Справа № 199/9101/13-ц
РІШЕННЯ

іменем України

« 15» січня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представників позивача -
ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради, де
треті особи четверта Дніпропетровська
державна нотаріальна контора та
Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції про визнання
права власності в порядку спадкування
за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернуіся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що його бабусі
ОСОБА_4 належав будинок АДРЕСА_1: ?
частина домоволодіння на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 02.10.1972 р., посвідченого
шостою Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою (реєстровий
номер 5760), інша 1/2 частина - на підставі
свідоцтва про право власності на
частку в спільному майні подружжя,
посвідченого шостою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою (реєстр. № 5762) .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла; за
життя 10 лютого 2000 року бабуся склала
заповіт, посвідчений четвертою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою (реєстр. № 1-177),
згідно якого усе належне їй майно
заповіла позивачу, та в установлений
законом термін позивач звернувся до
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, була відкрита
спадкова справа за № 346/2001. На початку
2013 р. позивач звернувся до четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори з проханням
видати свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на будинок
АДРЕСА_1 після померлої бабусі ОСОБА_4,
та отримав відмову від нотаріуса, що
на 1/2 частину домоволодіння, яка
належала бабусі на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом,
видати свідоцтво можливо,тому що це
право 10.10.1972 р. зареєстроване за
бабусею у Дніпропетровському бюро
технічної інвентаризації під № 187-27,
утім, на іншу 1/2 частину
домоволодіння, яка належала бабусі на
підставі свідоцтва про право власності
на частку в спільному майні подружжя,
видати свідоцтво неможливо,у зв'язку з
тим, що на це право відсутня державна
реєстрація за бабусею.

Для вирішення питання про державну
реєстрацію позивач звернувся до
Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області, однак рішенням № 3096562 від 12
червня 2013 року в реєстрації права
власності було відмовлено; постановою
нотаріуса четвертої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори від
31.07.2013 р. позивачу було відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії - оформленні
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на ? частину
домоволодіння, яка належала бабусі на
підставі свідоцтва про право власності
на частку в спільному майні подружжя,
через що позивач вимушений звернутися
до суду із даним позовом.

Позивач вважає,що на час смерті його
бабусі останній належала 12 частина
домоволодіння АДРЕСА_1 за таких
підстав: бабуся ОСОБА_4 перебувала у
шлюбі із ОСОБА_5 з 23.01.1929 року, та
подружжя за час спільного проживання
побудували домоволодіння АДРЕСА_1.
Договір про забудову на ім'я дідуся
ОСОБА_5 був посвідчений в 1-й державній
нотаріальній конторі м.
Дніпропетровська 20 квітня 1947 року (
реєстр № 18668) і зареєстрований в
Дніпропетровському інвентарбюро 22
квівтня 1965 року за № 187-27.

ІНФОРМАЦІЯ_2 дідусь позивача
(ОСОБА_3) помер. Після його смерті
бабуся позивача (ОСОБА_4) у шостій
Дніпропетровській державній
нотаріальній конторі 2 жовтня 1972 року
отримала два свідоцтва : про право на
спадщину (1/2 частина ) і на право
власності на частку в спільному майні
подружжя ( 1/2 частина), утім, через
неуважне відношення з боку
працівників ДМБТІ та ОСОБА_4 при
реєстрації права власності у ДМБТІ
була допущена помилка, а саме штамп про
реєстрацію було виставлено на
«Свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя від
02.10.1972 року замість « свідоцтва про
право на спадщину». Таким чином право
власності на частку в спільному майні
подружжя залишилося незареєстрованим,
але, не дивлячись на це, ОСОБА_4 була
власником 1/2 частини домоволодіння
згідно діючих на той час ст.ст. 22, 24
Кодексу про шлюб та сім'ю (1969 року), та
саме тому й ця частина повинна входити
до складу спадщини.

Домоволодіння складається з
житлового будинку А-1, літньої кухні Б,
гаража Г,убиральні Д, навіса Е,споруд
№1-11, замощень, вартість
домоволодіння 120 088,00 грн.

Предмет позову становить вимога
про визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину домоволодіння
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом, яка належала померлій
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право власності на
частку в спільному майні подружжя від 2
жовтня 1972 року.

Як на підставу позову позивач
посилається на ст.ст. 524, 534, 549, 560 ЦК
України (1963 p.), ст.ст. 22, 28 Кодексу про
шлюб та сім'ю УССР (1969 p.), ст.ст. 1216, 1218 ЦК
України.

У судовому засіданні представники
позивача вимоги позову підтримали
повністю, надали пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просили
суд повністю задовольнити поданий
позов.

За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

У судове засідання відповідач,
належним чином повідомлений, не
з'явився, причини неявки не повідомив,
не надав заяви про розгляд справи у
його відсутності, не скористався
правом надання заперечень проти
позову, у зв'язку з чим суд у порядку ч.
1 ст. 224 ЦПК України за згодою позивача
вирішує справу у порядку заочного
розгляду на підставі наявних у справі
доказів.

Треті особи не скористалися
правом брати участь у судових
засіданнях; від четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори надійшла заява
про розгляд справи у відсутності їх
представника.

Заслухав пояснення представників
позивача та дослідивши докази в межах
заявлених суду вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, суд дійшов до висновку про
наявність підстав для задоволення
позову повністю, виходячи з
наступного.

ОСОБА_4 доводиться позивачу
бабусею; за життя останній належав
будинок АДРЕСА_1: ? частина
домоволодіння на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від
02.10.1972 р., посвідченого шостою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою (реєстровий
номер 5760), інша 1/2 частина належала на
підставі свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя, посвідченого шостою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою (реєстр. № 5762) .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що
підтверджується відповідним
свідоцтво про смерть (а.с. 15); за життя
(10 лютого 2000 р.) ОСОБА_4 склала заповіт,
посвідчений четвертою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою (реєстр. № 1-177),
згідно якого усе належне їй майно
заповідала позивачу; після смерті
спадкодавця ОСОБА_6 звернувся до
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори із заявою про
видачу свідоцтва про прийняття
спадщини, утім, постановою нотаріуса
від 31.07.2013 р. у видачі свідоцтва про
право на спадщину було відмовлено (а.с.
11), оскільки згідно довідки КП
«ДМБТІ» від 05.03.2013 р. №1809 реєстрацію
права власності станом на 31.12.2012 р.
проведено6 ? частина - за гр. ОСОБА_4,
померлою 21.10.2010 р. на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого шостою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою 02.10.1972 р. за
реєстровим номером 5760 а ? частина - за
гр. ОСОБА_5, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2, на
підставі договору забудови,
посвідченого 20.06.1947 р. за реєстровим
номером 18668. Тобто свідоцтво про право
власності на частку в спільному майні
подружжя, виданого шостою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою 02.10.1972 р. за
реєстровим номером 5762 не
зареєстровано в КП «ДМБТІ». З 01.01.2013 р.
реєстрація права власності
проводиться в Державному реєстрі
речових прав та їх обтяжень, в якому не
передбачено реєстрацію права
власності на померлого громадянина.

Разом з тим, рішенням державного
реєстратора прав на нерухоме майно
(а.с. 10) відмовлено в проведенні
державної реєстрації за заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, яку подала ОСОБА_1, що діє на
підставі довіреності, оскільки у разі
смерті власника нерухомого майна
первинна реєстрація права власності
на яке не була проведена і
правовстановлювльний документ
відсутній, питання визначення
належності цього майна попередньому
власнику та наступного його власника
повинно вирішуватися в судовому
порядку.

За ст. 22 КУпШС майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Судом встановлено, що ? частина
домоволодіння АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4
за наступних підстав: ОСОБА_4
перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 з 23.01.1929
року, та подружжя за час спільного
проживання побудували домоволодіння
АДРЕСА_1; договір про забудову на ім'я
ОСОБА_5 був посвідчений в 1-й державній
нотаріальній конторі м.
Дніпропетровська 20 квітня 1947 року (
реєстр № 18668) і зареєстрований в
Дніпропетровському інвентарбюро 22
квівтня 1965 року за № 187-27.

Тобто дане нерухоме майно є
спільною сумісною власністю подружжя
на підставі ст. 22 КУпШС.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер; після
смерті чоловіка ОСОБА_4 у шостій
Дніпропетровській державній
нотаріальній конторі 2 жовтня 1972 року
отримала два свідоцтва : про право на
спадщину (1/2 частину житлового будинку
АДРЕСА_1), яке належало померлому на
підстав договору про забудову,
посвідченого в 1-й державній
держнотконторі м. Дніпропетровська
20.06.1947 р. за реєстровим номером 18668,
зареєстрованого к Дніпропетровському
інвентарбюро 22.04.1965 р. за №187-27) та на
право власності на частку в спільному
майні подружжя ( 1/2 частину будинку
АДРЕСА_1 з господарськими спорудами,
який записаний на ім'я її чоловіка) .

За ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР
спадкоємство здійснюється за законом
і за заповітом.

Відповідно до ст. 548 зазначеного
вище кодексу для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Не допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК Української РСР
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивач
вчасно подав заяву до нотаріальної
контори про прийняття спадщини за
заповітом після смерті бабусі ОСОБА_4

За наведених вище підстав суд
погоджується із доводами позивача
щодо наявності права власності у
померлої ОСОБА_4 на ? частину
домоволодіння АДРЕСА_1, яка належала
їх на підставі свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя від 02.10.1972 р., через що для
суду з метою поновлення порушених прав
спадкоємця вбачаються підстави для
визнання за ОСОБА_3 права власності
на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. бабусі -
ОСОБА_4, яка належала померлій на
підставі свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя від 02.10.1972 р.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до територіальної
громади м. Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради, де
треті особи четверта Дніпропетровська
державна нотаріальна контора та
Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції про визнання
права власності в порядку спадкування
за заповітом задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 право
власності на ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.
бабусі - ОСОБА_4, яка належала померлій
на підставі свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя від 02.10.1972 р.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити
заочне рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя