Номер провадження: 22-ц/785/9414/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна,-

встановила:

У вересні 2014 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом та просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, зі сплатою відповідачеві компенсації вартості ? частини даної квартири.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 26.08.2011 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Від шлюбу подружжя має сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, причиною цього є різні погляди на життя та виникаючи між ними постійні сварки, що призвело до втрати почуття любові, довіри та поваги, тому просила розірвати шлюб.

Крім того, позивачка просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка є спільним майном подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати разом з нею, тому просила суд відступити від рівності часток подружжя та розподілити квартиру наступним чином: ? частини квартири відповідачу, а ? їй з дитиною. Але, оскільки квартира є неділимою, просила стягнути з неї на користь відповідача ? вартості квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_3. Відновлено позивачеві ОСОБА_3 дошлюбне прізвище Паніна. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у позовних вимогах щодо розподілу майна подружжя, в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про розподіл майна задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову щодо поділу майна подружжя, а тому інший частині не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 зі сплатою відповідачу ? частини вартості зазначеної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Крім того, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності по ? частині кожному з подружжя.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що 26 серпня 2011 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 150870 (а.с.5).

Від шлюбу подружжя має дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 322543 (а.с.11).

Під час перебування у шлюбі, 16.11.2012 року, подружжя придбало у рівних частках квартиру АДРЕСА_2, про що свідчить копія договору купівлі-продажу (а.с.6-9).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, зазначена квартира належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рівних частках, тобто по ? частині (а.с.10).

Позивачка просила поділити зазначену квартиру наступним чином: їй виділити ? частини квартири, оскільки вона буде проживати з дитиною, а відповідачу ? частину квартири, та у звязку з тим, що квартира є неділимою, просила визнати за нею право власності на усю квартиру, а з неї стягнути на користь відповідача компенсацію ? вартості квартири.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно п. 22 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Статтею 60 СК України, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 та ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласників за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вже було зазначено, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, та поділу не підлягає, оскільки право власності на спірну квартиру оформлено на сторони у рівних частках по ? частини за кожним, та підстав, що передбачені ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, за якою суд, в окремих випадках, може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування), у позивачки відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для відступу від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя, а посилання позивачки на те, що малолітня дитина буде проживати з нею, тому зазначене є підставою для відступу від рівності часток, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки утримання дитини батьками після розірванню шлюбу вирішується іншим шляхом. Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції, позивачка не зверталася до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, виходячи з наведених вимог закону та керуючись розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», підстав для задоволення вимог позивачки щодо відступу від рівності часток подружжя немає.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що усі зазначені обставини судом першої інстанції при ухвалені рішення були враховані, суд надав належну оцінку доказам та ухвалив законне, обґрунтоване рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_6

ОСОБА_2

ОСОБА_7