Справа № 530/2061/13-ц
Номер провадження 2/530/755/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2014 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зінькові справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулася ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши позивача, ОСОБА_2, яка підтримала свої позовні вимоги, представника позивача, який підтримав позовні вимоги, відповідача, який визнав повністю позовні вимоги та третю особу, яка позовні вимоги визнала в повному обсязі та розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її ви хованні, а також па підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захисту інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічно го, об'єктивного з'ясування обставин справи.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18-ти років, і тільки на підставах, передбачених ст. 164 СК.

Відповідно до вимог ст. 164 СК мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків зпо вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідне ності з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Зіньків, Полтавської області про що в Книзі реєстрації народжень 26.09.2008 року зроблено актовий запис за № 85, а її батьками записано: батько - ОСОБА_3, мати - ОСОБА_2, місце реєстрації Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області.

14 липня 2005 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_3, 25 червня 2011 року рішенням Зіньківського районного суду шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Донька, ОСОБА_3, проживає з позивачем і повністю перебуває на її утриманні.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідачем у цій справі є батько малолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_3, який ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з рішенням Зіньківського районного суду, Полтавської області, відповідач, ОСОБА_3 повинен сплачувати на утримання доньки аліменти в розмірі 1/4 частини усіх його видів доходу (заробітку) але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25.05.2011 до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач не тільки не сплачував аліменти, а навіть не цікавився за які кошти виховуються діти позивачем. Загальна сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.09.2013 складає 13081,91 гривні. З травня 2011 року відповідач сплатив лише один раз, у серпні 2011 року, 300 грн. аліментів.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 "Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У відповідності до висновку Зіньківської РДА про доцільне позбавлення батьківських прав від 26.09.2013 року вказано, ОСОБА_3 жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, а тому рішенням комісії з питань захисту прав дітей при райдержадміністрації прийшла до висновку про доцільність позбавлення батьківських справ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_3 самоусунувся від виховання дитини, за час її проживання з матір'ю з 25.06.2011 року, не відвідував її, не цікавився її здоров'ям, розвитком, матеріально не допомагав.

ОСОБА_5 піклується про дитину, доглядає її, займається її лікуванням, вихованням.

Відповідач вказує, що він ніде не працює, проживає разом зі своїми батьками в с. Першотравневе, Зіньківського району, Полтавської області.

Відповідно до копії паспорта НОМЕР_2, ОСОБА_3 не одружений, зареєстрований в с. Першотравневе, Зіньківського району, Полтавської області.

Як встановлено в судовому засіданні, ухилення батька, а саме ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків має місце, коли він не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, ОСОБА_3, її навчанням, зокрема: не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову вихо вання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною знань. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батька який свідомо нехтує своїми обов'язками.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні та керуючись ст. ст. 1,3,4,6,10,11,15, 30,57-61, 212-221 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.Зіньків, Полтавської області, жителя с. Першотравневе, Зіньківського району, Полтавської області батьківських прав відносно ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко