інстанції Шовкопляс О.П.Провадження №
22-ц/780/1483/14 Доповідач у 2 інстанції
ПриходькоКатегорія 43
РІШЕННЯ

Іменем України

26 лютого 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній
Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1
та ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
Житлово-експлуатаційна контора №1,
Орган опіки та піклування Виконавчого
комітету Білоцерківської міської ради
про визнання осіб такими, що втратили
право на користування жилими
приміщеннями,-

встановила:

у листопаді 2013 року позивач
звернувся до суду з вказаним позовом,
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, та її вина ОСОБА_3, про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування жилим приміщенням - в
квартирі АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що то
відповідачі разом з неповнолітніми
сином у спірній квартирі не проживають
без поважних причин тривалий час з 2005
року, не цікавляться спірною жилою
площею, витрат по утриманню квартири та
по оплаті комунальних послуг не несуть.
Речей відповідачів в квартирі немає, а
тому вважає, що вони втратили право
користування квартирою в зв»язку з
відсутністю понад шість місяців без
поважних причин.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 грудня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням : квартирою АДРЕСА_1, у
задоволенні решти позовних вимог,
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивач ОСОБА_1, подав
апеляційну скаргу, в якій просила
скасувати вказане рішення суду, в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про визнання ОСОБА_3, таким, що
втратив користування спірною
квартирою, посилаючись на недотримання
норм матеріального та процесуального
права при його ухваленні та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
зазначену частину позовних вимог.

Апелянт вважає, що відповідно до вимог
ст.29 ЦК України, місце проживання
фізичної особи, яка не досягла 10 років,
є місце проживання її батьків
(усиновлювачі) або одного з них, з ким
вона проживає. Батьки дитини не
проживають в спірній квартирі, і тому є
всі підстави для визнання його таким,
що втратив право на користування даною
квартирою.

Також не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції відповідачкою ОСОБА_2
подана апеляційна скарга, в якій
просила скасувати вказане рішення
суду, і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
посилаючись на недотримання норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що саме з
вини позивача, який створив неможливі
умови проживання в спірній квартирі,
відповідачі не проживають в ній. Проте
вони періодично навідуються до
квартири, в квартирі є їхні особисті
речі та речі повсякденного вжитку.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2, не підлягає
задоволенню, а апеляційну скаргу
ОСОБА_1, необхідно задовольнити
виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 12 лютого 1982 року
позивач, на підставі ордеру, отримав
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.3).

В квартирі зареєстровані сторони по
справі, а саме: позивач з 1982 року,
відповідачка ОСОБА_2, з 08.02.1989 року,
відповідачка ОСОБА_3, з 08.02.1989 року, син
відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_4 з 26.07.2011
року, що підтверджується довідками ЖЕК
№1 №1771 від 03.10.2013 року.

Проте, як встановлено в судовому
засіданні, фактично в квартирі
проживає лише позивач.

Відповідачі, разом із дитиною ОСОБА_3 в
квартирі не проживають без поважних
причин.

В 2006 році відповідачі добровільно
залишили спірне житло, з того часу
відповідачі квартирою не цікавляться,
не несуть витрат по оплаті за квартиру
та комунальні послуги. Перешкод у
користуванні спірною квартирою
позивач не чинив, з заявами до
відповідних органів щодо неможливості
користування жилим приміщенням
відповідачі не зверталися.

Відповідно до вимог ст.71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім»ї за ним зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, а в разі відсутності понад
встановлений строк, така особа може бут
и визнана судом такою, то втратила
право користування жилим приміщенням
(стаття 72 ЖК України).

Відповідно до п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.04.1985 року
№2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім»ї таким, що втратно право
користування жилим приміщенням
(ст.71ЖК), необхідно з»ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім»ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк. Наявність
рішення суду про право громадянина
користуватися жилим приміщенням не є
перешкодою то розгляду і задоволення
позову про визнання його таким, що
втратив це право з мотивів, що після
набрання рішенням законної сили або
після його виконання він був відсутнім
понад шість місяців, у тому числі й в
тих випадках, коли строк для виконання
рішення не скінчився.

Для встановлення настання правових
наслідків не використання жилого
приміщення для постійного проживання
понад шість місяців необхідно встанови
причини відсутності особи у квартирі,
наявність чи відсутність у неї
інтересу до даної квартири та
безперервність не користування особою
даного квартирою.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку, що
відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, втратили
право користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, оскільки не
проживають в квартирі більше шести
місяців без поважних причин, яку
залишили добровільно, квартирою не
цікавляться, витрати по оплаті за
квартиру та комунальні послуги не
несли.

З даними висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
і вважає, що в цій частині рішення
відповідає нормам матеріального права,
і постановлене на підставі належним
чином зібраних і поданих позивачем
доказів та пояснень допитаних судом
свідків.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, в частині визнання сина
відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_4, таким що
втратив право на користування спірною
квартирою, суд першої інстанції
виходив з того, що неповнолітня дитина
повинна бути зареєстрована за місцем
реєстрації одного з батьків та
враховуючи інтереси дитини.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції не можливо погодитися
виходячи із наступного.

Згідно до ч.4 ст.29 ЦК України,
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров»я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст.160 СК України,
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Судом встановлено, що місцем
проживання малолітнього ОСОБА_4, є інше
житлове приміщення, визначене його
батьками, і це місце проживання
відмінне від спірного житлового
приміщення, у якому дитину було лише
зареєстровано і у якому вона не
проживала. Мати дитини втратила право
на користування спірних житлом, батько
дитини не був в ньому зареєстрований та
не проживав в ньому. Малолітня дитина
має батьків, і місцем її проживання є
місце проживання її батьків.

Місце проживання дитини слідує за
місцем проживання одного із її батьків,
і тому суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про неможливість
визнання малолітнього ОСОБА_4, таким, що
втратив право користування спірним
житловим приміщенням квартири.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції постановив рішення, в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог щодо ОСОБА_4, з порушенням норм
матеріального права, а тому за таких
обставин рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню, в частині не
задоволених позовних вимог, з
ухваленням нового рішення про
задоволення даної частини позовних
вимог.

Керуючись: ст.ст.303,307,309,313-315,317,319
ЦПК України колегія суддів, -

вирішила :

в задоволенні апеляційної скарги
ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Скасувати рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 25 грудня 2013 року,
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог про визнання втративши
право користування квартирою АДРЕСА_1
ОСОБА_4, і ухвалити в цій частині нове
рішення.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

В решті рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 25 грудня 2013 року
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
її проголошення.

Головуючий

Судді