АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/8871/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа №646/5603/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцина В.Б.

Суддів: - Бурлака І.В.,
Карімової Л.В.

за участю секретаря : Костюченко
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 29 жовтня 2014 року та
додаткове рішення цього ж районного
суду по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк Надра» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та неустойки,-

ВСТАНОВИЛА:

02 червня 2014 року ПАТ «КБ Надра»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором,
а також неустойки, нарахованої
внаслідок його невиконання.

В обґрунтування позивних вимог вказав,
що 02.10.2007 року між позивачем та ОСОБА_3
було укладено договір «Автопакет»
6/4/2007/840-К/619, відповідно до якого
останньому були надані грошові кошти
на придбання автотранспортного засобу
у розмірі 6859,41 доларів США, зі сплатою
12,4% річних та з кінцевим терміном
повернення 18.10.2012 року, який було
забезпечено порукою ОСОБА_4, вона
поручилася перед кредитором за
солідарне виконання позичальником у
повному обсязі узятих на себе
кредитних зобов'язань.

У зв'язку з тим, що відповідачами свої
зобов'язання за вказаним кредитним
договором належним чином не
виконувались, у встановлений кредитним
договором строк наданий ним кредит не
повернутий, станом на 14.04.2014 року
виникла заборгованість у розмірі 9980,67
доларів США, яку позивач просить
стягнути з відповідачів у солідарному
порядку, а також просить стягнути пеню
у розмірі 16445,19 грн., що є еквівалентом
1308,38 доларів США, та штраф в сумі 8621,66
грн., що є еквівалентом 685,94 доларів США.

Справа була розглянута за відсутності
всіх осіб, які беруть участь у судовому
засіданні.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 29 жовтня 2014 року
позовну заяву задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк Надра» суму
заборгованості за кредитним договором
«Автопакет» № 6/4/2007/840-К/619 від 02.10.2007
року, що утворилась станом на 14.04.2014
року у розмірі 9980,67 доларів США, що
відповідно до курсу НБУ станом на 28.10.2014
року, еквівалентно 129249,67 грн. та судовий
збір з кожного із відповідачів 710,79 грн.

Додатковим рішенням
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 07 листопада 2014 року
стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк Надра»
суму заборгованості за кредитним
договором «Автопакет» № 6/4/2007/840-К/619 від
02.10.2007 року, що утворилась станом на
14.04.2014 року у розмірі 25066,85 грн., з яких
16445,19 грн. - пеня, 8621,66 грн. - штраф.

Не погоджуючись з таким рішенням
ОСОБА_3, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі
просять змінити рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 29 жовтня 2014 року та
додаткове рішення від 07 листопада 2014
року, посилаючись на те, що вони
ухвалені з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки районний суд не застосував
закон, який підлягав застосуванню, не
повідомив належним чином відповідачів
і їхнього адвоката про час розгляду
справи, що позбавило їх можливості
реалізувати своє право на подання
заяви про застосування строків
позовної давності, не застосував ч. 4 ст.
559 ЦК України для припинення договору
поруки, що відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст. 309
ЦПК України є підставою для зміни як
рішення так і додаткового рішення.
Судом першої інстанції стягнено з
відповідачів на користь позивача за
рішенням і додатковим рішенням 150 515, 12
грн., в той час, як за розрахунками
відповідачів стягненню підлягає 39 221, 92
грн. в зв'язку з чим оспорюється
законність стягнення 111 223, 20 грн.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представників ОСОБА_3, ОСОБА_4 адвоката
ОСОБА_5, відповідно до ст. 303 ЦПК України
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 02.10.2007 року між
Банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено
договір «Автопакет» 6/4/2007/840-К/619,
відповідно до якого ОСОБА_3 були надані
в кредит грошові кошти на придбання
автотранспортного засобу у розмірі
6859,41 доларів США, зі сплатою 12,4 % річних
із кінцевим терміном повернення 18.10.2012
року, за умовами якого ОСОБА_4 також
поручилася у солідарному порядку перед
кредитором за виконання позичальником
у повному обсязі узятих на себе
кредитних зобов'язань.

Станом на 14.04.2014 року. згідно до
наявного у справі розрахунку, ОСОБА_3 не
повернув Банку 5921,05 доларів США суми
кредиту, що складає 74422,41 грн., 4059,62
доларів США, що складає 51025,86 грн.,
процентів за користування кредитом, а
внаслідок прострочення по поверненню
кредиту за період з 14.04.2013 року по 01.04.2014
року на суму заборгованості за
кредитом Банком була нарахована пеня в
розмірі 1308,38 доларів США, що складає 16445,
19 грн., а також - штраф 685,94 долара США,
або 8621,66 грн. (а.с. 16-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк, або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України
передбачено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишалася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3
пояснив, що він з 21 грудня 2008 року
припинив погашати кредит у зв'язку з
вкрай складним фінансовим становищем
неможливістю виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

У ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачено,
що у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

За частиною 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Виходячи з наведеного районний суд
обґрунтовано та відповідно до вказаних
норм права встановив, що позичальник
зобов'язаний сплатити заборгованість
за договором кредиту, однак при цьому
не взяв до уваги, що на день звернення
до суду відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК
України і в контексті умов договору
«Автопакет», в якому не зазначено
конкретного строку дії поруки, порука
ОСОБА_4 припинилася, оскільки Банк
протягом шести місяців після
визначеної у п. 1.1.4 договору дати
остаточного повернення кредиту, 18
жовтня 2012 року, не пред'явив вимог до
поручителя.

У постанові Верховного Суду України
від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14,
прийнятої за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції вказаної
норми ч. 4 ст. 559 ЦК України у подібних
правовідносинах, яка відповідно до ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних правовідносин при
застосуванні вказаної норми права,
була висловлена наступна правова
позиція.

Строк дії поруки (будь-який із
зазначених у частині четвертій статті
559 ЦК України) не є строком захисту
порушеного права, а є строком існування
суб'єктивного права кредитора й
суб'єктивного обов'язку поручителя,
після закінчення якого вони
припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку
(який є преклюзивним) жодних дій щодо
реалізації свого права за договором
поруки, у тому числі застосування
судових заходів захисту свого права
(шляхом пред'явлення позову), кредитор
вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер
строку поруки й обумовлене цим
припинення права кредитора на
реалізацію даного виду забезпечення
виконання зобов'язань застосоване в
другому реченні частини четвертої
статті 559 ЦК України словосполучення
"пред'явлення вимоги" до поручителя
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання як умови чинності поруки
слід розуміти як пред'явлення
кредитором у встановленому законом
порядку протягом зазначеного строку
саме позовної, а не будь-якої іншої
вимоги до поручителя. Зазначене
положення при цьому не виключає
можливість пред'явлення кредитором до
поручителя іншої письмової вимоги про
погашення заборгованості за боржника,
однак і в такому разі кредитор може
звернутися з такою вимогою до суду
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого
речення частини четвертої статті 559 ЦК
України слід дійти висновку про те, що
вимогу до поручителя про виконання ним
солідарного з боржником зобов'язання
за договором повинно бути пред'явлено в
судовому порядку в межах строку дії
поруки, тобто протягом шести місяців з
моменту настання строку погашення
чергового платежу за основним
зобов'язанням (якщо умовами договору
передбачено погашення кредиту
періодичними платежами) або з дня,
встановленого кредитором для
дострокового погашення кредиту в
порядку реалізації ним свого права,
передбаченого частиною другою статті
1050 ЦК України, або з дня настання строку
виконання основного зобов'язання (у
разі якщо кредит повинен бути
погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку,
установленого договором поруки, так
само як сплив шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання або одного року від дня
укладення договору поруки, якщо строк
основного зобов'язання не
встановлений, припиняє поруку за умови,
що кредитор протягом строку дії поруки
не звернувся з позовом до поручителя.

При таких обставинах передбачена
договором «Автопакет» від 02 жовтня 2007
року порука ОСОБА_4 припинилася і тому
вона не відповідає за невиконання
основним боржником ОСОБА_3 своїх
обов'язків позичальника.

Крім того, районний суд всупереч
положень ст.. 213 ЦПК України щодо
законності та обґрунтованості свого
рішення не взяв до уваги, що за умовами
п. 2.2.1 договору «Автопакет» позичальник
повертає Банку кредит (тіло кредиту та
проценти) рівними платежами по 155,58
доларів США щомісяця, тобто на
звернення звернення з цим позовом до
суду за щомісячними платежами за
період з 02 жовтня 2007 по 02.06.2011 року вже
спливла встановлена передбачена
статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність тривалістю у три роки.

За правилами ч.ч. 2-5 статті 267 ЦК України
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Згідно до правової позиції, яка
викладена в постанові Верховного Суду
України від 20 листопада 2013 року №
6-126цс13 по справі у подібних
правовідносинах пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
назначенного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Однак районний суд всупереч ч. 4 ст. 10
ЦПК України, яка зобов?язує його
сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та у світлі вказаної правової
позиції про здійснення судового
контролю за вирішенням вимог
кредитодавця, заявлених поза межами
передбаченого ст. 257 ЦК України строку
позовної давності, не роз'яснив
позичальнику право на подання до суду
заяви про застосування позовної
давності до заявлених Банком вимог, а
також - про наслідки не

подання такої заяви під час розгляду
справи по суті, передбачені вказаною
нормою ст. 267 ЦК України. Крім того, в
матеріалах справи відсутні дані про те,
що суд повідомляв представника
відповідача ОСОБА_3 про судове
засідання 29 жовтня 2014 року під час
якого було постановлено оскаржене
рішення по справі, що відбулося за їх
відсутності.

При таких обставинах колегія суддів
вважає за необхідне розглянути заяву
відповідачів про застосування
наслідків спливу передбаченого ст. 257
ЦК України позовної давності.

Банк ніяких доводів про поважність
причин пропуску строку позовної
давності ані при розгляді справи по
суті в суді першої інстанції, ані під
час апеляційного провадження не
заявив, своїх заперечень проти заяви
про застосування наслідків позовної
давності під час перегляду справи в
апеляційному суді не надав і свого
представника для участі в судовому
засіданні не надіслав. Перевіривши
матеріали справи судова колегія не
знаходить доказів поважних причин із
такою затримкою Банка у зверненні до
суду із заявленим позовом.

Таким чином, виходячи з умов договору
кредиту про щомісячне повернення
кредиту і нарахованих за його
користування процентів у сумі 155,58
доларів США, заборгованість
позичальника за цим договором в межах
трирічного строку позовної давності і
з урахуванням передбаченого цим
договором терміну погашення кредиту,
до 18 жовтня 2012 року, станом на день
звернення Банка до суду, 02.06.2014р.,
складає: 155,58 дол. США х 18 місяців = 2800,44
доларів США.

Відсотки за користування кредитом, які
відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та
умов договору «Автопакет» за період з 18
жовтня 2012 року по заявлену у позові
дату, 01.04.2014 р., згідно до наявного в
матеріалах справи розрахунку Банку
складає 1078,83 доларів США (а.с. 17).

За умовами п.п. 5.1, 5.4 договору, у разі
прострочення позичальником строку
сплати мінімальних платежів по
погашенню кредиту, у випадку
невиконання чи неналежного виконання
взятих на себе зобов'язань по цьому
договору позичальник сплачу Банку пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діють
на час виникнення заборгованості на
кожен день прострочення (а.с. 8 на зв.).
Відповідно до наданого Банком до
матеріалів справи розрахунку, пеня за
рік складає 16445,19 грн., що за курсом НБУ є
еквівалентом 1308,38 доларів США.

Стаття 549 ЦК України передбачає
відповідальність у разі порушення
боржником зобов?язання у вигляді
неустойки (штрафа, пені), якою є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові. Штрафом
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Виходячи з наведеного, рішення суду
першої інстанції в частині стягнення
пені є законним і обґрунтованим і
доводами скарги не спростовується.

Що стосується вимог про стягнення
штрафу, то районний суд при вирішенні
цих вимог не взяв до уваги, що
передбачений п. 5.2 договору «Автопакет»
штраф у вигляді сплати 10% від суми
кредиту за кожен випадок передбачений
лише за порушення позичальником вимог
п.п. 4.3.1, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, яких
у даному випадку не встановлено, а
передбачені умовами п. 5.2 про
відповідальність у вигляді штрафу за
порушення викладених п. 4.3.2 договору
вимог про суворе дотримання положень
цього договору, за своїм змістом
повторює вищевказані у п.п. 5.1, 5.4
договору підстави для застосування
пені, що свідчить про подвійну юридичну
відповідальність сторони за одне
правопорушення. Оскільки відповідно до
ст. 61 Конституції України ніхто не може
бути двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, а пеня і штраф
належать до одного виду передбаченої у
ст. 549 ЦК України відповідальності
боржника за порушення зобов'язання,
неустойки, - то у даному випадку такі
умови договору про штраф в контексті
заявлених позовних вимог є нікчемними,
і тому Банку у стягненні штрафу
необхідно відмовити.

Виходячи з наведеного, оскільки суд
першої інстанції не повністю з'ясував
обставини справи, пов'язані з
припинення договору в частині поруки
ОСОБА_4, а також стосовно розміру
заборгованості і неприпустимості
подвійного стягнення у вигляді штрафу
за прострочення щомісячних платежів за
договором кредиту, внаслідок чого
порушив вказані норми процесуального і
матеріального права, то з передбачених
п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав
рішення суду від 29 жовтня 2014 року та
додаткове рішення цього ж районного
суду від 07 листопада 2014 року підлягають
відповідній зміні, з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, а саме: про стягнення з
ОСОБА_3 на користь Банку 2800,44 +1078,83 = 3879,27
доларів США заборгованості за
договором станом на 01.04.2014р. та - про
відмову у задоволенню позову про
стягнення штрафу в сумі 8621,66 грн.

У задоволенні позову про стягнення
заборгованості в іншій частині
необхідно відмовити, у зв'язку зі
спливом позовної давності, а про
стягнення штрафу, за його
безпідставністю.

У зв'язку з ухваленням нового рішення
та відповідно до ст. 88 ЦПК України
необхідно провести перерозподіл
судових витрат Банку по сплаті
судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 316, 317, 319-325 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 29 жовтня 2014 року
змінити.

Позов Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк Надра»
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк Надра»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 3879,27 доларів США, а також -
судовий збір в сумі 1421,58 грн.

У задоволенні позову до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: