Справа № 500/7371/13-ц
Провадження № 2/500/509/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 лютого 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області у
складі:

головуючого - судді:
Бальжик О.І.

при секретарі:
Івановій Ю.П.

за участю представника позивачки:
ОСОБА_1

відповідача:
ОСОБА_2

представників
відповідачів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6
про визнання договору дарування
удаваною угодою, -

В С Т А Н О В И В:

30.10.2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_6
про визнання договору дарування
удаваним правочином. Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що в провадженні
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області знаходиться цивільна
справа за позовом ОСОБА_2 до неї про
розподіл спільного майна подружжя.
10.10.2013 року відповідачем ОСОБА_2 було
подано до суду заперечення на
зустрічну позовну заяву, в якій було
зазначено, що земельна ділянка площею
12,0 га, розташована на території
Камянської сільської ради, є його
особистою власністю, так як земельні
частки (паї), які в подальшому були
виділені на місцевості (в натурі), були
отриманні ним у дар. На підтвердження
викладених доводів, ОСОБА_2 надав
договір дарування, укладений між ним та
ОСОБА_6 22.02.2000 року. Вважає даний договір
удаваним, оскільки фактично між
сторонами було укладено договір
купівлі-продажу, згідно з яким покупець
ОСОБА_2 передав під розписку продавцю
ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 12 738
гривень. На її думку, передача
земельної ділянки була оформлена
договором дарування за тих підстав, що
відповідач ОСОБА_2 мав намір стати
одноособовим власником земельної
частки (паю) без урахування вимог
сімейного законодавства. Також просила
поновити їй строк звернення до суду із
позовною заявою, посилаючись на те, що
про наявність укладеного між
відповідачами договору їй стало відомо
лише під час розгляду справи про
розподіл спільного сумісного майна
подружжя.

Позивачка ОСОБА_5, будучи своєчасно та
належним чином повідомленою про дату,
час та місце розгляду справи, у судове
засідання не з'явилася, направивши
представника з належним чином
посвідченими повноваженнями.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_1, необмежений у
повноваженнях, позовні вимоги уточнив,
остаточно просив: поновити ОСОБА_5
строк для звернення до суду з позовною
заявою; визнати удаваним правочином
договір дарування права на земельну
частку (пай) серії АВІ №207348, укладений
22.02.2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2;
визнати, що 22.02.2000 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу права на земельну
частку (пай); визнати договір дарування
права на земельну частку (пай) серії АВІ
№207348, укладений 22.02.2000 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_2, договором купівлі-продажу
права на земельну частку (пай),
укладеним 22.02.2000 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 В обґрунтування позовних вимог
додатково пояснив, що на момент
укладення оспорюваного договору його
довірителька знаходилася за межами
України на заробітках, а тому не могла
знати його правову природу.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 вважали позов необґрунтованим
та безпідставним, посилаючись на те, що
позивачці було відомо про наявність
оскаржуваного договору дарування із
самого початку, а тому підстав для
поновлення строку позовної давності не
має. На додаткове запитання відповідач
ОСОБА_2 пояснив, що долучена позивачкою
до позовної заяви розписка про
отримання відповідачем ОСОБА_6
грошових коштів є додатковою гарантією
забезпечення зобов'язання. Тобто, у
випадку пред'явлення вимоги про
розірвання договору дарування він має
право поставити питання про отримання
від ОСОБА_6 коштів у розмірі 12
738 гривень. Протягом лютого-березня 2000
року право на земельну частку (пай) йому
подарувало чотири особи (ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.). В
будь-яких родинних відносинах з
дарувальниками він не перебуває.

Представник відповідача ОСОБА_6 -
ОСОБА_4 заперечував проти задоволення
позову, посилаючись на те, що 22.02.2000 року
між його довірителем та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договір дарування
права на земельну частку (пай) із
земель, які перебували у колективній
власності колективного
сільськогосподарського підприємства
«Прогрес» в с. Кам'янка Ізмаїльського
району Одеської області розміром 3,0 в
умовних кадастрових гектарах без
визначення меж цієї частки в натурі.
Наміру приховати договір
купівлі-продажу у них не було; грошові
кошти не передавалися. На додаткове
запитання пояснив, що надана
позивачкою розписка була складена та
підписана сторонами оспорюваного
договору, однак при яких обставинах та
з якою метою, пояснити не може. ОСОБА_6
мав лише один сертифікат на право на
земельну частку (пай).

Ухвалою суду від 20.01.2014 року відповідач
ОСОБА_6 викликаний для дачі особистих
пояснень у справі (а.с.58), проте, будучи
своєчасно та належним чином
повідомленим про дату, час та місце
розгляду справи (а.с.59, 65), у судове
засідання не з'явився, причини неявки
не повідомив.

Свідок ОСОБА_10, будучи допитаним,
пояснив, що приблизно у 2000 році
відповідач ОСОБА_2 неодноразово
телефонував з його особистого телефону
своїй дружині ОСОБА_5 в Італію та в його
присутності повідомляв їй про
оформлення земельних ділянок. На
додаткове запитання пояснив, що не
пам'ятає, яким чином ОСОБА_2 оформляв
земельні ділянки (у дар, за договором
купівлі-продажу тощо).

Свідок ОСОБА_11, в свою чергу, пояснив, що
відповідача ОСОБА_2 знав як члена
асоціації фермерів. У період, який
розглядається судом, в його кабінеті,
ОСОБА_6 склав розписку про те, що він
нібито отримав від ОСОБА_2 грошові
кошти в сумі 12 738 гривень за сертифікат
на право на земельну частку (пай) із
земель, які перебували у колективній
власності колективного
сільськогосподарського підприємства
«Прогрес» в с. Кам'янка Ізмаїльського
району Одеської області розміром 3,0 в
умовних кадастрових гектарах без
визначення меж цієї частки в натурі.
При складанні даної розписки грошові
кошти не передавалися; вона була
написана для того, щоб у ОСОБА_6 не
виникло бажання розірвати договір.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, допитавши свідків,
розглянувши подані документи та
матеріали, з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги і заперечення, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов наступного висновку.

За змістом ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч.1 ст.58 Конституції України) ЦК України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності,
тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.243 ЦК УРСР за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.58 ЦК УРСР визначала, що якщо
угода укладена з метою приховати іншу
угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Аналогічні за змістом роз'яснення
містили п.п.2, 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними» вiд 28.04.1978 року за №3 (із
змінами, внесеними згідно з
постановами Пленуму Верховного Суду
України від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998
року №15).

Як вбачається із наданої позивачкою
розписки, 22.02.2000 року ОСОБА_6 отримав від
ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 12 738
гривень за продаж посвідченого
сертифікатом права на земельну частку
(пай) розміром 3, 0 га (а.с.6).

Факт видачі такої розписки, а також
наявність у відповідача ОСОБА_6 лише
одного сертифіката на право на
земельну часку (пай), яке в подальшому
було відчужено ОСОБА_2, сторонами не
спростовувалося, що у відповідності до
ч.1 ст.61 ЦПК України додатковому
доказуванню не підлягає.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Аналіз вищезазначених норм цивільного
та цивільно-процесуального
законодавства, а також обставин справи
дає підстави для висновку про те, що в
дійсності воля відповідачів була
спрямована на укладення не безоплатної
угоди (договору дарування), а договору
купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6
зобов'язався передати право на
земельну частку (пай) у власність
ОСОБА_2, а останній зобов'язався
прийняти право на земельну частку (пай)
і сплатити за нього грошову суму в
розмірі 12 738 гривень.

Приймаючи таке рішення, суд враховує
також ту обставину, що протягом
лютого-березня 2000 року право на
земельну частку (пай), вартість якого на
той час складала 12 738 гривень, ОСОБА_2
подарували чотири особи (ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.), а також зважає
на відсутність будь-яких родинних
відносин між ними.

Доводи відповідача ОСОБА_2 та
представників відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про те, що розписка є гарантією
забезпечення угоди, суд до уваги не
приймає, адже у відповідності до ч.2 ст.59
ЦПК України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

До показань свідка ОСОБА_11 суд
відноситься критично, адже вони
спростовуються вище приведеними у
рішенні доказами.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку про те, що позовні вимоги про
визнання договору дарування удаваною
угодою є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Вирішуючи заяву про поновлення строку
звернення до суду, суд виходить з
наступного.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК до позовів про
визнання заперечуваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
право на пред'явлення якого виникло до 1
січня 2004 року, застосовується позовна
давність, встановлена для відповідних
позовів законодавством, що діяло
раніше.

Статтею 71 ЦК УРСР передбачалося, що
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

За змістом ст.76 ЦК УРСР перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення

права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Винятки з цього правила, а також
підстави зупинення і перериву
перебігу строків позовної давності
встановлюються законодавством Союзу
РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

У відповідності до ст.80 ЦК УРСР
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Враховуючи, що позивачка ОСОБА_5 не була
стороною оспорюваної угоди та не була
присутньою при його посвідченні в силу
ст.8 Закону України «Про нотаріат» та
знаходження за межами території
України, що сторонами також не
спростовувалося, суд приходить до
висновку про наявність достатніх
підстав для поновлення строку позовної
давності.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що
позивачка ОСОБА_5 є власником суміжної
земельної ділянки, з якою
узгоджувалися межі належної йому
земельної ділянки, що вона з 2009 року по
2011 рік була членом селянського
(фермерського) господарства «ОСОБА_2»
та інші, а тому знала правову природу
оспорюваного договору, у відповідності
до ч.4 ст.60 ЦПК України не можуть бути
прийняті судом як прямі та достеменні
докази того факту, що їй було відомо,
який саме договір укладено між
відповідачами.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-64, 158, 197, 208, 209, 212 -
215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про
визнання договору дарування удаваною
угодою, - задовольнити.

Поновити ОСОБА_5 строк позовної
давності.

Визнати договір дарування права на
земельну частку (пай) серії АВІ №207348,
укладений 22 лютого 2000 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_2, посвідчений державним
нотаріусом Ізмаїльської державної
нотаріальної контори ОСОБА_12 22 лютого
2000 року та зареєстрований в реєстрі за
№4-1103, - удаваною угодою.

Визнати, що 22 лютого 2000 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу права на земельну
частку (пай) із земель, які перебували у
колективній власності колективного
сільськогосподарського підприємства
«Прогрес» в с. Кам'янка Ізмаїльського
району Одеської області розміром 3,0 в
умовних кадастрових гектарах без
визначення меж цієї частки в натурі.

Визнати договір дарування права на
земельну частку (пай) серії АВІ №207348,
укладений 22 лютого 2000 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_2, договором купівлі-продажу
права на земельну частку (пай),
укладеним 22 лютого 2000 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Ізмаїльський міськрайонний суд
Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, особи, які
брали участь у справі, але не були
присутніми у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя: