Справа №200/5081/14-ц
Провадження № 2/200/2003/14
17 жовтня 2014 року Бабушкінський
районний суд м. Дніпропетровська у
головуючого: судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, -
Рішенням Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
15.07.2014 року, ухваленим у даній цивільній
справі, задоволені позовні вимоги
ОСОБА_1, розділене майно, що є об»єктом
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, яка складається з: 1-коридор,
2-кладова, 5-кухня, 6-туалет, 7-ванна,
балкон, 3,4 - житлові кімнати, житловою
площею 27,9 кв.м., загальною площею 49,9
кв.м., приведеною площею 51,8 кв.м., з них
балкон 1,9 кв.м., з припиненням
особистого права власності ОСОБА_2 на
вказану квартиру; залишено у власності
ОСОБА_2 1/2 частина вказаної квартири,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені ним витрати по справі -
сплачений судовий збір у розмірі
1698,25 грн. На дане рішення відповідачем
подано апеляційну скаргу.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області від 01.09.2014
року дана цивільна справа повернута до
Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська для вирішення
питання про ухвалення додаткового
рішення у справі щодо визнання права
власності на частину спірної квартири
в порядку поділу майна подружжя щодо
відповідачки.

В судове засідання сторони не
з»явилися, про розгляд справи
повідомлялися належним чином,
відповідно до ч.3 ст.220 ЦПК України їх
присутність не є обов»язковою.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає необхідним ухвалити у справі
додаткове рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України
суд, що ухвалив рішення, може за заявою
осіб, які беруть участь у справі, чи з
власної ініціативи ухвалити додаткове
рішення, якщо стосовно якої-небудь
позовної вимоги, з приводу якої сторони
подавали докази і давали пояснення, не
ухвалено рішення.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач звернувся до суду із
позовом до відповідачки, в якому
просив визнати за ним право власності
на ? частину вказаної квартири,
припинивши право власності ОСОБА_2 на
цю частку.

В ході судового розгляду справи
встановлено, що 04.11.2000 року між
позивачем та відповідачем було
укладено шлюб, що підтверджується
Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1

Від шлюбу сторони мають дітей -
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час
шлюбні відносини між сторонами
припиненні, діти проживають разом з
відповідачкою.

26.04.2001 року між ОСОБА_4, діючої від
імені ОСОБА_5, та ОСОБА_2, був укладений
договір купівлі-продажу, відповідно до
якої ОСОБА_2 придбала двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, яка складається з:
1-коридор, 2-кладова, 5-кухня, 6-туалет,
7-ванна, балкон, 3,4 - житлові кімнати,
житловою площею 27,9 кв.м., загальною
площею 49,9 кв.м., приведеною площею 51,8
кв.м., з них балкон 1,9 кв.м. Вказаний
договір був посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу 26.04.2001
року, зареєстровано в реєстрі за № 3523.
Право власності на цю квартиру
зареєстровано за ОСОБА_2

Відповідно до ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім»ю України, який діяв на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та
сім»ю України в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

У відповідності до ст. 29 Кодексу
про шлюб та сім»ю України якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. Поділ
спільного майна подружжя може бути
проведений як під час перебування в
шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного
кодексу України розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, придбана за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Об»єкти права спільної
сумісної власності подружжя визначені
статтею 61 Сімейного кодексу України.

У відповідності до ч.1 ст.61 Сімейного
Кодексу України об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу
України дружина та чоловік мають
рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного
кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є
у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може
належати особам на праві спільної
часткової власності або на праві
спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.4 - спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України
частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників пбо законом.

У відповідності до ч.3 ст. 358 ЦК
України кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Згідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного
Кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, і
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41
Конституції України право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав, право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін, при
цьому кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Таким чином, судом встановлено,
що вказана квартира була придбана
сторонами в період перебування у шлюбі
та за спільні кошти, тому є спільним
майном подружжя ОСОБА_2, що визнала в
судовому засіданні відповідачка, і
відповідно до ст. 61 ЦПК України ці
визнані обставини не підлягають
доказуванню при розгляді даної справи
по суті. Отже, частки майна ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у спірній квартирі є рівними та
складають ? частину кожному, іншої
домовленості про розділ квартири між
ними не існує.

В судовому засіданні відповідач,
частково визнаючи позовні вимоги,
посилалася на положення ч.3 ст.70 СК
України та зазначала, що сума
матеріальної допомоги на утримання
дітей, яку надає позивач, є
недостатньою для їх утримання, а тому
суд повинен відійти від принципу
рівності часток в спільному майні
подружжя та збільшити її частку до 2/3
частини квартири.

Як зазначено в ч.3 ст.70 Сімейного
Кодексу України, за рішенням суду
частка майна дружини, чоловіка може
бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Як вказано вище, в зв»язку з
припиненням в червні 2009 року між
позивачем та відповідачем шлюбних
відносин, їх діти проживають з матір'ю
і за рішенням суду від 2010 року з
позивача на користь відповідачки
стягнені аліменти на їх утримання.

Разом з цим, відповідачкою не
надано суду будь-яких доказів того, що
розмір аліментів, які вона одержує від
позивача на утримання дітей, є
недостатнім для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування, тому підстави для
застосування положень ч.3 ст.70
Сімейного Кодексу України та
збільшення частки відповідачки у
спірній квартирі відсутні.

Зважаючи на викладене, суд дійшов
до висновку про теё що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають задоволенню, спірна
квартира АДРЕСА_1, яка є об»єктом
спільної сумісної власності подружжя,
підлягає розділу з визнанням за кожним
із подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права
власності на 1/2 частину квартири за
кожним з припиненням особистого права
власності ОСОБА_2 на вказану квартиру.
Протеё суд не зазначив в резолютивній
частині рішення про свій висновок про
визнання за ОСОБА_2 права власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

На підставі викладеного,
керуючись п. 1 ч.1 ст. 220 ЦПК України, суд -

В И Р І
Ш И В:

Доповнити рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
15.07.2014 року, ухвалене у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розподіл майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка
складається з: 1-коридор, 2-кладова,
5-кухня, 6-туалет, 7-ванна, балкон, 3,4 -
житлові кімнати, житловою площею 27,9
кв.м., загальною площею 49,9 кв.м.,
приведеною площею 51,8 кв.м., з них балкон
1,9 кв.м.

Додаткове рішення може бути
оскаржено в апеляційному порядку до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Бабушкінський районний
суд м. Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-ти денний строк
з дня отримання його копії.

Суддя
Т.О. Кудрявцева