АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/7782/14
Головуючий 1 інст. - Татарінова О.А.
Справа 2-70/13
Доповідач - Пилипчук Н.П.
Категорія - договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Пилипчук Н.П.,

суддів:
Кірсанової Л.І.,

Трішкової І.Ю.,

при секретарі -
Костенко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4,

на рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 21 лютого 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус Луганського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання договорів дарування та
біржової угоди купівлі-продажу
автомобіля недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2010 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 24 вересня 2009 року з ОСОБА_4 на її
користь стягнуто заборгованість у
розмірі 726 003,81 грн. Ухвалами цього ж
суду від 26 травня 2008 року та від 05
червня 2008 року був накладений арешт на
його майно, в тому числі на автомобіль
марки Тоуоtа Landcruiser, державний номерний
знак НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_1.
Зазначені ухвали були скасовані
ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 27 серпня 2008 року, проте
ухвалою Жовтневого районного суду м.
Луганська від 04 вересня 2008 року на
зазначене майно повторно було
накладено арешт. 03 вересня 2008 року
ОСОБА_7 подарував вказану квартиру
ОСОБА_8, яка доводиться йому донькою.
Крім того, 19 травня 2009 року він за 800 грн.
продав доньці автомобіль марки Тоуоtа
Landcruiser, державний номерний знак НОМЕР_2.
Посилаючись на те, що зазначені
договори укладені з метою ухилення від
виконання рішення суду про стягнення
заборгованості, не направлені на
настання реальних правових наслідків і
є фіктивними, позивачка просила
визнати договори дарування квартири та
купівлі-продажу автомобіля недійсними
та застосувати наслідки недійсності
правочинів.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 21 лютого 2013 року позов
ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсними
внаслідок фіктивності договір
купівлі-продажу автомобіля від 19
травня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_8 на товарній біржі «Слов'янська»
та договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 03 вересня 2008 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_8 Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 21 травня 2013 року рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 21 лютого 2013 року скасовано та
постановлено нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договорів
дарування та біржової угоди
купівлі-продажу автомобіля недійсним
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від З0 жовтня 2013
року рішення апеляційного суду
Луганської області від 21 травня 2013 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 03 лютого 2014 року рішення
районного суду скасовано. У
задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року
рішення апеляційного суду Луганської
області від 03 лютого 2013 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
апеляційного суду.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України від 12
серпня 2014 року «Про здійснення
правосуддя та кримінального
провадження у зв'язку з проведенням
антитерористичної операції» та
розпорядження Голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 вересня 2014 року
територіальну підсудність даної
справи визначено апеляційному суду
Харківської області.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2,
представник ОСОБА_4 просять рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 21 лютого 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволені позовних вимог посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушенням судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг,
судова колегія вважає за необхідне в їх
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
в провадженні Жовтневого районного
суду м. Луганська знаходилася цивільна
справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою колегії суддів судової палати
з цивільних справ апеляційного суду
Луганської області від 07.12.2009 року було
залишено без змін рішення Жовтневого
райсуду м. Луганська від 24.09.2009 року,
яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивачки
суму боргу за договором позики в
розмірі 689962 грн., суму з урахуванням
індексів інфляції 6713,33 грн., 3% річних
від простроченої суми - 27598,48 грн., а
також понесені судові витрати - 1730 грн.;
в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за необґрунтованістю (том 1
а.с. 9-12).

В ході розгляду зазначеної справи
26.05.2008 року ухвалою Жовтневого райсуду
м.Луганська був накладений арешт на
майно, що належить на праві приватної
власності ОСОБА_4 та знаходиться за
місцем його проживання за адресою:
АДРЕСА_5

Крім того 05.06.2008 року ухвалою
Жовтневого райсуду м. Луганська було
накладено арешт, крім іншого, на
автомобіль марки «Тоуоtа Landcruiser», 2007
року випуску державний номер НОМЕР_1,
квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою колегії суддів судової палати
з цивільних справ апеляційного суду
Луганської області від 27.08.2008 року (а. с.
13 - 15 т. 1) вказані ухвали Жовтневого
райсуду м. Луганська від 26.05.2008 року та
від 05.06.2008 року були скасовані, арешт із
зазначеного майна знятий.

03.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був
укладений договір дарування квартири
за адресою: АДРЕСА_6 який був
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, реєстровий номер 2120 (а. с.
10 - 11 т. 2, т. З - арк. 96 - інвентаризаційної
справи).

23 грудня 2008 року ухвалою Жовтневого
районного суду м. Луганська був
накладений арешт на майно, що належить
на праві приватної власності ОСОБА_9,
зокрема, автомобіль марки «Тоуоtа
Landcruiser», 2007 року випуску державний
номер НОМЕР_1, квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Луганської області від 13.05.2009 року ( а. с.
6 - 8 т. 1) ухвалу Жовтневого райсуду
м.Луганська від 23.12.2008 року було
змінено: в частині накладення арешту на
автомобіль марки «Тоуоtа Landcruiser», 2007
року випуску державний номер НОМЕР_1, -
було скасовано, в іншій частині ухвалу
суду було залишено без змін.

19.05.2009 року на товарній біржі
«Словянська» між продавцем ОСОБА_4 та
покупцем ОСОБА_2 було укладено договір
купівлі-продажу транспортного засобу
реєстровий номер НОМЕР_4 (а. с. 159 т. 1),
предметом якого був автомобіль марки
«Тоуоtа Landcruiser», 2007 року випуску,
державний номерний знак зданий. Згідно
п. З Договору продавець продав цей
транспортний засіб покупцеві за 800 грн.

Згідно висновку спеціаліста №23/5 від
15.06.2011 року (а. с. 51 - 54 т. 2) середня
ринкова вартість автомобілю «Тоуоtа
Landcruiser», 2007 року випуску, станом на
19.05.2009 року становить 262614,16 грн.

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (а. с. 161 т. 1) право
власності ОСОБА_2 на автомобіль марки
«Тоуоtа Landcruiser», 2007 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_3, було
зареєстровано у ВРЕР м. Луганська 19.05.2009
року на підставі біржової угоди від
19.05.2009 року.

Ухвалою судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від
22.12.2010 року (а. с. 165 т. 1) рішення
Жовтневого райсуду м. Луганська від
24.09.2009 року та ухвалу колегії суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області
від 07.12.2009 року було скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного судом м.
Луганська від 30.03.2012 року з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 було стягнуто грошові
кошти за договором позики від 01.02.2008
року в сумі 714110 грн. 65 коп., 3% від
простроченої суми за порушення
грошового зобов'язання за договором
позики від 01.02.2008 року за період з 26.05.2008
року по 15.06.2011 року - 63200 грн. 52 коп.,
судові витрати у сумі 2630,48 грн., а всього
- 779941,65 грн. У задоволенні інших
позовних вимог було відмовлено за
необґрунтованістю.

Рішенням колегії суддів судової палати
з цивільних справ апеляційного суду
Луганської області від 02.07.2012 року (а. с.
260 - 261 т. 1) рішення Жовтневого райсуду м.
Луганська від 30.03.2012 року було змінено,
збільшено суму стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 за договором позики від
01.02.2008 року з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь період
прострочення грошового зобов'язання в
сумі 956287,33 грн. В іншій частині рішення
залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ (а. с. 75 - 76 т. 2) рішення Жовтневого
райсуду м. Луганська від 30.03.2012 року та
рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Луганської області від 02.07.2012 року було
залишено без змін.

Матеріалами справи підтверджено, що
ВДВС Луганського МУЮ вчинялися
виконавчі дії щодо виконання ухвали
Жовтневого райсуду м. Луганська від
05.06.2008 року, ухвали Жовтневого райсуду
м. Луганська 23 грудня 2008 року, рішення
Жовтневого райсуду м. Луганська від
24.09.2009 року, рішення Жовтневого райсуду
м. Луганська від 30.03.2012 року, рішення
колегії суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Луганської області від 02.07.2012 року.

