Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1253/14
Головуючий у 1-й інстанції: Кофанов А.В.
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Вільнянського районного суду
Запорізької області від 24 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 22 квітня 2010 року між ним і ОСОБА_4
укладено договір позики, відповідно до
якого відповідач взяв у нього грошові
кошти в розмірі 23 500 доларів США, які
зобов'язався повернути не пізніше 1
вересня 2010 року. На підтвердження своїх
боргових зобов'язань відповідач
власноручно склав і підписав дві
розписки. Оскільки відповідач борг не
повернув, позивач просив стягнути з
ОСОБА_4 борг за договором позики в
розмірі 23 500 доларів США, що за
офіційним курсом Національного банку
України на 1 вересня 2010 року становило
185 337,25 грн., а також три проценти річних
від простроченої суми в розмірі 15 773,65
грн., інфляційні втрати, нараховані на
суму боргу в гривневому еквіваленті,
визначеному за офіційним курсом на 1
вересня 2010 року - строку виконання
боргового зобовязання, в розмірі 17 421,7
грн. і судові витрати.

В суді першої інстанції відповідач
позов не визнав, посилаючись на те, що
гроші від позивача не отримував, а
розписки написав під впливом погроз та
насильства. Просив також про
застосування строків позовної
давності.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 24 січня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення позову ОСОБА_3
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

В засідання апеляційного суду
відповідач і його представник не
з'явилися, про час і місце судового
розгляду повідомлені належним чином,
що підтверджується рекомендованими
повідомленнями про вручення їм судових
повісток 13.02.2013 року (а.с.51, 52). Оскільки
причини неявки відповідач і його
представник суду не повідомили,
колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК
України визнала їх неповажними і
такими, що не перешкоджають розгляду
справи по суті на підставі наявних у
справі доказів і письмових заперечень.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що в боргових розписках не
зазначено , якої саме іноземної держави
валюта бралася в борг (США, Австралії
чи Канади), а тому не можливо встановити
предмет договору позики.

Проте таких висновків суд першої
інстанції дійшов з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а тому з ними не можна погодитися.

Встановлено, що 22 квітня 2010 року ОСОБА_4
отримав від ОСОБА_3 за двома 23 500
доларів, які зобов'язався повернути до 1
вересня 2010 року, про що власноручно
написав дві розписки (а.с.56, 57).

Відповідач і його представник в суді
першої інстанції не оспорювали, що
розписки написані ОСОБА_4 власноруч.
Допустимих доказів на підтвердження
доводів про застосування позивачем
погроз, тиску, тощо суду не надали. До
правоохоронних органів з приводу
неправомірних дій позивача при
оформленні відповідних письмових
документів не зверталися.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного
кодексу України однією з загальних
засад цивільного законодавства
визначено свободу договору.

В силу приписів частини 1 ст. 7
Цивільного кодексу України, звичаєм
ділового обороту є правило поведінки,
яке не встановлене актами цивільного
законодавства, але є усталеним у сфері
ділового обороту.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Предметом договору позики у справі, яка
переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192
ЦК України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1
декрету Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин) визначено, що іноземна
валюта - це іноземні грошові знаки у
вигляді банкнотів, казначейських
білетів, монет, що перебувають в обігу
та є законним платіжним засобом на
території відповідної іноземної
держави, кошти у грошових одиницях
іноземних держав і міжнародних
розрахункових (клірингових) одиницях,
що перебувають на рахунках або
вносяться до банківських та інших
фінансових установ за межами України.

Незазначення в розписці, якої саме
іноземної держави валюта бралася в
борг, а саме іноземної держави долара
(США, Австралії чи Канади тощо), може
вплинути на визначення розміру боргу,
що підлягає доказуванню в
установленому законодавством порядку,
а не бути підставою для відмови в
задоволенні позову про стягнення
боргу.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Оскільки за звичаями ділового обороту,
що склався на Україні, в боргових
зобов'язаннях між громадянами у
випадку укладання договору позики в
іноземній валюті використовуються, як
правило, долари США, а не Австралії,
Канади, чи Сінгапуру, колегія суддів
погоджується з доводами позивача про
те, що предметом позики були саме
долари США, а не іншої іноземної
держави.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлено договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається із позовної заяви, розмір
заборгованості, який заявлений до
стягнення - 185 337, 25 грн., визначений
позивачем за офіційним курсом долару
США в гривневому еквіваленті (7,8867 грн.
за 1 долар США) станом на 1 вересня 2010
року - строку, в який зобов'язання
повинно було бути виконано, а не на
момент ухвалення судового рішення (а.с.
7).

На час вирішення судового спору
офіційний курс долару зріс і становить
9, 517 грн. за 1 долар, сума боргу в
гривневому еквіваленті відповідно
складає 223 649, 50 грн.

У відповідності з приписами ст.ст.11, 303
ч.1 ЦПК України під час розгляду справи
в апеляційному порядку суд не вправі
вийти за межі позовних вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що позивач просив про
стягнення заборгованості, визначеної у
гривневому еквіваленті за курсом на 1
вересня 2010 року, а не на день вирішення
спору, з урахуванням положень ст.ст.11,303
ч.1 ЦПК України з відповідача на
підставі ст.ст.1046,1047 ЦК України
підлягає стягненню 185 337, 25 грн., що
становило еквівалент 23 500 доларів США
станом на 1 вересня 2010 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Грошовою одиницею України є гривня, а
інфляція - це знецінювання грошей і
безготівкових коштів, що
супроводжується зростанням цін на
товари і послуги.

Показником, який характеризує рівень
інфляції, є індекс споживчих цін.
Індекс споживчих цін характеризує
зміни у часі загального рівня цін на
товари та послуги, які купує населення
для невиробничого споживання. Він є
показником зміни вартості фіксованого
набору споживчих товарів та послуг у
поточному періоді порівняно з
базисним.

Застосування до простроченої суми
грошового зобов'язання встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення за своєю правовою
природою є відшкодуванням збитків,
завданих кредитору внаслідок
знецінювання його грошових коштів у
зв'язку зі зростанням загального рівня
цін на товари і послуги протягом
певного періоду часу.

Таким чином за ст. 625 ЦК України
встановлений індекс інфляції
ураховується до суми боргу в разі
наявності між сторонами грошових
зобов'язань у валюті України - гривні.

Оскільки позивач визначив розмір
заборгованості у сумі 185 337, 25 грн., що
становило еквівалент 23 500 доларів США.
станом на 1 вересня 2010 року, нарахування
на визначену у такий спосіб суму боргу
3% річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання за період з 1
вересня 2010 року по 1 липня 2013 року, як
просив позивач у позові, - 15 773,65 грн. і
застосування до простроченої суми
грошового зобов'язання встановленого
індексу інфляції - 17 421,7 грн., на думку
колегії, не суперечить приписам ст.625 ЦК
України.

Посилання відповідача на пропуск
строку позовної давності безпідставні,
оскільки як вбачається із поштових
документів (конверт - а.с.11, чек про
оплату послуг пошти з пересилки
рекомендованого листа а.с.55) позовна
заява в цій справі була задана на пошту
і направлена суду першої інстанції 17
серпня 2013 року , тобто до закінчення
трирічного строку, встановленого ст.257
ЦК України.

За таких обставин оскаржуване рішення
на підставі ст.ст.307,309,88 ч.5 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про задоволення позову і
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_3 заборгованості у сумі 185 337, 25
грн., 3% річних у сумі 15 773,65 грн., 17 421,7
грн. інфляційних втрат, а також 3 278, 10
грн. - компенсації судових витрат зі
сплати судового збору у суді першої і
апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 24 січня 2014 року
по цій справі скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_3
задовольнити. Стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики від 22 квітня 2010 року в
сумі 185 337, 25 грн., (сто вісімдесят п'ять
тисяч триста тридцять сім гривень 25
коп.), 3% річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання за
період з 1 вересня 2010 року по 1 липня 2013
року у розмірі 15 773, 65 грн.(п'ятнадцять
тисяч сімсот сімдесят три гривні 65
коп.), 17 421, 70 грн. (сімнадцять тисяч
чотириста двадцять одна гривня 70 коп.) -
інфляційних витрат, а також 3 278, 10 грн.
(три тисячі двісті сімдесят вісім
гривень 10 коп.) компенсації судових
витрат, а всього стягнути 221 810, 70 грн.
(двісті двадцять одну тисячу вісімсот
десять гривень 70 коп.).

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: