпустки був його
перший заступник ОСОБА_7, що фактично не
заперечував і сам позивач в своїх
поясненнях в суді апеляційної
інстанції, пояснивши, що він підходив
до ОСОБА_7 05 березня 2009 року з заявою
про звільнення, однак останній йому
відповів, що він не буде вирішувати
кадрові питання. Таким чином, позивач 05
березня 2009 року фактично не узгодив
своє звільнення у передбаченому
законом порядку з керівництвом, так як
узгодження дати звільнення з
директором, який перебував у відпустці
і з законодавчої точки зору фактично
не виконував обов'язки керівника філії
в період з 03 по 06 березня 2009року не
можна вважати належним узгодженням. 7,8,9
березня 2009року були вихідними днями. За
таких обставин резолюція директора
Луганської філії НАК „Украгролізинг"
ОСОБА_5 на заяві позивача про
звільнення, яка датована 10 березня 2009
року може свідчити тільки про те, що
строк відпрацювання позивача був
узгоджений з керівництвом тільки 10
березня 2009року. Тобто 2 тижні
відпрацювання минали 24 березня 2009
року. Однак позивач не вийшов на роботу
вже з 20 березня 2009 року, чим скоїв
прогули. З урахуванням викладеного не
заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що суд не
прийняв до уваги свідчення позивача
про те, що його звільнення повинне було
бути проведено 20.03.09р. та не прийняв до
уваги тричінадані в суді ОСОБА_5 та
двічі ОСОБА_6 свідчення про те, що саме
19.03.09р. є останнім робочим днем
позивача, що звільнення позивача було
належним чином узгоджене з ОСОБА_5 Крім
того, пояснення самого позивача з
цього приводу, враховуючи положення
ст.. 58,59 ЦПК України про належність та
допустимість доказів, а також
положення ст.. 57 ЦПК України про те, що
доказом у справі є пояснення сторін,
третіх осіб та їх представників,
допитаних як свідків, в даному випадку,
як отримані не за процедурою допиту
свідків ( ст.. 184 ЦПК України) взагалі не
можуть використовуватися по даній
справі як засіб доказування.

Не впливають за зазначених вище
обставин на правильність прийнятого
рішення також доводи апеляційної
скарги стосовно реєстрації заяви про
звільнення апелянта в журналі, так як
сама по собі наявність заяви від 05.03.2009
року не оспорюється сторонами. Спірним
питанням є правові наслідки її подання,
як - то отримання резолюції на ній,
узгодження звільнення позивачем з
керівництвом в установленому законом
порядку, вихід позивача на роботу після
подачі заяви про звільнення, тощо, чому
суд дав належну правову оцінку в
сукупності з усіма доказами, що є в
справі, в межах наданих йому
повноважень.

Не заслуговують на увагу також
доводи апеляційної скарги про
необґрунтовану відмову суду у
стягненні моральної шкоди на користь
позивача, оскільки при не встановленні
судом наявності порушення трудових
прав позивача при звільненні, не
обґрунтованими є і його вимоги про
стягнення моральної шкоди, спричиненою
саме незаконним на думку позивача
звільненням. Доводи апеляційної скарги
про те, що апелянту відповідачем
спричинені моральні страждання ще й
тим, що відповідач в своїх
запереченнях розповсюджує щодо
позивача неправдиві, недоведені
доказами відомості про нібито скоїння
ним «шахрайських» дій за час праці на
підприємстві, які не відповідають
дійсності, так як позивач не притягався
з цього приводу до кримінальної
відповідальності, такі обставини не
були встановлені судом чи іншими
компетентними органами, а тому такі
твердження відповідача мають на меті
умисне приниження позивача, створення
про нього у суддів хибного негативного
враження, не є підставою для скасування
рішення по даній справі в цій частині,
так як позивачем з цього приводу не
заявлялися позовні вимоги, отже вони не
є предметом розгляду по даній справі,
що не перешкоджає позивачу звернутися
до суду з самостійними вимогами
стосовно даних обставин у
встановленому законом порядку, якщо
він вважає, що дані висловлення
принижують його честь та гідність.

Інші доводи апеляційної скарги також
не впливають на правильність
прийнятого судом рішення, так як
фактично містять суб'єктивне
тлумачення апелянта норм
матеріального та процесуального права
і направлені на переоцінку доказів, які
судом першої інстанції були належним
чином досліджені та оцінені.

На підставі викладеного та
керуючись ст.. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 02 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після її
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді