АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6436/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
ОСОБА_1 Доповідач - Дерев'янко О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Філіній Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, та зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА :

В травні 2013 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду із зазначеним
позовом та згідно уточнених вимог
просила визнати за нею право власності
на 3/4, однак не менше 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 та визнати за нею право
власності на 3/4, однак не менше 1/2
частини нежитлового приміщення
АДРЕСА_5, зазначені об'єкти нерухомості
придбані в період шлюбу з ОСОБА_2 Від
шлюбу мають двоє дітей ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 03 грудня
2013 року шлюб між ними розірвано.
Позивачка просила суд застосувати ст. 70
СК України та відступити від рівності
часток при поділі майна на її користь,
оскільки їх неповнолітня донька ОСОБА_5
фактично проживає та буде проживати з
нею.(т. 1 а.с.188-189)

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою, в
якій просив суд поділити спільне
сумісне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1,
визнавши за ним право власності на 3/4,
однак не менше ніж 1/2 квартири АДРЕСА_1.
В задоволенні позову щодо поділу
спільно нажитого майна - приміщення
АДРЕСА_5 ОСОБА_3 відмовити.

Рішенням Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2014
року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя, та
зустрічний позов - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_2
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на ? частину нежитлового
приміщення АДРЕСА_5 та за ОСОБА_2 право
власності на ? частину нежитлового
приміщення АДРЕСА_5. (т.1 а.с.242-247)

Додатковим рішенням Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
07 липня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі
600 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь держави судовий збір в розмірі
100 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір
у розмірі 350 грн. 00 коп. (т.2 а.с.16-17)

В апеляцiйнiй скарзi ОСОБА_6 -
представник ОСОБА_2 ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового по суті позовних вимог, як на
підстави посилається на те, що рішення
є необґрунтованим, постановленим з
порушенням норм матеріального права. (
т.2 а.с.7-8)

Перевiривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах, колегiя суддiв вважає, що
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін з наступних
пiдстав.

Судом першої інстанції встановлено, та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 24 червня 1995 року
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 03 грудня
2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
розірвано (т.1 а.с. 5,146).

Від шлюбу сторони мають двох дітей
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 6, 50).

На підставі договору купівлі-продажу
від 30 липня 1996 року ОСОБА_7 придбала
квартиру АДРЕСА_1. (т.1 а.с. 53-54)

Згідно зі ст. 22 КпШС України (яка була
чинна на час придбання квартири) майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Відповідно до вимог ст. 28 КпШС України
(яка була чинна на час придбання
квартири) в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Із наявного в матеріалах справи
заочного рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
19 грудня 2005 року вбачається, що 24.05.2005
року ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим
договором купівлі-продажу придбав
квартиру АДРЕСА_5. Вказаний документ в
матеріалах справи відсутній, проте
данні про скасування заочного рішення
відсутні, тому відповідно до вимог ст..
61 ЦПК України ці обставини, як визнані
сторонами доказуванню не підлягають.
Цим судовим рішенням встановлено те, що
ОСОБА_2 здійснено в квартирі
реконструкцію під перукарню, із зміною
її площі з 47.7 кв.м. на 51.7 кв.м. та визнано
за ОСОБА_2 право власності на квартиру
51.7 кв.м. Рішення набрало законної сили
та не скасовано. (т.1 а.с. 167)

Рішенням Дніпропетровської міської
ради від 15 червня 2006 року № 2470 квартиру
АДРЕСА_5 виключено з житлового фонду
міста, та надано дозвіл власнику
квартири здійснити її переобладнання
під перукарню. (т.1 а.с. 221-222)

При вирішення питання щодо поділу
нежитлового приміщення, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_5 суд
вірно виходив з наступного.

Нежитлове приміщення, яке розташоване
за адресою: АДРЕСА_5 та придбано 24
травня 2005 року ОСОБА_2 є також спільною
сумісною власністю подружжя.

Судом вірно встановлено, що спірна
квартира АДРЕСА_1 була придбана за час
шлюбу між сторонами та є спільною
сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на підставі
спільної сумісної власності, незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Суд першої інстанції, вирішуючи
позовні вимоги ОСОБА_2 щодо поділу
спільного майна, а саме квартири
АДРЕСА_1, правильно зазначив в рішенні
про те, що ця квартира є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
а тому враховуючи положення ст. 71 СК
України з урахуванням вимог ОСОБА_2,
який фактично просив здійснити поділ
квартири визнанням за ним права
власності на ? її частини, але не менш як
на ? частину, суд визначив ідеальні
частки подружжя в цьому майні без його
реального поділу із залишенням майна у
спільній частковій власності сторін,
визнавши за кожним право власності по ?
її частині.

Право подружжя на поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності передбачено ст. 69 СК України.

Відповідно до пункту 30 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року N 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" роз'яснено, що при вирішенні
спору про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.
70 СК в окремих випадках може відступити
від засади рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК).

Судом першої інстанції правильно в
рішенні зазначено, що доводи позивача
ОСОБА_2 щодо того, що нежитлове
приміщення АДРЕСА_5 не є об'єктом
спільної сумісної власності суд не
може прийняти до уваги, оскільки
зазначене майно ОСОБА_2 було придбано в
період перебування у шлюбі, а
використання зазначеного нерухомого
майна для зайняття підприємницькою
діяльністю не змінює статус цього
майна як спільного сумісного майна
подружжя.

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивача за зустрічним позовом, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що кожен з подружжя має право на
половину всього спільно набутого
майна, в тому числі спірної квартири
АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_5, тому
суд правильно вирішив за можливе
визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину вищезазначеної квартири та
нежитлового приміщення.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

Доводи ОСОБА_2 в частині не виховання і
неутримання неповнолітнього сина
відповідачкою прийняти не можна.

Наведені в апеляційній скарзі інші
доводи, не заслуговують на увагу,
оскільки зазначені доводи не
спростовують висновків місцевого суду,
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди із висновками суду щодо
обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :