Справа № 463/265/13
Головуючий у 1 інстанції: Мармаш
Провадження № 22-ц/783/75/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, представника ТзОВ
«Нікомед Україна» Довбуша О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» на рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 10 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»,
третьої особи: ОСОБА_6, про визнання
незаконним і скасування наказів,
поновлення на роботі, зобов'язання
провести нарахування й виплату премій,
середнього заробітку, -

в с т а н
о в и л а:

ОСОБА_2 03 лютого 2011 року звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, який в
ході судового розгляду справи уточнив,
та остаточно просив визнати незаконним
і скасувати наказ директора Товариства
з обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» від 04.01.2011 року № 74-к про
звільнення його з посади регіонального
менеджера у зв'язку зі скороченням
чисельності працівників на підставі п.
1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на
посаді регіонального менеджера у
Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна» з
05.01.2011 року, визнати незаконним та
скасувати наказ директора Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» від 04.01.2011 року № 61 в/д, яким
йому було оголошено догану за прогул
без поважних причин 27-31 грудня 2010 року,
зобов'язавши відповідача нарахувати та
виплатити йому річну премію за 2010 рік у
розмірі подвійного посадового окладу в
сумі 37000 грн., квартальну премію за ІІІ
та ІV квартали 2010 року в розмірі
посадового окладу (18500 грн.) за кожен
квартал у зв'язку з виконанням бюджету
відділом, в якому він працював, річну
премію за 2010 рік у розмірі посадового
окладу в сумі 18500 грн. у зв'язку з
перевиконанням бюджету відділом
(регіон Захід), в якому він працював, та
виплатити середній заробіток у зв'язку
з несвоєчасним розрахунком при
звільнені в розмірі, що становить 610349
грн. Позов мотивує тим, що працював у
відповідача ТзОВ «Нікомед Україна» на
посаді регіонального менеджера з 01.07.2009
року. 04.01.2011 року його було звільнено з
посади у зв'язку зі скороченням
чисельності працівників на підставі п.
1 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що у
відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП
України він не був попереджений про
наступне вивільнення, при звільнені не
було враховано його переважне право на
залишені на роботі, оскільки він має
вищу освіту за
освітньо-кваліфікаційним рівнем
магістр, має на утриманні трьох
малолітніх дітей, тривалий стаж роботи
на підприємстві з 01.11.2005 року, під час
звільнення навчався у Львівському
інституті менеджменту на заочній формі
навчання без відриву від виробництва,
перебував у додатковій оплачуваній
відпустці. Вказує, що йому не було
запропоновано іншої роботи на цьому ж
підприємстві. Наказ про оголошення
йому догани вважає незаконним,
оскільки 27-31 грудня 2010 року він
перебував у додатковій оплачуваній
відпустці тривалістю 122 календарних
дні у зв'язку з підготовкою і
написанням дипломної роботи, а з
навчального закладу вибув лише 31.12.2010
року. У зв'язку з оголошенням догани він
був позбавлений права на отримання
річних та квартальних премій у зв'язку
з виконанням та перевиконанням бюджету
відділом, у якому він працював. З
підстав, передбачених ст. 117 КЗпП
України, відповідача слід зобов'язати
нарахувати і виплатити на його користь
середній заробіток у зв'язку з неповним
розрахунком при звільненні.

Оскаржуваним рішенням позов -
задовольнено частково.

Визнано незаконним і скасовано наказ
директора Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна» №
61 в/д від 04.01.2011 року про оголошення
догани ОСОБА_2.

Зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 річну
премію за 2010 рік в розмірі 37000 грн.

Зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 премію
за третій квартал 2010 року в розмірі 18500
грн.

Зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 премію
за четвертий квартал 2010 року в розмірі
18500 грн.

Зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 премію
у зв'язку з перевиконанням річного
бюджету за 2010 рік в розмірі 18500 грн.

Зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
з 05.01.2011 р. по 22.03.2013 р. в розмірі 610349 грн.

В решті позовних вимог - відмовити за
безпідставністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна» на
користь держави судові витрати в
розмірі 85,50 грн.

Рішення суду оскаржило Товариство з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна».

Вважає рішення незаконним та
необґрунтованим, оскільки судом першої
інстанції неповністю та неправильно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, порушено і невірно
застосував норми матеріального та
процесуального права. Вирішуючи спір,
суд взяв до уваги Бонусний лист, як
більш значущий у порівнянні з іншими
актами в тому числі і чинним
законодавством, і не взяв до уваги
правила внутрішнього трудового
розпорядку, які були підписані
позивачем. Крім того, згідно з п. 6.1
Правил внутрішнього трудового
розпорядку ТОВ «Нікомед Україна»
грошова премія не є єдиним видом
заохочення. До працівника могли бути
інші заохочення, зокрема: оголошення
подяки; нагородження цінним
подарунком; переведення на іншу посаду.
Отже, питання застосування заохочення
до працівника регулюється кількома
актами. Суд першої інстанції оцінив
Бонусний лист, як єдиний документ, на
підставі якого до працівника
застосовується заохочення, а саме
заохочення у вигляді премії. У ТОВ
«Нікомед Україна» є також затверджена
Інструкція про загальні правила
нарахування премій на ТОВ «Нікомед
Україна» від 01.07.2009 року, яка детально
регулює порядок прийняття рішення про
застосування заохочення у вигляді
премії. Відповідно до п. 4.1.3. Трудового
договору нарахування та виплата
додаткової заробітної плати (премії)
проводиться за рішенням роботодавця
при наявності для цього підстав. Отже
передумовою, для виплати премії було
прийняття відповідного рішення в
порядку передбаченому Інструкцією, що
судом також не взято до уваги.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.
Згідно з п. п. 4.1, 4.1.1. - 4.1.3. Трудового
договору від 01.07.2009 року, укладеного між
Позивачем і ТОВ «Нікомед Україна» за
виконання обов»язків, передбачених
даним Договором, Працівнику
виплачується винагорода у вигляді
основної та додаткової заробітної
плати. Основна заробітна плата
виплачується працівникові в
українських гривнях, яка становить 13 427
грн. на місяць, до сплати податків та
обов'язкових платежів. Додаткова
заробітна плата виплачується у вигляді
премій, умови виплати яких
відображаються у бонусному листі та
інших видів заохочувальних виплат.
Виплата основної заробітної плати
здійснюється відповідно до чинного
законодавства. Нарахування та виплата
додаткової заробітної плати
проводиться за рішенням Роботодавця
при наявності для цього підстав та
відповідно до колективного договору.
ТОВ «Нікомед Україна» проінформувало
Позивача у бонусному листі про умови
виплати можливих премій. Водночас, ТОВ
«Нікомед Україна» не приймало рішення
про виплату ОСОБА_2 премій, стягнення
яких він вимагає.

Просить скасувати рішення районного
суду та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

ОСОБА_2 у своїх запереченнях на скаргу
її доводи не визнав, вказавши на
безпідставність скарги, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, представника
ТзОВ «Нікомед Україна» Довбуша О.Р.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково виходячи з
наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції частково не
відповідає.

Встановлено, що рішення в частині
відмови в заявлених позовних вимогах, а
саме визнання незаконним і скасування
наказу директора Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» від 04.01.2011 року № 74-к про
звільнення ОСОБА_2 з посади
регіонального менеджера у зв'язку зі
скороченням чисельності працівників
на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та
поновлення ОСОБА_2 на посаді
регіонального менеджера у Товаристві з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» з 05.01.2011 року, не оскаржується.

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно наказу № 43-к від 20.08.2010 року ТОВ
«Нікомед Україна» реорганізовано
відділ продажів Західного регіону у
відділ продажів Карпатського регіону
та відділ продажів Західного регіону.
Наказом № 46-к від 03.09.2010 року вилучено
зі штатного розпису посаду
регіонального менеджера у відділі
продажів Західного регіону з місцем
роботи у м. Львові та перенесено
внесення змін до штатного розпису,
зазначених в п. 4 наказу № 43 від 20.08.2010
року з 30.10.2010 року на 11.11.2010 рік. Позивач
працював у відповідача - ТОВ «Нікомед
Україна» на посаді регіонального
менеджера з 01.07.2009 року, що
стверджується копією трудової книжки.
Наказом від 04.01.2011 року № 74-к він був
звільнений з вказаної посади у зв'язку
зі скороченням чисельності
працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Зі штатного розпису ТОВ «Нікомед
Україна» станом на 11.11.2010 рік в
порівняні з витягом зі штатного
розпису станом на 02.08.2010 рік вбачається,
що посада регіонального менеджера
Західного регіону скорочена.
Натомість, у штатному розписі
відповідача станом на 11.11.2011 рік була
посада керівника групи представників з
медичних питань, яку згідно протоколу
№ 1 від 20.08.2011 року ТОВ «Нікомед
Україна» було запропоновано іншому
працівнику, як особі, яка має переважне
право на залишені на роботі. З
порівняльного аналізу посадових
інструкцій керівника групи
представників з медичних питань та
регіонального менеджера вбачається
різниця в обов'язках в частині
відповідальності за організацію
роботи підлеглих працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

У відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП
України про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці. При
вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
зі змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Згідно пункту 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджався
він за 2 місяці про наступне
вивільнення. Чинне законодавство не
передбачає виключення із строку
попередження працівника про наступне
звільнення (не менше ніж за два місяці)
часу знаходження його у відпустці або
тимчасовій непрацездатності.

В обґрунтування рішення суд першої
інстанції підставно послався на
доповідну записку ОСОБА_7, з якої
вбачається, що позивачу було вручено
повідомлення про наступне вивільнення
20.08.2011 року, на копію телеграм від 03.09.2010
року відповідача адресованих ОСОБА_2,
які останній отримав, що
підтверджується його листом
адресованим ТОВ «Нікомед Україна» від
06.09.2010 року, з якого вбачається, що він
був попереджений про наступне
звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України та про наявні посади для
можливого переведення. Окрім цього, суд
першої інстанції зазначив, що про
належне повідомлення позивача про
наступне скорочення посади, яку він
займав, свідчить акт від 16.09.2010 року № 01,
згідно якого останньому доведено до
відома наказ № 159-в від 14.09.2010 року про
надання додаткової оплачуваної
відпустки, наказ № 43-к від 20.08.2010 року
про скорочення посади регіонального
менеджера відділу продажів Західного
регіону, наказ № 46-к від 03.09.2010 року про
перенесення термінів вивільнення та
попередження про наступне вивільнення,
що включає в себе інформацію про
вакантні посади, що є в товаристві.
Вказав що, зазначена обставина
підтверджується показаннями свідка
ОСОБА_7, допитаного у судовому
засіданні, з яких вбачається, що він як
безпосередній керівник позивача
особисто повідомляв його про наступне
скорочення 20.08.2011 року, однак після
повідомлення про подальше вивільнення
позивач вручених йому наказів не
повернув, а 25.08.2010 року повідомив, що
перебуває на лікарняному. 03.09.2010 року
ОСОБА_2 повторно був повідомлений про
вивільнення телеграмами, в яких були
зазначені можливі посади для
переведення, а 16.09.2010 року йому були
повторно вручені накази про
вивільнення, від підпису на яких він
знову відмовився.

З викладеного вбачається, що районний
суд підставно прийшов до висновку, що у
відповідності до вимог чинного
законодавства ОСОБА_2 був належним
чином повідомлений про наступне
звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України, в обґрунтування якого
послався на показання свідка ОСОБА_7,
доповідну записку ОСОБА_7, телеграму
про наступне вивільнення, акт від
16.09.2010р. № 01, а оскільки від
запропонованих посад на переведення
позивач не відмовлявся, однак і згоди
не надав, що позбавило відповідача
можливості перевести його на такі
посади.

Крім наведеного вище, колегія суддів
приходить до переконання, що дане
рішення суду в частині задоволення
позовної вимоги про визнаня незаконним
та скасування наказу директора
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
від 04.01.2011 року № 61 в/д, яким ОСОБА_2 було
оголошено догану за прогул без
поважних причин 27-31 грудня 2010 року,
також відповідає зазначеним вимогам
закону з огляду на наступне.

Районним судом встановлено, що згідно
наказу ТОВ «Нікомед Україна» від 04.01.2011
року за № 61 позивачу оголошено догану
за прогул без поважних причин 27-31
грудня 2010 року.

З наказу ТОВ «Нікомед Україна» від
14.09.2010 року за № 159-в вбачається, що
ОСОБА_2 перебував у цей час в додатковій
оплачуваній навчальній відпустці
тривалістю 122 календарні дні з 01.09.2010
року по 31.12.2010 року для підготовки і
написання дипломної роботи.

Згідно довідки Львівського інституту
менеджменту позивач вибув з
навчального закладу 31.12.2010 року.

Скасовуючи наказ директора ТОВ
«Нікомед Україна» № 61 в/д від 04.01.2011
року про оголошення догани ОСОБА_2,
районний суд в обґрунтування рішення в
цій частині підставно вказав, що Закон
України «Про відпустки» не пов'язує
закінчення додаткової відпустки у
зв'язку з навчанням з моментом захисту
дипломної роботи, оскільки після
офіційного захисту дипломної роботи
студент (слухач) проходить ще ряд
формальних процедур, які він
зобов'язаний виконати по відношенню до
ВУЗУ, та, що оголошення догани позивачу
за прогул відбулося за його
відсутності на роботі, а саме в період,
коли він перебував у відпустці на
законних підставах, з якої його ніхто
не відкликав, та підставно прийшов до
переконання, що відповідачем було
порушено порядок оголошення позивачу
догани, оскільки наказ про оголошення
догани був підготовлений, оформлений
та підписаний адміністрацією
відповідача одночасно із наказом про
звільнення позивача у м. Києві без
отримання від останнього письмових
пояснень з приводу допущеного
проступку, чим було порушено вимоги ч. 1
ст. 149 КЗпП України.

Твердження відповідача - апелянта щодо
незаконності та необґрунтованості
рішення районного суду в частині
визнання незаконним і скасування
наказу директора Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» № 61 в/д від 04.01.2011 року про
оголошення догани ОСОБА_2 є
безпідставним. Слід зазначити, що
будь-яких доводів в апеляційній скарзі
щодо обґрунтованості даного
твердження апелянтом не наведено.
Доказів, надання яких могло б вплинути
на правильність вирішення справи у цих
частинах, та які б спростовували
правильність висновків суду першої
інстанції або свідчили про наявність
обставин, що дійсно мають суттєве
значення для правильного вирішення
справи, апелянтом суду апеляційної
інстанції не надано, клопотань про їх
витребування не заявлено.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитися з рішенням суду першої
інстанції у частині зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
провести нарахування та виплатити в
користь ОСОБА_2 премії: за 2010 рік в
розмірі 37000,00 грн., за третій квартал 2010
року в розмірі 18500,00 грн., за четвертий
квартал 2010 року в розмірі 18500,00 грн., у
зв'язку з перевиконанням річного
бюджету за 2010 рік в розмірі 18500,00 грн. та
щодо виплатити ОСОБА_2 середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні з 05.01.2011 року по 22.03.2013
року в розмірі 610349,00 грн., виходячи з
такого.

В обгрунтування рішення у частині
стягнення з відповідача в користь
позивача преміальних, районний суд
зіслався на бонусний лист ТОВ «Нікомед
Україна» на 2010 рік, який був скерований
на ознайомлення особисто позивачу
зазначивши, що на 2010 рік ОСОБА_2
визначено розмір основної заробітної
плати (посадовий оклад) в сумі 18500 грн.
та додаткова заробітна плата у вигляді
премій: щоквартальної премії в розмірі
посадового окладу (18500 грн.), річної
премії в розмірі двох посадових
окладів (37000 грн.) та за перевиконання
річного бюджету понад 10% в розмірі
посадового окладу (18500 грн.). Вказує, що
єдиною підставою для невиплати премій
у бонусному листі зазначено наявність
дисциплінарних стягнень у кварталі, що
передує виплаті премії, а тому не
приймає до уваги доводи представників
відповідача та показання свідка «про
наявність будь-яких інших умов
(критеріїв) для нарахування зазначених
премій («активно працюючий працівник»
і т.п.), оскільки зазначені умови оплати
праці не були обумовлені між
сторонами».

З матеріалів справи вбачається, що
01.07.2009 року ОСОБА_2 прийнятий на посаду
регіонального менеджераТОВ «Нікомед
Україна» згідно наказу № 22/1 від 01.07.2009
року.

Наказом директора Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» від 04.01.2011 року № 74-к ОСОБА_2
звільнено з посади регіонального
менеджера у зв'язку зі скороченням
чисельності працівників на підставі п.
1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України
«Про оплату праці» працівник має право
на оплату своєї праці відповідно до
актів законодавства і колективного
договору на підставі укладеного
договору.

Статтею 2 Закону України «Про оплату
праці» визначено структуру оплати
праці, до якої входять: основна
заробітна плата - винагорода за
виконану роботу відповідно до
встановлених норм праці (норми часу,
виробітку, обслуговування, посадові
обов'язки); додаткова заробітна плата,
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій; інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати, до яких належать виплати у
формі винагороди за підсумки роботи за
рік, премії за спеціальними системами і
положеннями, компенсації за інші
грошові і матеріальні виплати, які
передбачені актами законодавства або
які провадяться понад встановлені
зазначеними актами.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999 року № 13 «Про
практику застосування законодавства
про оплату праці» роз'яснено, що при
вирішенні спорів про оплату премій,
винагороди за підсумки роботи за рік чи
за вислугу років, надбавок і доплат,
необхідно виходити з
нормативно-правових актів, якими
визначені умови і розміри цих виплат.
Працівники, на яких поширюються
зазначені нормативно-правові акти,
можуть бути позбавлені таких виплат
(або їх розмір може бути зменшений) лише
у випадках і за умов, передбачених цими
актами. З мотивів відсутності коштів у
проведенні вказаних виплат може бути
відмовлено в тому разі, коли вони
обумовлені в зазначених актах
наявністю певних коштів чи
фінансування.

Згідно статті 15 Закону України «Про
оплату праці» форми і системи оплати
праці, норми праці, розцінки, тарифні
сітки, схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами у колективному
договорі з дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною та галузевими
(регіональними) угодами. У разі, коли
колективний договір на підприємстві не
укладено, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний погодити ці
питання з виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво органом.

Відповідно до Методичних рекомендацій
щодо організації матеріального
стимулювання праці працівників
підприємств і організацій
Міністерства праці та соціальної праці
та соціальної політики України від
29.01.2003 року № 23 премія - основний вид
додаткової, понад основну заробітну
плату, винагороди, яка виплачується
працівникам за результатами їх
трудової діяльності та виробництва в
цілому за показниками та умовами
оцінки цих результатів, визначеними
підприємством.

З матеріалів справи вбачається, що
умови праці працівників ТОВ «Нікомед
Україна» врегульовані локальними
нормативними актами підприємства, а
саме Правилами внутрішнього трудового
розпорядку ТОВ «Нікомед Україна»,
Положенням про оплату праці та
преміювання працівників ТОВ «Нікомед
України», Інструкцією про загальні
правила нарахування премії, які були
чинними в спірний період.

Правилами внутрішнього трудового
розпорядку ТОВ «Нікомед Україна»
встановлено заохочення за успіхи в
роботі.

Згідно з п. 6.1 Правил застосовуються
такі види заохочень: оголошення подяки;
заохочення у формі грошової премії;
нагородження цінними подарунками;
переведення на іншу роботу; інші види
заохочень. Відповідно до п. 6.2 розмір
премії та умови її виплати
визначаються у бонусному листі
співробітника, який видається на
початку року кожному співробітнику.

Відповідно до пунктів 4.1,4.2 трудового
договору, укладеного між позивачем
ОСОБА_2 і відповідачем «Нікомед
Україна» від 01.07.2009 року, за виконання
обов'язків, передбачених даним
договором, працівнику виплачується
винагорода у вигляді основної та
додаткової заробітної плати. Пунктом
4.1.2 вказаного договору передбачено, що
додаткова заробітна плата
виплачується у вигляді премій, умови
виплати яких відображаються в
бонусному листі, та інших видів
заохочувальних виплат.

Пунктом 4.1.3 трудового договору
встановлено, що нарахування та виплата
додаткової заробітної плати
проводиться за рішенням Роботодавця
при наявності для цього підстав та
відповідно до колективного договору.

Тобто грошові суми, що нараховуються як
бонуси є одним із засобів
матеріального заохочення працівників
ТОВ «Нікомед Україна» та виплачується
лише на підставі рішення роботодавця.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 01.07.2009 року по 04.01.2011 року
первинна профспілкова організація на
підприємстві створена не була, а також
не укладались колективні договори між
трудовим колективом та адміністрацією.

Згідно пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Положенням про
оплату праці та преміювання
працівників ТОВ «Нікомед України», яке
затверджене 30 червня 2009 року
директором ТОВ «Нікомед України» (а.с.
86-89 т. 3) премія нараховується тільки
активно працюючим співробітникам, які
особисто і в повній мірі долучились до
досягнення компанією поставлених
цілей за відповідний період. Премії за
підсумками роботи носять системний
характер і можуть нараховуватись за
підсумками роботи за рік, півріччя,
квартал, місяць. Схема розрахунку такої
премії закріплюється в індивідуальних
бонусних листах. Бонусні листи носять
суто інформативний характер,
підписуються в двох екземплярах та
видаються кожному працівнику на
початку бюджетного року для відома.

У відповідності до пунктів 4.7
Положення: річна премія, а також премія
за перевиконання бюджету
розраховується та нараховується
пропорційно відпрацьованому часу,
починаючи з першого дня роботи в
Компанії. Премія не нараховується, якщо
час роботи в Компанії у розрахунковому
періоді складає менше 3 місяців.

Згідно 4.8 Положення всі види премії
виплачуються тільки активно працюючим
співробітникам, які перебувають в
штаті Компанії на дату її нарахування і
виплати.

Пунктом 4.10 Положення встановлено, що
рішення про виплату премії приймає
комісія, до складу якої входить
керівник відділу, директор по
персоналу та директор компанії.

Відповідно до п. 4.14., 4.14.3 Положення
штатним працівникам премія не
виплачується, якщо відсутність з
поважної причини становить 50%
розрахункового періоду і більше.

Згідно п. 4.16 Положення рішення про
виплату премії оформляється наказом
Директора по компанії.

Аналогічні положення встановленні
Інструкцією про загальні правила
нарахування премії, яка затверджена
дитектором ТОВ «Нікомед України» 01
липня 2009 року (а.с. 43 - 44 т. 3), яка згідно п.
17 видана для внутрішнього використання
в роботі працівникам Відділу персоналу
Компанії. Згідно Інструкції, а саме:

п. 3 - всі види премії виплачуються за
умови виконання Компанією бюджету
продажів за розрахунковий період і
тільки активно працюючим
співробітникам, які особисто і в
значній мірі долучилися до досягнення
Компанією поставлених цілей за
відповідний період;

п. 9 - всі види премії виплачуються
тільки працівникам, які перебувають в
штаті компанії на дату їх нарахування і
виплати;

п. 10 - рішення про виплату премії
приймає комісія, до складу якої входить
керівник відділу, директор по
персоналу та директор компанії;

п. 14 - штатним працівникам премія не
виплачується, якщо с.) відсутність з
поважної причини становить 50%
розрахункового періоду і більше.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 в період з 01.08.2010 року по 15.08.2010
року перебував у черговій оплачуваній
відпустці, а з 19.08.2010 року по 31.08.2010 року -
на лікарняному (а.с. 7 т. 2), в період з
01.09.2010 року по 31.12.2010 року перебував у
додатковій оплачуваній навчальній
відпустці тривалістю 122 календарні дні
згідно наказу від 14.09.2010 року за № 159-в
(а.с. 23 т. 1, а.с. 8-11 т. 2). З викладеного
вбачається, що позивач в третьому
кварталі працював лише в липні та 6 днів
в серпні, в четвертому кварталі не
працював взагалі.

Отже ОСОБА_2 в період третього та
четвертого кварталу 2010 року з поважної
причини не працював, оскільки
перебував на лікарняному та у
відпустках, що становить більше 50%
розрахункового періоду.

За таких обставин колегія суддів
приходить до переконання, що підстави
для нарахування та виплати позивачу
премії за третій і четвертий квартал 2010
року відсутні.

З матеріалів справи також вбачається,
що річна премія за 2010 рік була
виплачена двома частинами згідно
наказів за № 59 в/д від 27 грудня 2010 року
та за № 07 в/д від 28 лютого 2011 року (а.с. 136,
141 т. 3).

З копії наказу № 59 в/д від 27 грудня 2010
року «Про нарахування премії»
вбачається, що працівникам
підприємства було виплачено першу
частину премії за підсумками роботи в
2010 році.

Враховуючи, що на час винесення даного
наказу, а відповідно на дату
нарахування і виплати премії, ОСОБА_2 не
був звільнений з роботи, то колегія
суддів вважає, що у відповідності до
Положення про оплату праці та
преміювання працівників ТОВ «Нікомед
України», на користь позивача підлягає
до нарахування та стягнення річна
премія, а саме перша її частина за 2010
рік в розмірі 10 791,66 грн. виходячи з
посадового окладу в розмірі 18500,00 грн.
за фактично відпрацьований період,
тобто за 7 місяців, а саме за січень -
липень 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що
премія за перевиконання бюджету в 2010
році не була виплачена працівникам
підприємства взагалі, що сторонами не
оспорюється.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що підстави для нарахування та
виплати позивачу премії за
перевиконання бюджету в 2010 році
відсутні.

Оскільки в даному випадку спір про
розміри належних звільненому
працівникові сум вирішено на користь
працівника, відповідач зобов'язаний
сплатити на користь позивача середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку, в даному
випадку по дату останнього уточнення
позовних вимог станом на 22.03.2013 року,
оскільки суд діє в межах заявлених
позовних вимог.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити
неоспорювану ним суму.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

При визначенні середньої заробітної
плати слід виходити з того, що в усіх
випадках, коли за чинним
законодавством вона зберігається за
працівниками підприємств, установ,
організацій, це слід робити відповідно
до Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100 (з наступними
змінами і доповненнями) (п. 21 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13).

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами і
доповненнями) (далі - Порядок)
передбачено, що середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата. Якщо
протягом останніх двох календарних
місяців працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за попередні два місяці
роботи. Якщо і протягом цих місяців
працівник не відпрацював жодного
робочого дня, середня заробітна плата
обчислюється відповідно до останнього
абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно другого абзацу пункту 4
вищевказаного Порядку обчислення
середньої заробітної плати зазначено,
що при обчисленні середньої заробітної
плати за останні два місяці, крім
перелічених вище виплат, також не
враховуються виплати за час, протягом
якого зберігається середній заробіток
працівника (за час виконання державних
і громадських обов'язків, щорічної і
додаткової відпусток, відрядження
тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю.

Останнім абзацом пункту 4 цього Порядку
визначено, що коли нарахування
проводяться виходячи із середньої
заробітної плати, працівник не мав
заробітку, не з вини працівника,
розрахунки проводяться виходячи з
установлених йому в трудовому договорі
тарифної ставки, посадового (місячного)
окладу.

З матеріалів справи вбачається, що у
вересні-грудні 2010 року позивач
перебував у додатковій відпустці і
йому було нараховано відпускні, які не
можуть бути враховані при обчисленні
середньої заробітної плати.
Відповідно розрахунок середньої
заробітної плати повинен проводитись
виходячи з встановленого позивачу
посадового окладу.

Суд першої інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на
викладене уваги не звернув та на
порушення вимог Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (із змінами і доповненнями) при
визначенні розміру середньої
заробітної плати виходив з доходів
позивача за липень-серпень 2010 року, які
є останніми двома місяцями його роботи,
виходячи з того, що в період з вересня
по грудень 2010 року він перебував у
додатковій оплачуваній відпустці.
Вказавши, що крім того, у серпні
позивачу повинна була бути виплачена
квартальна премія за третій квартал 2010
року в сумі 18500 грн., оскільки
липень-серпень 2010 року входять до
третього кварталу 2010 року, дві третини
такої також слід враховувати при
обчисленні середнього заробітку,
невірно визначив, що середньоденний
заробіток позивача за два останні
місяці його роботи становив 1097,75 грн., а
належний до виплати йому середній
заробіток у зв'язку з несвоєчасним
розрахунком при звільнені станом на
момент подання заяви про уточнення
позовних вимог від 22.03.2013 року
становить 610 349,00 грн.

Відповідно до листа Міністерства праці
та соціальної політики України від
25.08.2010 року № 9111/0/14-10/13 «Про розрахунок
норми тривалості робочого часу на 2011
рік» в 2011 році визначено 250 робочих
днів.

Згідно листа Міністерства праці та
соціальної політики України від 23.08.2011
року № 8515/0/14-11/13 «Про розрахунок норми
тривалості робочого часу на 2012 рік» в
2012 році визначено 251 робочий день.

У відповідності до листа Міністерства
праці та соціальної політики України
від 21.08.2012 року № 9050/0/14-12/13 «Про
розрахунок норми тривалості робочого
часу на 2013 рік» кількість робочих днів
становила: в січні - 21 робочий день, в
лютому - 20 робочих днів, в березні - 21
робочий день.

Враховуючи викладене, вимога позивача
про стягнення середньої заробітної
плати за період з 05.01.2011 року по 22.03.2013
року за загальну кількість робочих
днів, що складала 556 робочих днів є
обґрунтованою.

Виходячи з того, що місячний (посадовий)
оклад ОСОБА_2 в 2010 році становив 18500,00
грн., середньоденна заробітна плата
обрахована у відповідності до
Постанови КМ України від 08.02.1995 року №
100 становить 822,22 грн. (/18500 х 2/:/23+22/ = 822,22).
Тому, враховуючи середній заробіток за
період затримки у проведенні
розрахунку при звільненні з
урахуванням 556 робочих днів, до
стягнення з відповідача в користь
позивача підлягає 457 154,32 грн. (822,22 х 556 =
457 154,32).

За викладених обставин, рішення суду
першої інстанції, як таке, що ухвалене:
при неповному з'ясуванні судом
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, підлягає до
скасування в частинах: Зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 річну
премію за 2010 рік в розмірі 37000 грн.;
Зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 премію
за третій квартал 2010 року в розмірі 18500
грн.; Зобов'язання Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» нарахувати та виплатити
ОСОБА_2 премію за четвертий квартал 2010
року в розмірі 18500 грн.; Зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 премію
у зв'язку з перевиконанням річного
бюджету за 2010 рік в розмірі 18500 грн.;
Зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
з 05.01.2011 р. по 22.03.2013 р. в розмірі 610349 грн.,
- з ухваленням нового рішення, яким
слід: Зобов'язати Товариство з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна», яке з 27.02.2013 року
перейменовано на Товариство з
обмеженою відповідальністю «Такеда
Україна» (03150, м. Київ, Печерський район,
вулиця Червоноармійська, 55-Г), Р/р
1001 в Філії «КІБ» ПАТ «Креді
Агріколь Банк», МФО 300379, ,
ІПН 52, виплатити ОСОБА_2 середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 05.01.2011 року
по 22.03.2013 року в розмірі 457 154,32 грн.
(чотириста п'ятдесят сім тисяч сто
п'ятдесят чотири гривні 32 копійки) та
річну премію за 2010 рік в розмірі 10 791,66
грн. (десять тисяч сімсот дев'яносто
одну гривню 66 копійок), а всього 467945,98
грн. (чотириста шістдесят сім тисяч
дев'ятсот сорок п'ять гривень 98
копійок).

В решті рішення районного суду
відповідає вимогам закону і зібраним
по справі доказам, а тому його слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1
п.п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 10 квітня 2013 року в
частинах:

Зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 річну
премію за 2010 рік в розмірі 37000 грн.;
Зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 премію
за третій квартал 2010 року в розмірі 18500
грн.; Зобов'язання Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нікомед
Україна» нарахувати та виплатити
ОСОБА_2 премію за четвертий квартал 2010
року в розмірі 18500 грн.; Зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 премію
у зв'язку з перевиконанням річного
бюджету за 2010 рік в розмірі 18500 грн.;
Зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»
виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
з 05.01.2011 р. по 22.03.2013 р. в розмірі 610349 грн. -
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким:

Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікомед Україна»,
яке з 27.02.2013 року перейменовано на
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Такеда Україна» (03150,
м. Київ, Печерський район, вулиця
Червоноармійська, 55-Г), Р/р 1001 в
Філії «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк»,
МФО 300379, , ІПН 52,
виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
за період з 05.01.2011 року по 22.03.2013 року в
розмірі 457 154,32 грн. (чотириста п'ятдесят
сім тисяч сто п'ятдесят чотири гривні 32
копійки) та річну премію за 2010 рік в
розмірі 10 791,66 грн. (десять тисяч сімсот
дев'яносто одну гривню 66 копійок), а
всього 467945,98 грн. (чотириста шістдесят
сім тисяч дев'ятсот сорок п'ять гривень
98 копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.