Ухвала

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Кафідової О.В.,
Коротуна В.М.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Промінь» про
стягнення заробітної плати, середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
компенсації на затрати, пов'язані з
господарськими потребами,
заборгованості за договором оренди та
стягнення моральної шкоди, за
касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Промінь»
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 24 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
16 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що з 18
жовтня 2005 року він працював на посаді
директора Товариства з обмеженою
відповідальністю «Промінь» (далі - ТОВ
«Промінь»), а починаючи з 10 листопада 1012
року - на посаді заступника директора
цього ж товариства.

31 січня 2012 року він подав заяву про
звільнення, однак до 14 лютого 2012 року
продовжував виконувати свої трудові
обов'язки, а 15 лютого 2012 року припинив
трудовий договір. 20 березня 2012 року
звернувся до адміністрації
підприємства з проханням надати наказ
про звільнення, провести розрахунок та
виплатити всі належні суми, однак 23
березня 2012 року йому було
відмовлено у зв'язку із тим, що наказу
про звільнення немає, оскільки він не
підписаний директором, вважає дані дії
відповідача протизаконними.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 24 квітня 2013 року, яке
залишене без змін ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 16 жовтня 2013
року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Промінь» на користь
ОСОБА_3 середній заробіток за період
затримки розрахунку при звільненні з 15
лютого 2012 року по 28 липня 2012 року
включно в сумі 10 575 грн 28 коп.

Стягнуто з ТОВ «Промінь» на користь
ОСОБА_3 компенсацію за затрати,
пов'язані з господарськими потребами в
сумі 4 155 грн 00 коп.

Стягнуто з ТОВ «Промінь» на користь
ОСОБА_3 заборгованість з орендної плати
в розмірі 2 295 грн.

Змінено формулювання причин
звільнення ОСОБА_3 з роботи з ТОВ
«Промінь» - із «звільнений за прогул
без поважних причин, п. 4 ч. 1
ст. 40 КЗпП України» на «звільнений за
власним бажанням, ст. 38 КЗпП
України».

Змінено дату звільнення ОСОБА_3 з
роботи з ТОВ «Промінь» з «30.03.2012 року»
на «14.02.2012 року».

Стягнуто з ТОВ «Промінь» на користь
ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 500 грн.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 16 жовтня 2013 року,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального та неправильне
застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що з 18 жовтня 2005
року позивач перебував на посаді
директора ТОВ «Промінь», а з 10
листопада 2011 року на посаді заступника
директора цього ж підприємства.

31 січня 2012 року позивачем подана заява
про звільнення з посади за власним
бажанням, проте протягом двох тижнів, а
саме, до 14 лютого 2012 року, він
продовжував виконувати свої трудові
обов'язки.

20 березня 2012 року позивач звернувся до
підприємства з вимогою видати йому
наказ про звільнення та провести
розрахунок, однак йому було відмовлено
у зв'язку з тим, що його заява не
підписана директором підприємства.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суди виходили з того, що вимоги в
частині стягнення середнього
заробітку, компенсації на затрати,
пов'язані з господарськими потребами в
розмірі 4 155 грн, заборгованості з
орендної плати в розмірі 2295 грн визнані
відповідачем, а тому відповідно до ч. 1
ст. 61 ЦПК України доказуванню не
підлягають.

Крім того, суди дійшли висновку, що
підстав для звільнення позивача за п. 4
ч. 1 ст. 40 КЗпП України у відповідача не
було, оскільки 31 січня 2012 року ОСОБА_3
подав заяву про звільнення за власним
бажанням, а з 01 по 14 лютого 2012 року, за
погодженням директора підприємства,
знаходився у відрядженні в м. Горлівці
Донецької області.

Стягуючи з відповідача моральну шкоду
в сумі 500 грн, суди виходили з того, що
позивач є інвалідом третьої групи, а у
зв'язку з недоотриманням заробітної
плати та грошової компенсації,
відбулося зниження його життєвого
рівня.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Звільняючи ОСОБА_3 з роботи за п. 4 ч. 1 ст.
40 КЗпП України відповідач виходив з
того, що останній з 01 лютого 2012 року по 30
березня 2012 року був відсутній на
робочому місці без поважних причин, що
підтверджується наказом № 13 від 30
березня 2012 року (а.с. 41-42) та Актами про
відсутність працівника на робочому
місці (а.с. 67-87).

Суди, змінюючи формулювання причин
звільнення позивача з роботи з п. 4 ч. 1
ст. 40 на ст. 38 КЗпП України, виходили з
того, що 31 січня 2012 року останнім
подано заяву про звільнення за власним
бажанням, а з 01 по 14 лютого 2012 року, за
погодженням з директором ТОВ
«Промінь», він знаходився у
відрядженні.

Суди дійшли таких висновків без
встановлення фактичних обставин
справи, оскільки в матеріалах справи
відсутні відомості отримання
директором ТОВ «Промінь» заяви ОСОБА_3
про звільнення з роботи за власним
бажанням, видачі наказу про
відрядження останнього до м.
Горлівки Донецької області у
вищезазначений період, також відсутні
проїзні документи, чеки на проживання,
а також інші докази, які дійсно б
підтвержували перебування позивача у
відрядженні, тим самим підтвердили
факт виконання ним своїх трудових
обов'язків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Суди ухвалили рішення на основі
неповно з'ясованих обставин, не
встановили дійсні обставини справи,
які мають значення для правильного
вирішення справи, надали перевагу
одним доказам над іншими без належного
обґрунтування цього, а тому судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Промінь
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 24 квітня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 16 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик