АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача
ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 31 липня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, Головне управління
юстиції у м. Києві, державний нотаріус
Двадцять другої Київської державної
нотаріальної контори Ковток Алла
Іванівна про визнання недійсними
заповіту, дублікату заповіту та
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом,

В С Т А Н О В И ЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи:
приватний нотаріус КМНО ОСОБА_6,
Головне управління юстиції у м. Києві,
державний нотаріус Двадцять другої
Київської державної нотаріальної
контори Ковток А.І., в якому просила:
визнати недійсними заповіт від 06.09.1994,
посвідчений Державним нотаріусом
Двадцять другої Київської державної
нотаріальної контори Ковток А.І.,
зареєстрований у реєстрі за № 1у-1863;
дублікат даного заповіту від 25.08.2011,
зареєстрований за № 1-37, виданий
державним нотаріусом Київського
державного нотаріального архіву
ОСОБА_9, а також свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 14.02.2012, видане
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6,
зареєстроване за № 487.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувала, що після смерті її рідної
сестри ОСОБА_10, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, вона 05.08.2011 звернулася до
Сьомої Київської держаної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини. В подальшому
отримала відповідь від 13.08.2011 про те, що
спадкову справу заведено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 Після
звернення до приватного нотаріуса
стало відомо, що ОСОБА_10 склала заповіт
на користь ОСОБА_4, яким заповіла
останній АДРЕСА_1.

Вважає, що заповіт та виданий, у зв'язку
з втратою заповіту, його дублікат, а
також видане на його підставі
свідоцтво про право на спадщину є
недійсними оскільки, померла за життя
не могла скласти заповіт на
відповідачку, заповіт не відповідає
вимогам закону, а також заповіт і його
дублікат є різними за змістом і формою,
що є підставою для визнання їх
недійсними, у відповідності з вимогами
ст.ст. 203, 215, 228 та 1257 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 31.07.2014 в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким повністю задовольнити
заявлені позовні вимоги. Вказує, що суд
першої інстанції не вірно встановив
фактичні обставини справи, дав не
належну правову оцінку наявним у
справі доказам, безпідставно відмовив
в задоволенні клопотань позивача про
залучення до справи письмових доказів
та призначення комплексної експертизи
заповіту, внаслідок чого дійшов
хибного та необґрунтованого висновку
про відсутність підстав для визнання
недійсними заповіту, його дублікату та
свідоцтва про право на спадщину,
оскільки з матеріалів справи
вбачається та підтверджується
вимогами закону те, що спадкодавець не
могла за життя скласти заповіт на
відповідача, який, як і його дублікат,
за формою і змістом не відповідають
вимогам чинного законодавства і
різняться між собою за текстом.

В судовому засіданні позивач та її
представник підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Відповідач та її представник, а також
третя особа в судовому засіданні проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували за її безпідставністю та
необґрунтованістю і просили рішення
суду залишити без змін, оскільки воно
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились з судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Так, відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з
недоведеності та необґрунтованості
заявлених вимог, а відтак й відсутності
належних правових підстав для визнання
недійсними заповіту, дубліката
заповіту та свідоцтва про право на
спадщину за заповітом.

Вказаний висновок суду є законними та
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що ОСОБА_10 06.09.1994 в м. Києві
склала заповіт за яким на випадок своєї
смерті належну їй квартиру, що
знаходиться в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_4
Заповіт посвідчений 06.09.1994 державним
нотаріусом Двадцять другої Київської
державної нотаріальної контори
КовтокА.І., зареєстрований у реєстрі за
№ 1у-1863 (а.с. 149, т.1).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_10
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17, т.1).

Відповідно свідоцтва про народження
ОСОБА_2 та Витягу з державного реєстру
актів цивільного стану громадян про
державну реєстрацію народження
відносно ОСОБА_10, остання та позивачка
є рідні сестри, оскільки мають спільних
батьків (а.с. 21, 22, т. 1).

Судом першої інстанції обґрунтовано
зазначено, що згідно вимог Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України 2003
року, до спірних правовідносин в
частині визнання заповіту недійсним
слід застосовувати норми ЦК України у
редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 534 ЦК України (1963),
кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його одній або кільком особам як тим, що
входять, так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом.

Вимоги щодо складання заповіту на час
спірних правовідносин були визначені
ст. 541 ЦК України 1963 року, відповідно до
якої заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі з зазначенням місця і
часу його укладання, підписаний
особисто заповідачем і нотаріально
посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України 1963
року, недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону.

Звертаючись до суду з даним позовом
позивач вказувала, що заповіт є
підробленим, оскільки ОСОБА_10 не
складався, а також заповіт було
посвідчено з порушенням законодавства.

Надані позивачем докази нібито на
підтвердження того, що ОСОБА_10 не могла
скласти заповіт у м. Києві, так як
проживала в іншому місці, обґрунтовано
відхилені судом, оскільки вони не
можуть достеменно свідчити про
неможливість складання заповіту
заповідачем у м. Києві.

Судом також було призначено
почеркознавчу експертизу з метою
з'ясування питання чи підписувався
спірний заповіт ОСОБА_10

Відповідно до висновку експертів
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз від 13.05.2014
№ 3533/3534/14-32, підпис від імені ОСОБА_10 на
першій сторінці заповіту від 06.09.1994
складеного на ім'я ОСОБА_4, посвідченого
Державним нотаріусом Двадцять другою
Київської державної нотаріальної
контори Ковток А.І., зареєстрований в
реєстрі за № 1у-1863 на 1 арк., виконано
ОСОБА_10 рукописним способом кульковою
ручкою без попередньої технічної
підготовки чи використання технічних
засобів (а.с. 19-22, т. 2).

Щодо посилань позивача на ті обставини,
що у заповіті не зазначена дата і місце
народження заповідача, не вказана
особа, яка його писала, в
посвідчувальному написі відсутні
відомості чи робився заповіт за межами
нотаріальної контори, а дублікат
заповіту не відповідає оригіналу, то
суд першої інстанції цілком
обґрунтовано та правомірно не прийняв
їх до уваги у зв'язку з їх
безпідставністю та недоведеністю.

Згідно ст. 45 Закону України «Про
нотаріат», при посвідченні правочинів
і вчиненні інших нотаріальних дій у
випадках, передбачених законодавством,
нотаріусом перевіряється справжність
підписів учасників правочинів та інших
осіб, які звернулися за вчиненням
нотаріальної дії. Нотаріально
посвідчувані правочини, а також заяви
та інші документи підписуються у
присутності нотаріуса.

На час посвідчення заповіту була чинна
Інструкція про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затверджена наказом Міністерства
юстиції України від 18.06.1994 № 185 (далі по
тексту Інструкція), п. 82 якої було
визначено, що заповіт повинен бути
укладений у письмовій формі з
зазначенням місця і часу його
укладання, підписаний особисто
заповідачем.

Із змісту оспорюваного заповіту
вбачається, що він складений з
дотриманням вищевказаних вимог
діючого на той час законодавства, а
саме складений у письмовій формі із
зазначенням часу, місця його укладення,
підписаний ОСОБА_10, нотаріально
посвідчений. Зазначення дати і місця
народження заповідача у заповіті, на
час його посвідчення, Інструкцією не
передбачалось.

Перевіряючи обставини справи, судом
було витребувано із Київського
державного нотаріального архіву та
оглянуто в судовому засіданні
оригінальний примірник спірного
заповіту та Книгу реєстрів Двадцять
другої Київської державної
нотаріальної контори за 1994 рік. Заповіт
ОСОБА_10 був зареєстрований у реєстрі
нотаріальних дій 06.09.1994 за № 1у-1863 із
заповненням відповідних граф, у тому
числі зазначені паспортні дані
заповідача, які відповідають даним
номеру, серії, даті та місця видачі
паспорту, що містяться у формі № 1,
оригінал якої витребовувався судом для
проведення почеркознавчої експертизи.
В подальшому паспорт ОСОБА_10
обмінювався 08.02.1996 (а.с. 113, т. 1). Отже,
особу заповідача ОСОБА_10 нотаріусом
встановлено за паспортом.

Також у книзі реєстрів нотаріальних
дій номери записів, що передують
нотаріальній дії № 1у-1863 за якою
зареєстрований заповіт ОСОБА_10, та
номери записів в подальшому, записані у
послідовному порядку, книга
пронумерована, прошнурована, скріплена
печаткою, містить засвідчувальний
лист, що виключають підроблення
документу.

Більш того, державним нотаріусом
Ковток А.І. посвідчувальний напис на
спірному заповіті зроблений по формі №
35, як це було передбачено наказом
Міністерства юстиції України «Про
затвердження форм реєстрів для
реєстрації нотаріальних дій,
нотаріальних свідоцтв,
посвідчувальних написів на угодах і
засвідчувальних документах» від 07.02.1994
№ 7/5.

Отже, порядок посвідчення заповіту
повністю відповідав вимогам закону.

Також судом обґрунтовано встановлено,
що дублікат заповіту отримувався
відповідачем у зв'язку із втратою
(викраденням) оригіналу, що
підтверджується наявними у справі
доказами.

Дублікат заповіту ОСОБА_10 замість
втраченого оригіналу на запит
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
від 22.08.2011 був виданий ОСОБА_4 25.08.2011
державним нотаріусом Київського
державного нотаріального архіву
ОСОБА_9 за реєстровим номером 1-37 (а.с. 240,
т. 2).

Відповідно до п. 29 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2004 за № 20/5, яка була чинна до
07.03.2012, у разі втрати або зіпсування
документа, посвідченого або виданого
нотаріусом, за письмовою заявою осіб,
за дорученням яких або щодо яких
вчинялася нотаріальна дія, державним
нотаріусом державного нотаріального
архіву видається дублікат утраченого
або зіпсованого документа. Дублікати
документів, посвідчених або виданих
нотаріусом, можуть бути видані за
письмовою заявою спадкоємців осіб, за
дорученням яких або щодо яких
вчинялася нотаріальна дія, а також
виконавця заповіту та на запит
нотаріуса, яким заведено спадкову
справу.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що наявні похибки у
дублікаті заповіту, на які посилається
позивачка, а саме: відмінності з
оригіналом у написані закінчень слова
року (четвертого та четвертий),
скорочень та повного значення слів
(вулиця, квартира), пропущення слова
(номер) та переставлені слова у реченні,
не є підставами для визнання дублікату
заповіту недійсним.

Щодо висновку суду про відсутність
підстав для визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 14.02.2012, виданого
відповідачу, то такий висновок також
ґрунтується на вимогах закону,
оскільки свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом, яких
при розгляді справи встановлено не
було (ст. 1301 ЦК України).

Доводи наведені в апеляційній скарзі
висновків суду не спростовують та на
законність і обґрунтованість рішення
не впливають.

Так, апелянт вказує, що суд не повністю
з'ясував обставини справи, оскільки не
залучив і не дослідив договір
купівлі-продажу будинку позивачкою від
17.11.1987 та інші документи, подані з
клопотанням від 25.02.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 64 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Отже, процесуальний закон не дає право
стороні провадження подавати до суду
будь-які письмові документи, а лише ті,
які мають значення для справи, та
обґрунтовують вимоги або заперечення,
а тому суду не було підстав долучати до
справи письмові документи, які не
несуть інформації щодо предмета
доказування.

Твердження апелянта про
безпідставність і необґрунтованість
відмови у призначенні повторної
експертизи та комплексної технічної
експертизи, також не заслуговують на
увагу.

Судом за клопотанням позивача було
проведено почеркознавчу експертизу
підпису заповідача на заповіті.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 ЦПК України
повторна експертиза, яку просив
заявник, призначається судом у випадку,
якщо висновок експерта буде визнано
необґрунтованим або таким, що
суперечить іншим матеріалам справи або
викликає сумніви в його правильності,
судом може бути призначена повторна
експертиза, яка доручається іншому
експертові (експертам). Заявник не
довів того, що висновки експерта не
обґрунтовані. Експерт надав однозначні
у трактуванні висновки про те, що
заповіт підписано особою, яка в ньому
зазначена як заповідач.

Щодо проведення технічної експертизи в
межах комплексного експертного
дослідження, то суд правомірно
відмовив в її призначенні з огляду на
предмет і підстави позову та
сукупність наявних у справі доказів,
які дозволили суду повно та об'єктивно
розглянути справу.

Доводи апелянта про те що суд не
звернув увагу та не дав належну оцінку
тій обставині, що оскаржувані
документи вчинені не на нотаріальному
бланку, є цілком не обґрунтованими,
оскільки суперечать матеріалам справи
та вимогам чинних нормативних актів,
які передбачають порядок вчинення
нотаріальних дій та ведення
нотаріального діловодства, в тому
числі й формування архівних
документів.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції повно та всебічно
розглянув справу, надав всім доводам
сторін належну правову оцінку, оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 31 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді