Справа № 188/2623/13-ц
Провадження № 2/188/113/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року Петропавлівський
районний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді
Полубан М.П.

при секретарі
Філіповій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Петропавлівка
цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Брагинівської сільської ради

про визнання права власності на
спадкове майно за заповітом

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом про
визнання права власності на спадкове
майно за заповітом до відповідача
Брагинівської сільської ради
Петропавлівського району
Дніпропетровської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його
батько ОСОБА_3, після смерті якого
відкрилася спадщина у вигляді
житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної
ділянки площею 0.74 га. розташованої на
території с. Брагинівка, переданої для
обслуговування житлового будинку і
ведення підсобного господарства.

За життя батько склав заповіт
відповідно до якого домоволодіння по
АДРЕСА_1 з присадибною ділянкою
розміром 0.74 га заповідав позивачеві.

Таким чином позивач є спадкоємцем
за заповітом після смерті ОСОБА_3.

Особи, які мають право на
обов'язкову частку у спадщині
відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України
відсутні, так як дружина ОСОБА_3
померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 року,
малолітніх, неповнолітніх, повнолітніх
непрацездатних дітей у спадкодавця
немає.

Відповідно до діючого
законодавства позивач звернувся до
приватного нотаріуса
Петропавлівського районного
нотаріального округу
Дніпропетровської області з заявою про
прийняття спадщини за заповітом після
смерті батька, однак нотаріусом
постановою від 05.11.2013 року йому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
житловий будинок та земельну ділянку,
що розташовані за адресою АДРЕСА_1
через відсутність право
встановлювального документу на
житловий будинок та витягу з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку, тобто через те, що
вказаній земельній ділянці не
присвоєний кадастровий номер.

За життя батько позивача ОСОБА_3 сам
збудував вищевказаний житловий
будинок, будівництво якого було
завершено в 1960 році, проте на той час
батько не мав можливості визнати своє
право власності на збудований будинок,
оскільки до 05 серпня 1992 року не
передбачалася процедура введення
приватних будинків в експлуатацію з
метою подальшого оформлення права
власності.

ОСОБА_3 дійсно являвся власником
житлового будинку, який розташований
за адресою АДРЕСА_1 згідно записів
погосподарської книги № 4 стор. 173.
Після закінчення будівництва він весь
час проживав в будинку, ніхто його
право власності на житловий будинок до
суду не оспорив.

Земельна ділянка надана для
обслуговування житлового будинку і
ведення підсобного господарства
розміром 0.74 га була приватизована
ОСОБА_3 і відповідно на підтвердження
права власності йому було видано 22.05.1995
року Державний акт на право приватної
власності на землю.

Закон України «Про Державний
земельний кадастр» було прийнято 07.07.2011
року, тобто вже після отримання ОСОБА_3
Державного акту на право приватної
власності на землю.

Якщо земельна ділянка була
приватизована, але кадастровий номер
не присвоєно і відомості про неї не
внесені до Державного реєстру земель,
то відповідно до пункту 2 Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
«Про Державний земельний кадастр» їх
державна реєстрація здійснюється на
підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) за заявою їх
власників.

При цьому, згідно з цим же пунктом,
земельні ділянки, право власності
(користування) на які виникло до 2004
року, вважаються сформованими
незалежно від присвоєння їм
кадастрового номера.

Таким чином внести до Державного
земельного кадастру передбачені
Законом України «Про Державний
земельний кадастр» відомості про
формування земельної ділянки та
присвоїти їй кадастровий номер можливо
лише за заявою власника. Проте ОСОБА_3,
який є власником вказаної земельної
ділянки вже помер, а тому відповідно
здійснити таку державну реєстрацію
земельної ділянки та отримати витяг з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку не можливо.

Однак не зважаючи на те, що
земельній ділянці не присвоєно
кадастровий номер, ОСОБА_3 був належним
власником цієї земельної ділянки, і
його право власності належним чином
зареєстровано та підтверджується
Державним актом на право приватної
власності на землю.

Від спадщини у вигляді житлового
будинку та земельної ділянки позивач
не відмовлявся, фактично її прийняв,
проте через відсутність право
встановлювального документу на
житловий будинок та витягу з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку не може оформити
спадкове майно на своє ім'я та
розпоряджатися ним на правах власника,
а тому змушений звернутися до суду з
даним позовом.

Позивач в судове засідання надав
письмову заяву з проханням розглянути
справу у його відсутність, позов
підтримує в повному обсязі та просить
позовні вимоги задовольнити.

Від відповідача надійшла заява з
проханням розглянути справу без участі
представника Брагинівської сільської
ради Петропавлівського району
Дніпропетровської області. Позовні
вимоги визнали повністю.

Третя особа по справі Управління
Держземагенства у Петропавлівському
районі Дніпропетровської області в
судове засідання не з'явилося.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що позов підлягає задоволенню в
повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер ОСОБА_3, після смерті якого
відкрилася спадщина у вигляді
житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної
ділянки площею 0.74 га. розташованої на
території с. Брагинівка переданої для
обслуговування житлового будинку і
ведення підсобного господарства, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_2 від 22.07.2013 року,
копією Державного акту на право
приватної власності на землю серії ДП
виданого 22.05.1995 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт
відповідно до якого домоволодіння по
АДРЕСА_1 з присадибною ділянкою
розміром 0.74 га заповідав ОСОБА_1, що
підтверджується копією заповіту від
15.06.2006 року посвідченого секретарем
виконкому Брагинівської сільської
ради Петропавлівського району
Дніпропетровської області,
зареєстрованого в реєстрі за № 51.

Таким чином ОСОБА_1 є спадкоємцем
за заповітом після смерті ОСОБА_3.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні,
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Особи, які мають право на
обов'язкову частку у спадщині
відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України
відсутні, так як дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4
померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_1, малолітніх,
неповнолітніх, повнолітніх
непрацездатних дітей у спадкодавця
немає. Дані факти відповідачем по
справі не спростовано.

Відповідно до діючого
законодавства позивач звернувся до
приватного нотаріуса
Петропавлівського районного
нотаріального округу
Дніпропетровської області з заявою про
прийняття спадщини за заповітом після
смерті батька, однак нотаріусом
постановою від 05.11.2013 року йому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
житловий будинок та земельну ділянку,
що розташовані за адресою АДРЕСА_1
через відсутність право
встановлювального документу на
житловий будинок та витягу з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку, тобто через те, що
вказаній земельній ділянці не
присвоєний кадастровий номер.

За життя ОСОБА_3 сам збудував вказаний
житловий будинок, будівництво якого
було завершено в 1960 році, що
підтверджується копією технічного
паспорта на садибний (індивідуальний)
житловий будинок АДРЕСА_1, проте на той
час він не мав можливості визнати своє
право власності на збудований будинок,
оскільки до 05 серпня 1992 року не
передбачалася процедура введення
приватних будинків в експлуатацію з
метою подальшого оформлення права
власності.

До серпня 1992 року оформлення права
власності на ці будинки проводили
органи місцевого самоврядування на
основі висновку про технічний стан
будинку, складений у бюро технічної
інвентаризації і документа, що
засвідчує право власності або
користування земельною ділянкою, на
якій розташований зазначений об'єкт,
відповідно до листа Держбуду від 23.03.1999
року та п. 3 постанови Кабінету
Міністрів від 09.09.2009 року № 1035 «Про
затвердження Тимчасового порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом приватних житлових
будинків садибного типу, дачних та
садових будинків з господарськими
спорудами і будівлями, спорудженими
без дозволу на будівництво».

Та після прийняття Верховною Радою
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності» ці об'єкти
приймають в експлуатацію як самовільно
побудовані, але відповідно до ч.1 ст. 58
Конституції України, закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність осіб. Крім того,
згідно з частинами першою та другою
статті 5 Цивільного кодексу, акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Це означає, що правові засади прийняття
в експлуатацію об'єктів, побудованих до
05.08.1992 року, відсутні.

До того ж як роз'яснює Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
Інформаційному листі "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування" від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у
період чинності Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР, що затверджена
Міністерством комунального
господарства Українського РСР 31 січня
1966 року державна реєстрація нерухомого
майна не проводилася в сільській
місцевості, а право власності на
житловий будинок підтверджується лише
записом в погосподарській книзі
сільської ради.

Відповідно до довідки Брагинівської
сільської ради Петропавлівського
району Дніпропетровської області від
16.12.2013 року № 1369 гр. ОСОБА_3 дійсно
являвся власником житлового будинку,
який розташований за адресою АДРЕСА_1
згідно записів погосподарської книги
№ 4 стор. 173. Тобто право власності
ОСОБА_3 на будинок підтверджується
записом у погосподарській книзі.

Земельна ділянка надана для
обслуговування житлового будинку і
ведення підсобного господарства
розміром 0.74 га була приватизована
ОСОБА_3 і відповідно на підтвердження
права власності йому було видано 22.05.1995
року Державний акт на право приватної
власності на землю.

Закон України «Про Державний
земельний кадастр» було прийнято 07.07.2011
року, тобто вже після отримання ОСОБА_3
Державного акту на право приватної
власності на землю.

Якщо земельна ділянка була
приватизована, але кадастровий номер
не присвоєно і відомості про неї не
внесені до Державного реєстру земель,
то відповідно до пункту 2 Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
«Про Державний земельний кадастр» їх
державна реєстрація здійснюється на
підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) за заявою їх
власників.

При цьому, згідно з цим же пунктом,
земельні ділянки, право власності
(користування) на які виникло до 2004
року, вважаються сформованими
незалежно від присвоєння їм
кадастрового номера.

Таким чином внести до Державного
земельного кадастру передбачені
Законом України «Про Державний
земельний кадастр» відомості про
формування земельної ділянки та
присвоїти їй кадастровий номер можливо
лише за заявою власника. Проте ОСОБА_3,
який є власником вказаної земельної
ділянки вже помер, а тому відповідно
здійснити таку державну реєстрацію
земельної ділянки та отримати витяг з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку не можливо.

Однак не зважаючи на те, що
земельній ділянці переданій ОСОБА_3 для
обслуговування житлового будинку та
ведення підсобного господарства не
присвоєно кадастровий номер, ОСОБА_3
був належним власником цієї земельної
ділянки, і його право власності
належним чином зареєстровано та
підтверджується Державним актом на
право приватної власності на землю.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України
право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

Відповідно до ст.1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Від спадщини у вигляді житлового
будинку та земельної ділянки позивач
не відмовлявся, фактично прийняв її , у
встановлений законом строк звернувся
до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, проте через
відсутність право встановлювального
документу на житловий будинок та
витягу з Державного земельного
кадастру про земельну ділянку не мав
можливості оформити спадкове майно на
своє ім'я та розпоряджатися ним на
правах власника.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не
встановлена судом.

Таким чином, повно та всебічно
з'ясувавши обставини справи,
дослідивши та оцінивши докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 212-214 ЦПК України, ст., . 328, 1216-1218, 1225,
1268 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Брагинівської
сільської ради Петропавлівського
району Дніпропетровської області про
визнання права власності на спадкове
майно за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, як за спадкоємцем за
заповітом, право власності на:

- житловий будинок АДРЕСА_1 та
господарські будівлі і споруди: сіни,
позначені на плані технічної
документації літ «а»; навіс - літ «а1»;
гараж - літ «Б»; літня кухня, гараж,
сарай - літ «В»; навіс - літ «в»; сарай -
літ «Г»;. убиральня - літ «Д»; сарай - літ
«Е»; літня кухня - літ «Є»; перехід - літ
«Ж»; сарай - літ «З»; погріб - літ «пдЄ»;
колодязь - літ «к»; ворота - № 1,5;
огорожа - № 2,3,4,6,7, що розташовані за
адресою АДРЕСА_1, що належали ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року;

- земельну ділянку площею 0.74 га.
розташовану в межах АДРЕСА_1, передану
для обслуговування житлового будинку і
ведення підсобного господарства, що
належала на підставі Державного акту
на право приватної власності на землю
серії ДП, виданого 22.05.1995 року, ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя М. П. Полубан