РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3721/14-ц

пр. № 2/759/2578/14

24 березня 2014 року Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Борденюка В.В.,

при секретарі: Трегубенку М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики. Свою позовну заяву, позивач мотивує тим, що 01 листопада 2013 року між ним та відповідачами було укладено Договір цільової безпроцентної позики, відповідно до якого підрядник зобов'язався виконати реконструкцію квартири, а замовник зобов'язався прийняти і оплатити ці роботи. Позивач зазначає, що він належним чином виконав роботи, передбачені Договором, однак Відповідачі ці роботи не оплатили, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 180 000,00 грн.

Відповідачі заперечували проти позову та подали зустрічний позов про визнання права власності, при цьому просили визнати за ними право власності на квартиру № 1 у будинку АДРЕСА_1 та гараж під літерою «А» АДРЕСА_1. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги відповідачі зазначають, що позивач порушує і не визнає їх право власності на спірне нерухоме майно.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні основного позову відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частина 1 ст. 64 ЦПК України встановлює, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що 01.11.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено Договір цільової безпроцентної позики.

Відповідно до п. 1.3. Договору, Підрядник (Позивач) зобов'язується провести капітальний ремонт квартири № 1 та гаражу, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.1. Договору сума позики становить 180 000,00 грн., а строк надання позики з моменту передачі їм коштів становить 3 місяці.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у лютому 2014 року ОСОБА_2 було одержано від ОСОБА_1 Лист-вимогу, в якому він просить сплати заборгованість та зазначає, що у разі несплати заборгованості протягом 14 календарних днів, власність на об'єкти нерухомого майна переходить до нього.

Щодо вимог, заявлених за первісним позовом, то суд, вирішуючи спір у цій частині, виходить із такого.

Підставою подання позову було те, що Відповідачами не були оплачені роботи, які Позивач виконав за Договором цільової безпроцентної позики.

Однак, такі вимоги суперечать нормам матеріального права і обставинам справи.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На день виставлення вимоги та розгляду справи строк до відповідальності перед позикодавцем ще не настав.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності, як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування, права розпорядження.

Відповідно до ст. 321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до Свідоцтва про право на житло, виданого 18 червня 2004 року квартира № 1 та гараж у будинку АДРЕСА_1 належать на праві приватної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних долях. Після чого, після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 єдиним спадкоємцем квартири та гаражу, а саме ? їх частин, є ОСОБА_3.

Вищезазначена квартира і гараж перебували у занедбалому стані та потребували капітального ремонту.

Крім того, судом встановлено, що після реконструкції, площа квартири становить 161,7 кв.м., житлова 48,1 кв.м., площа гаражу 98,9 кв.м.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оцінюючи зібрані по справі докази в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_3 права власності на будинок та гараж, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також у їх достатності і взаємному зв'язку, враховуючи те, що це право виникло у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору позики, як на новостворене нерухоме майно і не визнається ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позовні вимоги в цій частині є доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 320, ст. 321, ч. 1 ст. 328, ст.ст. 392, 875, 876 ЦК України, ст.ст. 7, 11, 60, 61, 64, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні первісного позову відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 (іпн - НОМЕР_1) право власності на ? частини квартири № 1 у будинку АДРЕСА_1, загальною площею 161,7 кв.м., житловою площею 48,1 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 (іпн - НОМЕР_1) право власності на ? частини гаражу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 літера «А», загальною площею 98,9 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 (іпн - НОМЕР_2) право власності на ? частини квартири № 1 у будинку АДРЕСА_1, загальною площею 161,7 кв.м., житловою площею 48,1 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 (іпн - НОМЕР_2) право власності на ? частини гаражу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 літера «А», загальною площею 98,9 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду

СУДДЯ: