Номер провадження № 22-ц/785/2609/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3, - ОСОБА_4,

відповідачки ОСОБА_5, та її
представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 13 грудня 2013 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
Августівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
про визнання недійсними свідоцтв про
право на спадщину за законом та
визнання права власності на земельну
ділянку,

в с т а
н о в и л а:

09 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що йому на праві власності
належить житловий будинок з
надвірними спорудами АДРЕСА_1,
розташований на земельній ділянці
площею 2000 кв.м., на підставі договору
дарування від 16 лютого 2001 року. В
договорі дарування зазначено, що
земельна ділянка належить
Августовськькій сільській раді, але ця
ділянка була приватизована його
батьком ОСОБА_7 й останній 26 жовтня 2000
року отримав державний акт на право
власності на землю, який
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
приватної власності на землю за № 1436.
Оскільки Августівська сільська рада
надала довідку про те, що земля
належить сільській раді, не був
оформлений договір дарування ділянки,
чим була порушена ст. 30 ЗК України, який
був чинний на той час. ІНФОРМАЦІЯ_1
його батько ОСОБА_7 помер і відкрилася
спадщина на цю земельну ділянку. 05
травня 2007 року Біляївська державна
нотаріальна контора видала свідоцтва
про право на спадщину за законом на
земельну ділянку йому та відповідачці
ОСОБА_5 У теперішній час він звернувся
заявою про виготовлення державного
акту на землю, але йому відмовили у
цьому та порадили звернутися до суду,
так як свідоцтва про право на спадщину
є незаконними. Він вважає, що строк
позовної давності не пропустив,
оскільки про порушене право йому стало
відомо в квітні 2013 року.

Посилаючись на ці обставини, на ст. ст.
256, 257, 261, 391, 392, 393 ЦК України, ст. 30 ЗК
України (1990р.), позивач ОСОБА_3 просив
суд позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_6 проти позову заперечували і в
своїх поясненнях зазначали про те, що
ще в квітні 2007 року позивачу ОСОБА_3
було відомо про те, що відповідачка
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом на частину спірної
земельної ділянки, а тому просили суд
застосувати строк позовної давності й
в позові відмовити.

Представник відповідача,
Августівської сільської ради, в судове
засідання не з'явився.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивача ОСОБА_3,
пояснення на апеляцію представника
позивача ОСОБА_3, - ОСОБА_4, відповідачки
ОСОБА_5, та її представника ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення суду першої інстанції
постановлено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
16 лютого 2001 року ОСОБА_7, який є батьком
позивача ОСОБА_3, подарував сину
житловий будинок з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, розташований на
земельній ділянці площею 2000 кв.м., (а.с.
7,8). В п. 1 договору зазначено, що
земельна ділянка належить
Августівськькій сільській раді (а.с. 7).

Спірна земельна ділянка, на якій
розташований вказаний житловий
будинок, належала на праві власності
батьку позивача на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю від 26 жовтня 2000 року,
який зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
приватної власності на землю за № 1436
(а.с. 34).

Частинами 1, 2 та 3 ст. 2 Закону України
"Про власність" № 697-ХІІ від 07 лютого 1991
року, який був чинний на час укладання
договору дарування будинку,
передбачено, що право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном.

Право власності в Україні
охороняється законом. Держава
забезпечує стабільність правовідносин
власності.

Кожен громадянин в Україні має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися майном особисто або
спільно з іншими.

У частинах 1, 2 та 3 ст. 4 вказаного Закону
зазначено, що власник на свій розсуд
володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном.
Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, що не суперечать
закону. Він може використовувати
майно для здійснення господарської
та іншої, не забороненої законом,
діяльності, зокрема, передавати його
безоплатно або за плату у володіння і
користування іншим особам. Всім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

Відповідно ст. 243 ЦК УРСР (1963р.), який був
чинний на час укладання договору
дарування будинку, за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність.

Договір дарування вважається
укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Однак ОСОБА_7 не розпорядився земельною
ділянкою на свій розсуд й вона
залишилася у його власності.

Згідно із ч. 1 ст. 30 ЗК України (1990р.) при
переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право
власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 батько
позивача - ОСОБА_7, помер (а.с. 16) й
відкрилася спадщина на цю земельну
ділянку. Позивач ОСОБА_3 та
відповідачка ОСОБА_5 звернулися до
нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини (а.с. 14, 20).

15 травня 2007 року Біляївська державна
нотаріальна контора видала позивачу
ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину
за законом на 2/3 частини спірної
земельної ділянки (а.с. 41, 42), 13 травня
2007 року відповідачці ОСОБА_5 видано
свідоцтво на 1/3 частину ділянки (а.с.
46-47).

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
на момент оформлення спадщини та
отримання свідоцтв про право на
спадщину за законом - у травні 2007 року,
позивачу ОСОБА_3 було з достовірністю
відомо про те, що спірна земельна
ділянка належала спадкодавцю на праві
власності з 2000 року, тобто до укладання
договору дарування будинку.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого права або
інтересу.

Згідно ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Перебіг позовної
давності починається від дня коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особі, яка його порушила.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, з
позовом ОСОБА_3 звернувся до суду 09
вересня 2013 року, тобто після спливу
строку позовної давності.

З огляду на викладене, колегія судів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що в
судовому засіданні позивачем не було
доведено поважності причини пропуску
строку позовної давності, тому є
підстави для відмови у позові.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Доводи позивача ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки судом не
враховано, що до квітня 2013 року він не
міг передбачати, що є право на спірну
земельну ділянку, не приймаються до
уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач ОСОБА_3 був зобов'язав довести в
судовому засіданні ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції всебічно та повно з'ясував
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору, дав
належну оцінку наданим сторонами у
справі доказам у відповідності до
положень процесуального
законодавства та правильно виходив з
того, що законних підстав для
задоволення позову не має.

Посилання позивача ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі на те, що у
відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК
України, на його вимоги не поширюється
позовна давність, не приймаються до
уваги за таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України,
яка була чинна до 15 січня 2012 року, на
вимогу власника або іншої особи про
визнання незаконним правового акту
органу державної власності, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право.

З такими вимогами позивач ОСОБА_3 не
звертався, тому його посилання на
вказану норму закону є помилковими.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 13 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький