Ухвала

іменем україни

2 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Хопти С.Ф., Лесько А.О.,
Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра», третя особа
- тимчасовий адміністратор
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» ОСОБА_5, про визнання
звільнення незаконним, зміни
формулювання причини звільнення,
визнання запису, внесеного до трудової
книжки недійсним, розірвання трудового
договору, стягнення вихідної допомоги
та середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні за
касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_6, на додаткове
рішення апеляційного суду м. Києва від 9
липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому,
позивачка, посилаючись на те, що вона
працювала на посаді виконуючого
обов'язки начальника відділу навчання
обслуговування клієнтів центру
професійного навчання управління
розвитку персоналу департаменту
управління персоналом публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ
«Надра») до 13 лютого 2009 року. У зв'язку
зі скороченням штату відповідач
вимагав звільнення персоналу за
власним бажанням на підставі
ч. 1 ст. 38 КЗпП України без дотримання
законодавства про звільнення за
п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Зазначала, що вона подала заяву про
звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, однак наказом від 13 лютого 2009
року № 79-п її було звільнено на
підставі частини 1 цієї статті без
зазначення підстав звільнення, на які
вона посилалась у заяві. Також при
проведенні розрахунку при звільненні
їй не виплачено вихідну допомогу.

Просила визнати трудовий договір
таким, що розірвано на підставі
ч. 3 ст. 38 КЗпП України; визнати
незаконним звільнення; визнати
внесений відповідачем запис про
звільнення за ст. 38 КЗпП України
недійсним; зобов'язати відповідача
внести зміни до трудової книжки із
зазначенням підстав звільнення за ч. 3
ст. 38 КЗпП України; стягнути з
відповідача на її користь вихідну
допомогу у розмірі 11 176 грн 98 коп. та
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні у розмірі 35
174 грн 70 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 квітня

2012 року у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

Справа в апеляційному порядку
переглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду м.
Києва від 20 березня 2014 року рішення
районного суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким позов ОСОБА_4
задоволено. Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра»
на користь ОСОБА_4 середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні в сумі 177 498 грн 60 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

8 травня 2014 року ПАТ «КБ «Надра»
звернулось до апеляційного суду із
заяво про ухвалення додаткового
рішення.

Додатковим рішенням апеляційного суду
м. Києва від 9 липня 2014 року вказано, що
сума стягнутого з ПАТ «КБ «Надра» на
користь ОСОБА_4 середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
у розмірі 177 498 грн 60 коп.
визначена судом без утримання податків
та інших обов'язкових платежів.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_6, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати додаткове рішення
апеляційного суду та постановити нове
судове рішення про відмову у
задоволенні заяви про ухвалення
додаткового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення апеляційного суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Ухвалюючи додаткове рішення,
апеляційний суд правильно виходив із
положень ст. 220 ЦПК України, роз'яснень,
наданих у п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці».

Доводи касаційної скарги про те, що суд
фактично змінив своє рішення
безпідставні, так як суть рішення суду
залишилась незмінна, а таке додаткове
рішення суду лише дає підстави
роботодавцю виконати свої обов'язки
податкового агента згідно вимог ПК
України.

Оскільки з матеріалів справи та змісту
касаційної скарги не вбачається
неправильного застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_6, відхилити.

Додаткове рішення апеляційного суду м.
Києва від 9 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
С.Ф. Хопта

А.О. Лесько

Д.Д.
Луспеник