АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/301/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 638/859/13-ц
Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 січня 2013 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Котелевець А. В.,

суддів - Шаповал
Н.М., Кіпенка І.С.,

за участю секретаря -
Варюшичевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 30 жовтня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням, про визнання права
користування квартирою,

в с т а н
о в и л а:

В січні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися у суд із позовом до ОСОБА_1
та ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням, про
визнання права користування квартирою.

На обґрунтування вказали, що ОСОБА_2
та ОСОБА_4 перебували в юридичному
шлюбі, зареєстрованому 3 червня 1989
року Палацем «Жовтневий» м. Харкова
за актовим записом № 620.

На підставі рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 16 вересня
2004 року шлюб розірвано, а місце
проживання неповнолітньої дитини -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з
матір'ю ОСОБА_4

Відповідачі зареєстровані та
проживають в двокімнатній жилою площею
27, 15 кв. м. квартирі АДРЕСА_1.

Окрім ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за вказаною
адресою зареєстрований ОСОБА_3, який
потребує постійного стороннього
догляду та нагляду.

Позивачка є законним представником
сина, однак зареєстрована в квартирі
АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що 26 листопада 2012
року відповідачі змусили їх звільнити
житло та змінили замки, просили усунути
перешкоди в користуванні житловим
приміщенням; визнати за ОСОБА_4 право на
користування квартирою АДРЕСА_1;
вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в це житло.

Відповідачі позов не визнали,
посилаючись на те, що ОСОБА_4
зареєстрована за іншою адресою, а
ОСОБА_3 ніхто не перешкоджає проживати
у спірному житлі.

Рішенням Дзержинського районного
суду м. Харкова від 30 жовтня 2013 року
позов задоволено.

Постановлено усунути перешкоди в
користуванні житлом шляхом вселення
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

За ОСОБА_4 визнано право на
користування квартирою АДРЕСА_1.

З ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках
стягнуті судові витрати в загальному
розмірі 1 929 грн. 42 коп.

В апеляційній скарзі відповідачі,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
просять скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалити нове рішення про
закриття провадження у справі в
частині вселення в спірне житло ОСОБА_3
та відмови в задоволенні позову ОСОБА_4
Зокрема зазначають, що позов не містить
обґрунтувань порушення права ОСОБА_4,
яка зареєстрована в іншому житлі;
вимог про стягнення судових витрат не
заявлено; спору між ними та ОСОБА_3, який
страждає на психічне захворювання, про
порядок користування квартирою немає.

Позивачі рішення суду першої
інстанції не оскаржили, своїх
заперечень на апеляційну скаргу не
надали.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції - судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції вважав доведеними вимоги
щодо усунення перешкод в користуванні
квартирою АДРЕСА_1. Однак погодитись з
таким висновком не можна, оскільки суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні
(стаття 213 ЦПК України).

Проте вказаним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що
наймачем спірного жилого приміщення -
двокімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1
- матір відповідача.

Окрім відповідачів, за вказаною
адресою зареєстрований ОСОБА_3 - син
ОСОБА_2, який потребує постійного
стороннього догляду та нагляду.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в
юридичному шлюбі, зареєстрованому 3
червня 1989 року Палацем «Жовтневий» м.
Харкова за актовим записом № 620.

На підставі рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 16 вересня
2004 року шлюб розірвано, а місце
проживання неповнолітньої дитини -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з
матір'ю ОСОБА_4 (а. с. 5, 7, 10).

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України
особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування приміщенням, якщо при
вселенні між цими особами, наймачем та
членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в п. 9
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив, що, вирішуючи спори
про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотримано встановленого порядку при їх
вселенні, зокрема, чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
цих роз'яснень не врахував.

Між тим, заперечуючи проти позову,
відповідачі в особі свого представника
в суді апеляційної інстанції пояснили,
що позивачка проживала в спірному
житлі під час перебування у шлюбі з
ОСОБА_2 При цьому зберігала та зберігає
до цього часу право користування іншим
жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2
(а. с. 6).

ОСОБА_3 зареєстрований в зазначеній
квартирі з 11 лютого 1994 року. Після
розірвання шлюбу між батьками він
проживав в спірному житлі. Йому
надавалася відповідна допомога як
бабусею, так і батьком. Позивачка
відвідувала сина. Вважаючи, що догляд
за дитиною не є задовільним, ОСОБА_4 рік
тому забрала сина проживати до себе.

Ніяких перешкод у користуванні
спірним житлом ОСОБА_3 відповідачі не
чинять та не перешкоджають ОСОБА_4
навідуватися до сина, якщо він буде
проживати в цьому житлі.

Доказів того, що відповідачами
порушуються житлові права позивачів,
матеріали справи не містять. Не надано
таких доказів і суду апеляційної
інстанції.

За таких обставин, не можна визнати
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про задоволення позову,
усунення перешкод в користуванні
житлом шляхом вселення ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 та визнання
за ОСОБА_4 права на користування цим
житлом.

Рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги про
закриття провадження у справі щодо
ОСОБА_3 не можуть бути прийняті до
уваги.

Підстави закриття провадження у
справі передбачені статтею 205 ЦПК
України. Відсутність спору між
відповідачами та ОСОБА_3, який страждає
на психічне захворювання, про порядок
користування квартирою не є підставою
для закриття провадження у справі в
розумінні статті 205 ЦПК України.

Стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК України).

Оскільки позов задоволенню не
підлягає, підстав для стягнення
судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.
п. 1, 4, 313, 316, 319 ЦПК України, судова
колегія

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 30 жовтня 2013 року
скасувати.

В позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням, про
визнання права користування квартирою
відмовити.

Рішення набирає чинності негайно і
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
його проголошення безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

судді