УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №287/230/14-ц Головуючий у 1-й інст. Волощук В. В.
Категорія 55 Доповідач Миніч Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Миніч Т.І.,

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_2,

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Олевського районного суду від 06 серпня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Олевська центральна районна лікарня» про стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої при звільненні, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 25 929,61 грн., невиплаченої при звільненні, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що з 01 листопада 1987 року він працював в якості лікаря протезиста-стоматолога стоматологічної поліклініки КУ «Олевська ЦРЛ», звільнений з роботи 03 лютого 2014 року за власним бажанням. Проте при звільненні відповідач не виплатив заборгованість по заробітній платі. Тому вважав, що роботодавець має відшкодувати середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку. Також зазначав, що неправомірними діями відповідачами йому спричинено моральну шкоду.

Рішенням Олевського районного суду від 06 серпня 2014 року в задоволені позову ОСОБА_3 до Комунальної установи «Олевська центральна районна лікарня» м.Олевськ Житомирської області про стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої при звільненні, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного і всебічного зясування обставин справи. Вважає, що суд не дав належної оцінки наданим ним доказам. Зокрема, довідці №823 від 05.12.2013р., повідомленням інспекції з питань праці, головного лікаря КУ «Олевська ЦРЛ» та управління фінансів Олевської РДА.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 3 лютого 2014 року позивач звільнений з роботи в якості лікаря протезиста-стоматолога стоматологічної поліклініки КУ «Олевська ЦРЛ» на підставі ст.38 КЗпП у звязку з виходом на пенсію (а.с.6).

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП).

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що на день звільнення позивача з роботи йому належало до виплати 22547 грн.36 коп. заборгованості по заробітній платі. Цю обставину відповідач визнав.

Тобто, судом фактично встановлено, що на день звільнення позивача з ним не було проведено повного розрахунку.

Разом з тим, відмовляючи в позові, суд виходив з того, що вина відповідача у непроведенні повного розрахунку з позивачем відсутня через неналежне фінансування та відмову позивача одержувати заробітну плату.

Проте, з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного зясування всіх обставин справи.

Так, суд не врахував, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці.

Крім того, надані відповідачем акти про відмову від одержання розрахункових коштів не спростовують вину відповідача у затримці розрахунку, оскільки із змісту зазначених актів вбачається, що позивачеві було запропоновано отримати розрахункові кошти частинами, а не в повному обсязі, як того вимагає закон (а.с.17-20). Матеріали справи також свідчать про те, що до квітня 2014 року відповідач взагалі не визнавав наявність перед позивачем заборгованості по заробітній платі (а.с.7,9).

Тобто, висновок суду про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку є помилковим.

Сторони визнали, що повний розрахунок з позивачем проведений 6 серпня 2014 року. В цей день позивач одержав кошти в сумі 22547 грн.36 коп., направлені йому поштовим переказом 7 липня 2014 року (а.с.24).

За наведених обставин, на час розгляду справи в апеляційному суді відсутні підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки вона одержана колишнім працівником.

Разом з тим, підлягає стягненню на користь позивача відшкодування за затримку розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку по день повного розрахунку.

Оскільки середньоденний заробіток позивача на день звільнення становив 124,75 грн. (а.с.50) і період затримки розрахунку складає з 04 лютого по 6 серпня 2014 року включно 124 робочі дні, то стягненню буде підлягати 15469 грн. (124,75х124).

Крім того, відповідно до ст.237-1 КЗпП у разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, йому власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування моральної шкоди.

В даному випадку через порушення своїх законних прав позивач змушений був докладати додаткові зусилля для їх відновлення. Тому, є підстави вважати про заподіяння йому моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування, суд враховує порівняно нетривалий період затримки розрахунку, те, що відповідач вживав заходи щодо виплати заборгованості частинами, є установою, яка фінансується з державного бюджету, а також, що порушені права позивача відновлені. Тому, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості вважає за доцільне визначити відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК на відповідача слід покласти судові витрати.

Керуючись ст.117 КЗпП України, ст.ст.209,303,304,307,309, 313,314,316ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Олевського районного суду від 06 серпня 2014 року скасувати, ухваливши нове.

Позов задоволити частково. Стягнути з Комунальної установи «Олевська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_3 15469 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 243,60 грн. судового збору на користь держави. В задоволенні решти вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: