У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковалевич С.П., Шеремет А.М..

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Корецького районного суду від 9 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про примусове стягнення
боргу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Корецького районного суду від
9 грудня 2013 року зазначений позов
задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2 5 070,55 гривень
основного боргу, 3 проценти річних та
інфляційну складову в сумі 2 505 гривень,
229, 40 гривень судового збору та
зараховано на картковий рахунок -
НОМЕР_1 у Публічному акціонерному
товаристві комерційному банку
„Приватбанк", МФО 305299, ЄДРПОУ- 14360570.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 покликалась на порушення
норм матеріального та процесуального
права. На її обґрунтування зазначала,
що на виконання умов кредитного
договору вона сплатила 6 500 гривень.
Починаючи з початку 2010 року до неї
зверталися невстановлені особи з
вимогами сплатити кошти за договором.
Про укладення договору відступлення
права вимоги №15/2010 від 1 березня 2010
року між Кредитною спілкою „Флагман"
та ОСОБА_2 її не повідомлено. Вважала, що
цей договір є нікчемним, оскільки
відповідно до ч.2 ст. 1079 ЦК України
клієнтом договору факторингу може бути
фізична або юридична особа, яка є
суб'єктом підприємницької діяльності.
Кредитна спілка є фінансовою
установою, виключним видом діяльності
якої є надання фінансових послуг, а
відступлення своїх прав як
кредитодавця не належить до фінансової
послуги.

Посилалась на практику Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, що міститься в ухвалі від 24.07.2013
року, та на узагальнення Верховного
Суду України щодо судової практики з
розгляду цивільних справ, які
виникають з кредитних правовідносин
від 07.10.2010 року. Зазначала, що як
кредитодавець можуть виступати
страхові організації та кредитні
спілки, проте вони з огляду на
особливості їхнього правового статусу
вони не мають права переводити борг чи
відступати правові вимоги за кредитним
договором. Крім того, на порушення
вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України позивачем не
було надано жодного оригіналу
документі, а саме: договору про
відступлення права вимоги № 15/2010 року
від 01.03.2010 року, поштові повідомлення,
рішення кредитної спілки про
відступлення права грошової вимоги,
реєстр передачі документів боржника
новому кредитору, документ, що
підтверджує факт наявності та розмір
заборгованості перед кредитної спілки
на момент передачі права вимоги,
видатковий ордер, на які покликається
позивач як на обґрунтування своїх
позовних вимог.

З цих підстав просила рішення
Корецького районного суду від 9 грудня
2013 року скасувати та ухвалити нове -
про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що право вимоги на підставі
відповідного договору позивачем
набуто правомірно, а тому з урахуванням
переходу всіх прав і обов'язків від
Кредитної спілки «Флагман» до ОСОБА_2
та відсутністю обґрунтованих
заперечень відповідача щодо спірної
суми заборгованості позов задоволено
правильно.

Матеріалами справи встановлено, що 15
травня 2008 року між Кредитною спілкою
„Флагман" та ОСОБА_1 укладено кредитний
договір № 25/С, за умовами якого
кредитодавець надав позичальнику
кредит у розмірі 5 500 гривень строком до
25 травня 2010 року із 60 відсотків річних
від фактично залишеної суми за
користування кредитними коштами ( а.с.
22).

1 березня 2010 року між кредитодавцем і
членом Кредитної спілки „Флагман" -
ОСОБА_2 укладено договір № 15/2010 про
відступлення права вимоги та виконання
зобов'язань. Відповідно до зазначеного
договору позивач набула прав кредитора
ОСОБА_1, а тому має право вимоги
стягнути з неї заборгованість за
кредитним договором (а.с.13).
Заборгованість складається із 5 070, 55
гривень несплаченого кредиту, 2 040, 72
гривень інфляційної складової і 464, 28
гривень трьох відсотків річних.

Вважаючи, що в зв'язку з набуттям прав і
обов'язків кредитора вона набула і
права вимоги до боржника, ОСОБА_2
звернулася до суду з вимогою стягнути
на її користь із відповідача 7 575, 55
гривень сукупної заборгованості.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 512, ст.ст. 513-514, 516-517 ЦК
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові.
До нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.
Боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Повно і правильно з'ясувавши обставини
справи та перевіривши їх належними і
допустимими доказами, а також
встановивши факт порушення ОСОБА_1
грошового зобов'язання перед
кредитором і розмір кредитної
заборгованості, суд першої інстанції
застосував при вирішенні спірних
відносин норми матеріального права,
які підлягали застосуванню.

Доводи апеляційної скарги про
нікчемність правочину через те, що
договір факторингу повинен укладатися
між суб'єктами господарювання, на увагу
не заслуговують, оскільки за цим
договором Кредитною спілкою «Флагман»
відступлено право вимоги на користь
ОСОБА_2, яка не виступала за умовами
правочину як підприємець, тобто мали
місце правовідносини з приводу цесії, а
не факторингу.

Покликання ОСОБА_1 на судову практику,
якою, на її думку, унеможливлюється
відступлення права вимоги кредитною
спілкою є необґрунтованими.

Норми ч. 1 ст. 303 ЦПК України
унеможливлюють перегляд справи
апеляційним судом поза межами доводів
апеляційної скарги.

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції вимог закону при
ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Корецького районного суду від 9
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з
набрання законної сили.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
С.П.Ковалевич

А.М.Шеремет