У Х В А Л А

14 лютого 2014 року суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, ознайомившись в м. Маріуполі з позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення індексації заробітної плати з компенсацією, -

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2014 року позивачка звернулась до Іллічівського райсуду м. Маріуполя з позовом, в якому просить зобовязати відповідача провести розрахунок індексації заробітної плати за період з березня 2003 року до моменту її звільнення, та стягнути з відповідача на її користь заборговану індексацію заробітної плати за з березня 2003 року до моменту її звільнення з компенсацією втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати.

Позовна заява має бути залишена без руху як така, що не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, згідно з якою позовна заява повинна містити, зокрема, ціну позову щодо вимог майнового характеру, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці керується тим, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення заборгованої індексації заробітної плати, тобто з позовом майнового характеру, позивачка всупереч вимогам п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України не вказує ціну позову.

Крім того, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У позовній заяві відсутні відомості про розмір невиплачених сум індексації та компенсації, розрахунок яких, відповідно до ст. 10 ЦПК України, є обовязком позивача. Суд не вправі перекладати цей обовязок на відповідача шляхом зобовязання останнього надати відповідні розрахунки в порядку витребування доказів, оскільки витребувані можуть бути лише ті письмові (речові) докази, які обєктивно існують на момент розгляду питання про їх забезпечення у якості відповідних предметів матеріального світу. Спонукання відповідача до створення письмових доказів є неприпустимим, як таке, що порушує принцип змагальності сторін.

У цьому звязку слід зауважити, що ані норми процесуального законодавства (ст. ст. 60, 61 ЦПК), ані матеріальний закон (КЗпП) не містять правила про презумпцію неправомірності діянь роботодавця. Відповідно до загальних положень цивільного права будь-яка презумпція може стосуватися лише вини відповідача, на якого в такому випадку покладається обовязок доведення власної невинуватості (правомірності), інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, повинен доводити позивач. В даному випадку, при обранні адекватного способу захисту порушеного права, саме позивач відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України має навести розрахунки відповідних сум, як обставин, що обґрунтовують позовні вимоги.

При цьому позивачка не позбавлена можливості одержання вихідних даних для проведення таких розрахунків: в порядку ст. 49 КЗпП України; шляхом звернення до суду із заявою про забезпечення доказів, необхідних на цьому етапі для складання позовної заяви; одержання відомостей у відділі персоніфікації районного управління ПФУ тощо.

Крім того, позивачкою не коректно визначено період, протягом якого порушувалось її право і не виплачувалась індексація заробітної плати.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Враховуючи, що за таких обставин у суду немає можливості прийняти рішення, зокрема зробити висновок щодо наявності у позивачки права на отримання певних сум та їх розмір, суд вважає за необхідне надати позивачці строк для усунення вказаних недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 121 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення індексації заробітної плати з компенсацією залишити без руху, надавши позивачці для усунення недоліків строк пять днів з дня отримання ухвали, про що повідомити позивачку, надіславши їй копію ухвали та розяснити, що у випадку, якщо вимоги не будуть виконані до зазначеного строку, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1