Так, постановами державного виконавця
Жовтневого ВДВС Луганського МУЮ від
10.06.2008 року (т. З - арк. 76-81
інвентаризаційної справи) при
примусовому виконанні ухвали
Жовтневого райсуду м. Луганська від
05.06.2008 року було накладено арешт на
квартиру АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_4
та на автомобіль марки «Тоуоtа Landcruiser»,
обтяження зареєстровані у
встановленому законом порядку.

Постановою держвиконавця Жовтневого
ВДВС Луганського МУЮ від 01.09.2008 року (т.
З - арк. 86 інвентаризаційної справи)
було знято арешт з квартири АДРЕСА_4,
яка належить ОСОБА_4. Підставою для
цього стала ухвала апеляційного суду
Луганської області від 27.08.2008 року про
зняття арешту з цієї квартири,
обтяження об*єкту нерухомого майна
було вилучено з реєстру заборон.

На виконання рішення Жовтневого
райсуду м. Луганська від 24.09.2009 року був
виданий виконавчий лист від 26.01.2010 року,
відкрито виконавче провадження, яке
було закінчено 14 січня 2011 року у зв*язку
із скасуванням судового рішення на
виконання якого видано виконавчий лист
(т. З - останній аркуш інвентаризаційної
справи).

На виконання рішення Жовтневого
райсуду м. Луганська від 30.03.2012 року,
рішення апеляційного суду Луганської
області від 02.07.2012 року був виданий
виконавчий лист від 25.07.2012 року,
відкрито виконавче провадження 07.09.2012
року.

На цей час зазначені судові рішення про
стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь
позивача не виконано.

Більш детально дослідити ход
виконавчих проваджень, що стосуються
цієї справи та перевірити які заходи
вживались для виконання остаточного
судового рішення у справі про
стягнення боргу, оглянути матеріали
виконавчого провадження судова
колегія позбавлена можливості,
оскільки м. Луганськ перебуває в зоні
АТО, поштове сполучення із м. Луганськ
на цей час відсутнє.

Таким чином, сторони наполягають,
матеріалами справи підтверджено, що на
час укладення оспорюваних правочинів
спірні автомобіль та квартира під
арештом не перебували, ухвали про
забезпечення позову щодо цього майна
були скасовані, відомості про
обтяження спірного майна не містились
у Єдиному реєстрі заборон.

Судова колегія вважає, що за таких
обставин неможна вважати, що
укладенням оспорюваних угод був
порушений публічний порядок в
розумінні ст. 228 ЦК України.

Між тим, позивач просить визнати
оспорювані правочини недійсними
внаслідок їх фіктивності.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов*язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі - продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність іншої сторони (покупцю), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно/ товар/ та сплатити за
нього визначену грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов*язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Недотримання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами)
зазначених вимог, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК
України тягне за собою визнання такого
правочину недійсним.

Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України
правочин може бути визнаний судом
недійсним у разі заперечення його
дійсності однією зі сторін або іншою
зацікавленою особою на підставах,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
наявність підстав для визнання
оспорюваних договорів недійсними
внаслідок їх фіктивності.

Спірні договори відповідачем були
укладені після пред'явлення до нього
позову про повернення боргу, через
нетривалий час після скасування
арештів на майно, при цьому ОСОБА_4 не
міг не розуміти, що на це майно може
бути звернено стягнення для погашення
боргових зобов*язань перед позивачем.

Так, 01.09.2008 року, в день, коли обтяження
об*єкту нерухомого майна було вилучено
з реєстру заборон, ОСОБА_4 звернувся до
МКП БТІ із заявою - терміновою (т. З - арк.
88 інвентаризаційної справи), в якій
просив надати йому інформацію з
Реєстру прав власності на квартиру за
адресою: АДРЕСА_6 для її дарування.

Витяг з Реєстру прав власності на
нерухому майно №20090661 було видано
ОСОБА_4 02.09.2008 року (т. З арк. 93
інвентаризаційної справи).

03.09.2008 року ОСОБА_2 звернулася до МКП БТІ
з заявою - терміновою про реєстрацію
прав власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 (т. З - арк. 95 - інвентаризаційної
справи).

03.09.2008 року МКП БТІ було зареєстровано
право власності ОСОБА_2 на квартиру за
адресою: АДРЕСА_6 та видано Витяг з
Реєстру прав власності на нерухому
майно №20104 507 (т. З - арк. 97 -
інвентаризаційної справи).

Судова колегія вважає, що за вказаних
обставин ОСОБА_4 уклав із донькою
ОСОБА_8 фіктивний правочин дарування
квартири з метою уникнути примусового
виконання боргових зобов*язань.

Відповідачі наполягали, що оспорюваний
договір неможна вважати фіктивним,
оскільки ОСОБА_8 прийняла дар, а саме
зареєструвала право власності,
проживає у спірній квартири, сплачує
комунальні послуги.

Однак матеріалами справи підтверджено,
що ОСОБА_8 та ОСОБА_7, як проживали та
були зареєстровані у спірній квартирі
з 2007 року, тобто до укладення договору
дарування, так і продовжили проживати в
ній після вчинення оспорюваного
правочину.

Так, згідно довідки ТСК «Обувщик» від
03.11.2010 року № 257 (а. с. 178 т. 1) ОСОБА_2
проживає за адресою: АДРЕСА_1; її
паспортні дані (а. с. 19 т. 1) містять
відомості про її реєстрацію за
вказаною адресою з 05.06.2007 року.

Паспортні дані ОСОБА_4 (а. с. 33 т. 2)
містять відомості про його реєстрацію
за адресою: АДРЕСА_7 з 06.03.2010 року.

Однак, згідно повідомлення депутата
Поріченської сільської ради Красно
донського району Луганської області
від 02.12.2010 року № 720 (а. с. 272 т. 1) ОСОБА_4 на
території Поріченської сільської ради
за адресою: АДРЕСА_8 не проживає.

З акту про проживання від 23.11.2010 року (а.
с. 271 т. 1), який було складено мешканцями
будинку АДРЕСА_9 м. Луганська,
посвідчено підписом члена правління
ТСК «Обувщик» та печаткою вказаного
житлового кооперативу, вбачається, що
ОСОБА_4 з 2003 року постійно проживає в
квартирі №7 3 вказаного будинку спільно
з дружиною та донькою ОСОБА_2.

Суд першої інстанції дав правильну
оцінку довідці ТСК «Обувщик» від 21.08.2012
року № 1369 та повідомленням щодо сплати
комунальних послуг (а. с. 24, 25, 26 т. 2). Так,
повідомлення по сплаті комунальних
платежів складені на прізвище «ОСОБА_2»
без зазначення ініціалів.

В рамках кримінальної справи за
обвинуваченням ОСОБА_4 за ст. ст. 364 ч. 2,
219, 358 ч. З КК України, ОСОБА_4 09.11.2011 року
було обрано запобіжний захід у вигляді
підписки про невиїзд за фактичним
місцем проживання - АДРЕСА_1 (а. с. 28, 73 т.
2).

Згідно платіжних документів (а. с. 17 9 т.
1, а. с. 27, т. 2) ОСОБА_8 оплачувала
комунальні послуги по квартирі за
адресою: АДРЕСА_1: 08.11.2010 року, 07.06.2010
року, 17.04.2012 року, 27.12. 2011 року.

Факт сплати комунальних послуг ОСОБА_8
не спростовує висновків суду про
фіктивність правочину, оскільки вона
проживаючи у спірній квартирі, була
споживачем комунальних послуг,
відомостей про сплату комунальних
платежів до січня 2010 року, тобто до
звернення позивача до суду із
зазначеним позовом, матеріали справи
не містять.

Згідно відповіді старшого слідчого з
особливо важливих справ Слідчого
управління Державної податкової
служби Луганської області ОСОБА_4
перетинав кордон Російської Федерації
17 травня 2008 року, а повернувся до
України 23 січня 2009 року (т. З а.с. 60).

З цього приводу представник ОСОБА_2
суду пояснив, що ОСОБА_4 подекуди
перетинав кордон поза митними пунктами
пропуску.

Представник ОСОБА_5 факт підписання
оспорюваного договору дарування саме
ОСОБА_4 не заперечував.

Лише та обставина, що оспорюваний
договір нотаріально посвідчений та
здійснена його державна реєстрація не
є підтвердженням виконання договору
дарування сторонами та не є підставою
для відмови у задоволенні позову.

Крім того, ОСОБА_7, знаючи про судовий
спір щодо стягнення з нього значної
грошової суми, продав автомобіль марки
«Тоуоtа Landcruiser», державний номерний
знак НОМЕР_2 своїй доньці, ОСОБА_8, за 800
грн., хоча ринкова ціна цього
автомобіля значно вища, тобто
автомобіль був реалізований за значно
заниженою ціною.

З повідомлення ДПС у Луганській
області ДПС України від 12.09.2012 року №
2896/09-2 / а. с. 28 т. 2/ вбачається, що ОСОБА_4
неодноразово в період з січня 2012 року
по травень 2012 року здійснював виїзди за
межі України, керуючи автомобілем,
державний номер якого ВВ 6785 ВМ.

Належними та допустимими доказами
підтверджено, що після укладення
договору ОСОБА_4 продовжував
експлуатувати зазначений автомобіль
та перетинати на ньому державний
кордон України (т. З а.с. 60-69), таким чином
покупцеві автомобіль не передав.

Матеріалами справи підтверджено, що
відносно ОСОБА_4 була порушена
кримінальна справа, за ст. 219, ст. 358 ч. 1,
ст. 358 ч. 3, ст. 364 ч. 2 КК України. Крім
іншого, ОСОБА_4 звинувачувався в тому,
що, діючи умисно та протиправно, з метою
уникнути виконання своїх зобов*язань
перед кредиторами, серед яких ОСОБА_5,
та бюджетом, шляхом укладення завідомо
невигідних угод, штучного погіршення
свого фінансового та матеріального
становища довів себе до стійкої
фінансової неспроможності,
спричинивши збитки кредиторам, в тому
числі реалізував своїй доньці
автомобіль марки «Тоуоtа Landcruiser» за 800
грн, в той час, як його вартість на
момент продажу становила 863308,10 грн. та
подарував доньці належну йому
квартиру.

Свою вину у скоєнні злочину,
передбаченого ст. 219 КК України -
доведення до банкрутства ОСОБА_4 визнав
у повному обсязі. Постановою
Ленінського районного суду м. Луганськ
від 08 січня 2013 року ОСОБА_4 було
звільнено від кримінальної
відповідальності за ст. 219 КК України у
зв*язку із спливом строку давності,
кримінальну справу закрито.

Між тим, ОСОБА_2. наполягає, що укладаючи
оспорювані угоди вона мала намір на
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цими правочинами, однак
такі доводи судова колегія не приймає,
оскільки ОСОБА_8 доводиться ОСОБА_4
рідною донькою, тому при укладенні угод
також була зацікавлена у збереженні
його майна та вирішенні справи на його
користь.

Таким чином, правильним є висновок суду
першої інстанції про те, що оспорювані
угоди, за якими право власності на
набуте майно переходило від
відчужувача ОСОБА_10 до набувача
ОСОБА_2., не були направлені на
виникнення прав та обов'язків у
останньої щодо цього майна, дії сторін
не були спрямовані на реальне
встановлення, зміну, припинення,
відновлення і т.п. цивільних прав та
обов'язків; укладаючи оспорювані
договори про відчуження належного йому
майна, відповідач ОСОБА_4, намагався
уникнути звернення стягнення на нього
у разі задоволення позову ОСОБА_5 до
нього про стягнення суми боргу,
порушуючи своїми діями її право на
отримання належного відшкодування її
порушених прав у вигляді повернення
отриманих за договором позики коштів.

Судом першої інстанції правильно
досліджені і оцінені обставини по
справі, надані сторонами докази, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія
судової палати,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 21 лютого 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -