Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Пащенко Л.В.
Провадження № 22ц/782/512/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого - Пащенко Л.В.

Суддів: Медведєвої Л.П.,
Соловей Р.С.

при секретарі: Веселові С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційними скаргами Публічного
акціонерного товариства
«Краснодонвугілля», ОСОБА_2

на рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 20 січня 2014 року

по цивільній справі за позовом до
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Краснодонвугілля», третя
особа - Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
профзахворювань України в м.Краснодоні
та Краснодонському районі про
стягнення моральної шкоди , -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
із вказаним позовом до суду, в якому
просив стягнути з ПАТ
«Краснодонвугілля» на його користь у
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої професійним захворюванням
суму у розмірі 500 000 грн. В
обґрунтування позову посилався на те,
що він з 1999 працював на підприємствах
вугільної промисловості. 14 березня 2013
року з ним під час виконання трудових
обов'язків стався нещасний випадок, в
результаті якого він отримав тілесні
ушкодження. З 09.07.2013 року висновком
Краснодонської МСЕК йому встановлено 2
групу інвалідності. Через втрату
працездатності він змушений
систематично лікуватися, він відчуває
біль, фізичні та душевні страждання.

Оскаржуваним рішенням суду першої
інстанції позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково, стягнуто з
відповідача на користь позивача
грошову компенсацію за моральну шкоду
в розмірі 60 000 грн.

В апеляційній скарзі апелянт ПАТ
«Краснодонвугілля», просить рішення
суду першої інстанції скасувати за
необґрунтованістю та прийняти по
справі нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог позивачу,
оскільки судом порушені норми
матеріального та процесуального права.

Апелянт ОСОБА_2 просить рішення суду
змінити, задовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які брали участь у
розгляді справи, розглянувши справу у
межах доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає апеляційні скарги
такими, що підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, але апеляційний суд
не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, не
заперечується сторонами та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач з 02.02.2009 року по 25.07.2013 року
працював у ВАТ «Краснодонвугілля» СП
«Шахта «Молодогвардійська» в якості
машиніста підземних установок
дільниці /а.с. 24-26/.

Згідно з Актом розслідування
нещасного випадку на виробництві від
27.03.2013 року з ОСОБА_2 14.03.2013 року о 19.20
год. на шахті «Молодогвардійська» СП
«Шахтоуправляння «Молодогвардійське»
ПАТ «Краснодонвугілля» стався
нещасний випадок, який визнано таким,
що пов'язаний з виробництвом. Основна
причина настання нещасного випадку -
недосконалість технологічного
процесу, його невідповідність вимогам
безпеки, а саме - порушення вимог
«Технології транспортування
матеріалів та обладнання по західному
вентиляційному штреку пл. Із гор.617 м.
(а.с.4-13, 14-22)

Відповідно до довідки
Краснодонської МСЕК Луганського
обласного центру медично-соціальної
експертизи від 09.07.2013 року ОСОБА_2 з
09.07.2013 року було встановлено 80 % втрати
професійної працездатності у зв'язку з
травмою на виробництві та 2 групу
інвалідності (а.с.23).

Відповідно до виписки з історії
хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_2
вбачається, він знаходився на
лікуванні в травматологічному
відділенні Регіонального
медико-реабілітаційного центру
м.Красний Луч з 16.05.2013 року по 08.06.2013 року
з діагнозом : поєднана травма, стан
після ВЧМТ, забиття головного мозку 1
ст., виражений антено-вегетативний
синдром, закритий синтезований перелом
с/з, н/з лівого стегна в стадії
консолідації, виразкове порушення
функції колінного суглоба, ампутаційна
культя правого стегна на межі с/з, н/з
/а.с. 29-30/.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України
шкода, заподіяна працівникам каліцтвом
або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Стаття 237-1 КЗпП України надає право
працівникові на відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Статтею 12 Закону України "Про охорону
праці" від 14 жовтня 1992 року № 2694- ХІІ
встановлена відповідальність по
відшкодуванню моральної шкоди,
завданої громадянину діями іншої
особи, яка порушила їх законні права,
якщо небезпечні або шкідливі умови
праці призвели до моральної втрати
потерпілого, порушення його нормальних
життєвих зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до статей 1167, 1168 Цивільного
кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV
моральна шкода як один із способів
захисту особистих немайнових прав
громадян відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду.

Судом першої інстанції визнано, що
відповідач має відшкодувати позивачу
завдану моральну шкоду, пов'язану з
порушенням його законних прав
унаслідок небезпечних та шкідливих
умов праці, що призвели до моральної
втрати потерпілого, порушення його
нормальних життєвих зв'язків та
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Факту
завдання позивачу моральної шкоди
фактично не спростовує і сам
відповідач.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди в сумі 60
000 грн. суд першої інстанції зазначив
про те, що ним враховуються обставини
справи, глибина моральних та фізичних
страждань позивача.

Доводи апеляційної скарги, що
позивачем не доведений факт
спричинення моральної шкоди та
наслідки спричинення моральної шкоди,
позивач не довів ступінь та глибину
моральних страждань, перенесених ним,
не заслуговує на увагу з наступних
підстав. Відповідно до діючого
законодавства втрата працездатності,
яка встановлена висновком МСЕК, вже
сама по собі свідчить про спричинення
моральної шкоди, оскільки стан здоров'я
потерпілого погіршено. Обов'язкове
призначення МСЕК з приводу
встановлення факту спричинення
моральної шкоди передбачається у
випадках відсутності вище вказаних
доказів.

Апеляційний суд погоджується з
висновком суду та вважає, що факт
спричинення моральної шкоди позивачу
наявний, оскільки він несе фізичні та
моральні страждання внаслідок втрати
здоров'я від отриманих професійних
захворювань, він став інвалідом 2 групи,
на 80 % втратив професійну
працездатність, змушений постійно
тривалий час лікуватися, що призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків та
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Визначаючи розмір суми, яка підлягає
стягненню на користь позивача у
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції керувався засадами
розумності, виваженості і
справедливості; врахував характер і
обсяг фізичних і душевних страждань,
які зазнав і продовжує зазнавати
позивач; неможливість відновлення
професійної працездатності, важкість
вимушених змін в житті позивача,
характер додаткових зусиль для
організації його життя. Сукупність цих
обставин дозволила суду визначити
відшкодування позивачу моральної
шкоди на суму 60 тисяч гривень. Саме ця
сума відповідає обставинам справи,
наданим сторонами доказам та принципам
розумності, виваженості і
справедливості. Апеляційний суд не
знаходить підстав для зміни суми,
стягнутої рішенням суду першої
інстанції. Доводи апелянта ПАТ
«Краснодонвугілля», що позивачем
пропущено строк звернення до суду ,
судова колегія вважає такими , що не
заслуговують на увагу, т.є. позивачем
не пропущений строк звернення до суду,
оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'ю
або смертю.

Доводи відповідача, що обов'язок по
відшкодуванню моральної шкоди
покладений на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань є безпідставними, оскільки
20 березня 2007 року набрав чинності Закон
України «Про внесення змін до Закону
№1105-14 від 23.09.1999року», яким виключено
статті в частині обов'язку Фонду
відшкодувати моральну шкоду
потерпілим на виробництві, а тому Фонд
не має обов'язку щодо відшкодування
моральної шкоди позивачу.

Щодо доводів відповідача стосовно
відсутності висновку МСЕК про
наявність завдання ОСОБА_2 моральної
шкоди ушкодженням здоров'я, то колегія
суддів приходить до наступного.

Як було зазначено вище, відповідно
до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до предмету позову
позивач повинен довести факт наявності
професійного захворювання, завдання
моральної шкоди наявним професійним
захворюванням та розмір шкоди.

Доведення цих обставин з боку позивача
можливе на підставі доказів,
перелічених у ст. 57 ЦПК України. До
таких доказів належить і висновок
експертизи, протее він не є єдиним
можливим і достатнім доказом
спричинення шкоди та підставою
визначення її розміру, оскільки згідно
з ч.2 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не
має для суду наперед встановленого
значення.

У разі, якщо відповідач не
погоджується з доводами позивача про
наявність моральної шкоди та її
розміру, то відповідач, відповідно до
вимог статей 10, 60 ЦПК України, не був
позбавлений можливості заявити
клопотання про призначення такої
експертизи.

Відповідне клопотання
відповідачем суду не заявлялось.

На підставі зазначеного, колегія
суддів вважає, що якщо позивач надав
докази завдання йому моральної шкоди,
довів цими доказами певний її розмір і
не просив суд про призначення
медико-соціальної експертизи, то суд
не має підстав для відмови в позові чи в
призначенні експертизи з власної
ініціативи, оскільки це не передбачено
положеннями ЦПК України (зокрема
статей 10, 143- 145), які мають суто
змагальний характер доказування.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
перевірив доводи і заперечення сторін,
встановленим фактам і доказам дав
правильну правову оцінку і дійшов
правильного висновку про те, що
здоров'ю позивача шкідливими і
небезпечними умовами праці завдано
моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.
Тому рішення суду першої інстанції є
законним і підстав для його скасування
в цій частині немає.

В рішенні суд навів мотиви, з яких
він прийшов до висновку про визначення
суми відшкодування моральної шкоди, а
також навів мотиви, з яких він не
приймає до уваги
запереченнявідповідача та оцінив
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді у судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, що
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Однак, при винесенні рішення про
стягнення судового збору з
відповідача, судом не враховані вимоги
статті 88 ЦПК України, відповідно до
якої якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Законом України «Про судовий збір» із
змінами та доповненнями, внесеними
Законами України, сума судового збору
складає 1 відсоток ціни позову, але не
менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 3
розмірів мінімальної заробітної плати.

Таким чином, з відповідача на користь
держави підлягає стягненню сума
судового збору в розмірі 600 грн.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України
однією з підстав для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тому рішення
підлягає зміні в частині стягнення
судового збору.

Керуючись ст. 209,309 ЦПК України, судова
колегія,-

Вирішила :

Апеляційні скарги Публічного
акціонерного товариства
«Краснодонвугілля», ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 20 січня 2014 року скасувати
в частині стягнення з Публічного
акціонерного товариства
«Краснодонвугілля» судового збору.
Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Краснодонвугілля» на користь держави
судовий збір в сумі 600 грн.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили негайно та може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: