РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10684/14-ц

пр. № 2/759/4155/14

17 листопада 2014 року
м.
Київ

Святошинський районний суд
м. Києва у складі головуючого судді
Ключника А.С. за участю секретарів
судового засідання Самайди А.В.,
Борисенко А.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
судових засідань цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за розпискою,

ВСТАНОВИВ :

Позивач 20.06.2014 року звернувся до
суду з позовом до відповідача, про
стягнення боргу за розпискою
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
позивач 08.10.2013 року надав відповідачу у
борг грошові кошти у сумі 2500,00 грн., що
було оформлено письмовою розпискою на
умовах строковості та зворотності,
терміном на один місяць, проте після
настання строку повернення грошових
коштів, відповідач останні добровільно
не повернув, у зв'язку з чим позивач
вимушений був звернутися до суду з
відповідним позовом в якому просив
стягнути з відповідача суму боргу та
відсотки за користування коштами, а
також судові витрати.

У судовому засіданні 24.09.23014 року
відповідач позов визнав у повному
обсязі.

За згодою сторін, у судовому
засіданні оголошено перерву для
надання можливості сторонам вирішити
спір в досудовому порядку.

У судовому засіданні 17.11.2014 року
позивач позов підтримав з підстав
викладених у позовній заяві.

У судове засідання 17.11.2014 року
відповідач не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення
позивача, з'ясувавши обставини справи,
дослідивши письмові докази по справі,
дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій же сумі, що були передані йому
позичальником) у строк та в порядку
встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України
у разі визнання відповідачем позову
суд за наявності для того законних
підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

Згідно п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 року
№2 «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» - у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальні частині рішення
посилання на визнання позову без
з'ясування і дослідження інших
обставин справи.

Суд, зважаючи на вимоги ч.1 ст. 213
ЦПК України, якою встановлено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач
08.10.2013 року надав відповідачу у борг
грошові кошти у сумі 2500,00 грн., що було
оформлено письмовою розпискою на
умовах строковості та зворотності,
терміном на один місяць (а.с. 2).

Крім того, в усній формі сторони
досягли згоди, що у випадку прострочки
платежу відповідач зобов'язується
сплатити позивачу 200 грн. за кожні 10
днів прострочки, що за місяць складає 600
грн.

У встановлений термін відповідач
кошти не повернув з приводу чого сума
боргу на час звернення позивача до суду
складає 6900 грн.

Судом встановлено, що позивач
повністю виконав умови договору позики
та надав відповідачу кошти на умовах їх
повернення у строки погоджені
сторонами, а відповідачем порушено
умови договору позики та не повернуто
кошти позивачу.

25.02.2014 року позивачем відповідачу
була надіслана претензія, однак
визнаючи борг відповідач відмовився
повернути кошти в добровільному
порядку обґрунтовуючи відмову -
відсутністю грошей.

Враховуючи наведене, суд
приходить до висновку про те що вимоги
позивача є обґрунтованими, оскільки
відповідач не виконав грошові
зобов'язання передбачені договором
позики у встановлені договором строки,
тому остання має бути стягнута у
примусовому порядку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
встановлено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Таким чином, на користь позивача з
відповідача підлягає стягненню сума
судового збору 243, 60 грн. сплачена
позивачем згідно квитанції від 19.06.2014
року (а.с. 5).

Як визначено у ст. 79 ЦПК України,
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. Розмір судового збору, порядок
його сплати, повернення і звільнення
від сплати встановлюються законом. До
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать, зокрема, витрати на
правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК
України, витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги.

На підтвердження витрат,
пов'язаних із оплатою правової
допомоги, позивач надав, квитанцію №
226685 від 18.06.2014 року, згідно якої сплатив
300 грн. за надання правової допомоги
(а.с. 4), а тому, ці витрати підлягають
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 611, 625, 1046, 1048, 1049,
1050 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209,
212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за розпискою -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, 1963 року народження,
що проживає за адресою: АДРЕСА_2 на
користь ОСОБА_1, 1976 року народження, що
проживає за адресою: АДРЕСА_1
заборгованість за борговою розпискою
від 08.10.2013 року у сумі 6900 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, 1963 року народження,
що проживає за адресою: АДРЕСА_2 на
користь ОСОБА_1, 1976 року народження, що
проживає за адресою: АДРЕСА_1 судові
витрати у справі у вигляді судового
збору 243, 60 грн., а також 300 грн. - витрат
понесених позивачем на правову
допомогу.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А. Ключник