АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/555/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 37 Голосій А.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Захарова А. Ф. УХВАЛА
19 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Захарова А. Ф. суддів
Охріменко Н. І. , Качан О. В. при
секретаріВолвенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Городищенського районного суду
Черкаської області від 30 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_7
до ОСОБА_6, третя особа: Городищенська
державна нотаріальна контора, - про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за заповітом недійсним,
визнання майна спільною сумісною
власністю, його поділ та відшкодування
вартості виконаних будівельних робіт.
Вивчивши матеріали справи, вислухавши
ОСОБА_6, її представника, які підтримали
доводи апеляційної скарги, та ОСОБА_7,
його представника, які заперечували на
доводи апеляційної скарги, судова
в с т а н о в и л а :
В березні 2011 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання
права власності на ? частину спільно
нажитого майна та розподіл його в
Позивач посилався на те, що з серпня 1987
року по липень 2010 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6.
За період їх спільного проживання
відповідачка у 1991 році отримала в дар
недобудований житловий будинок без
господарських будівель по АДРЕСА_1.
За час сімейного життя, вказаний
житловий будинок був добудований та
побудовані господарські будівлі, чим
суттєво було поліпшено
Також, за період спільного проживання,
позивач та відповідачка придбали в
кредит транспортний засіб «MERSEDES».
Кредитний договір був укладений на
ОСОБА_6 однак всі зобов'язання за
договором здійснював позивач, як і
приймав безпосередню участь у
здійсненні підприємницької діяльності
У добровільному порядку сторони не
можуть розділити спільно нажите майно.
На підставі наведеного, з урахуванням
зміни та уточнення позовних вимог, на
підставі ст. ст. 60-70 СК України, ОСОБА_7
просив суд визнати господарські
споруди (веранду, ґанок, сарай,
прибудову, навіс, вбиральню, криницю,
огорожу, вимощення), розташовані по
АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6, та визнати
за ним право власності на 1/2 частину
господарських споруд та здійснити
розподіл їх в натурі. Стягнути з
відповідачки на користь позивачів,
компенсацію за добудову житлового
будинку та проведення комунікацій
(телефону, газу, водопроводу,
каналізації), а також за встановлення
рам, дверей, облаштування підлоги в
відповідачем транспортний засіб
«MERSEDES», при умові компенсації на його
користь половини вартості автомобіля в
судові витрати за проведення
будівельно-технічної експертизи в
розмірі 3000 грн. та витрати на правову
допомогу в сумі 1500 грн. Також просив
поновити строк позовної давності,
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 19.02.1999
Рішенням Городищенського районного
суду Черкаської області від 30 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6
про поновлення процесуальних строків
на звернення до суду, визнання
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19.02.1999 року недійсним,
визнання майна спільною сумісною
власністю, його поділ та відшкодування
вартості виконаних будівельних робіт,
третя особа - Городищенська державна
нотаріальна контора, - задоволено
частково.

Поновлено позивачу ОСОБА_7
процесуальні строки на звернення до
суду.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
частину вартості виконаних
будівельних робіт з 01.05.1992 року по 19.02.1999
року в домоволодінні, розташованому по
АДРЕСА_1, - в сумі 41 841 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 частину вартості
виконаних будівельних робіт з 19.02.1999
року по 02.12.2010 року в домоволодінні,
розташованому по АДРЕСА_1, - в сумі 2210
грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6
подала апеляційну скаргу. Вважаючи, що
дане рішення незаконне, не відповідає
обставинам справи, прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просила його
скасувати в частині стягнення на
користь ОСОБА_7 частину вартості
виконаних будівельних робіт в період з
01.05.1992 року по 19.02.1999 року в
домоволодінні АДРЕСА_1 в сумі 41841 грн. та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
позивачу в задоволенні його позовних
вимог в цій частині.

Обговоривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
судова палата вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення.

По справі встановлено, що ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому
шлюбі з серпня 1987 року по липень 2010
року. Мають двох дітей - сина ОСОБА_8, 1989
року народження та дочку ОСОБА_9, 1991
року народження.

Встановлено, що весною 1992 року сторони
заселилися сім'єю в недобудований
житловий будинок по АДРЕСА_1 з дозволу
його власниці ОСОБА_10 - бабці
відповідачки ОСОБА_6 Проживаючи тут,
вони разом та з допомогою родичів,
сусідів, почали добудовувати будинок;
постелили долівку, встановили вікна,
двері, добудували веранду, на що, як
стверджує відповідачка, витрачались
кошти батьків і пенсія ОСОБА_10, яка в
цей час проживала із хворим сином у
свого зятя ( ар. спр. 34-35, 50-51 т. 1; ар.
спр.48-49 т. 2). Будматеріали придбавались
і доставлялися «по бартеру».

24 липня 1992 року на суміжній земельній
ділянці по АДРЕСА_2 за договором
купівлі-продажу, оформленим секретарем
Мліївської сільської ради на ім'я
ОСОБА_6, було придбано у ОСОБА_11 жилий
будинок під знос за 300 крб. ( ар. спр. 33
т.1). Рішенням виконкому Мліївської
сільської ради Городищенського району
№ 48 від 24.12.1992 року здійснено закриття
погосподарського номеру двору по
АДРЕСА_2 та з'єднання даного
господарства з господарством ОСОБА_10 в
один двір ( ар. спр. 116 т.2). Позивач ОСОБА_7
стверджував, що земельну ділянку
АДРЕСА_2 вони придбали для розширення
дворища, щоб побудувати господарські
споруди, яких у них не було ( ар. спр. 48
зворотній бік т. 2). Рішенням виконкому
Мліївської сільської ради
Городищенського району № 3 від 21 січня
1993 року дозвіл на будівництво
господарсько-побутових будівель і
споруд по АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_10
як власниці даного домоволодіння (чи
господарства) (ар. спр. 32-34 т.1; ар. спр. 45-47
т. 2).

Стягуючи з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
частину вартості виконаних
будівельних робіт з 01.05.1992 року по 19.02.1999
року в домоволодінні по АДРЕСА_1 в сумі
41841 грн., що оскаржує відповідачка, суд
виходив з того, що за рахунок
матеріальних коштів і фізичних зусиль
саме подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у
вказаний період в домоволодінні по
АДРЕСА_1 здійснене поліпшення частки
будинку відповідачки, побудовані
господарські споруди.

Проте, з цим не можна погодитися.

Звертаючись до суду в березні 2011 року з
позовом про визнання права власності
на 1/2 частину спільно нажитого майна та
розподіл його в натурі, позивач ОСОБА_7
просив на підставі норм сімейного
кодексу (СК) України визнати житловий
будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя, визнати за ним
право власності на 1/2 частину вказаного
жилого будинку. Просив також придбаний
в шлюбі транспортний засіб «MERSEDES»,
вартістю 70000 грн. залишити за
відповідачкою, компенсувавши на його
користь 35000 грн. і стягнути з ОСОБА_6 на
його користь також 5000 грн. як дохід від
підприємницької діяльності ( ар. спр. 2
т.1).

Після проведення декількох судових
засідань з допитом свідків, після
отримання висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 09
вересня 2011 року про те, що вартість
будівельних робіт, проведених по
АДРЕСА_1 як до 01.05.1992 року, так і в період
з 01.05.1992 по 19.02.1999 року (дата отримання
відповідачкою свідоцтва про право
власності на спірне будинковолодіння в
порядку спадкування за заповітом),
також в період з 19.02.1992 року по 02.12.2010
року визначити не можливо із-за
відсутності проектної документації на
будівництво будівель та споруд
(неможливо обрахувати об'єми робіт,
зазначених в акті складу
будинковолодіння), а залишкова
вартість вказаного будинковолодіння
на момент проведення експертизи
складає 191939 грн., позивач в листопаді 2011
року змінив свої позовні вимоги. Просив
визнати господарські споруди (веранду,
ганок, сарай, прибудову, навіс,
вбиральню, криницю, огорожу, вимощення)
по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя, визнати за ним право
власності на 1/2 частину цих споруд,
здійснити їх розподіл в натурі. Також
стягнути з ОСОБА_6 на його користь
компенсацію за добудову житлового
будинку та проведення комунікацій
(телефон, газ, водопровід, каналізація,
рами, підлога, двері) 20000 грн. Залишити
за відповідачкою транспортний засіб
«MERSEDES» при умові компенсації половини
його вартості на користь позивача в
сумі 35000 грн. ( ар. спр.93 т.1).

Рішенням Городищенського районного
суду Черкаської області від 05 квітня 2012
року позовні вимоги ОСОБА_7 було
задоволено частково.

Визнано житловий будинок садибного
типу з надвірними спорудами, що по
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без
виділення часток в натурі.

Залишено у власності ОСОБА_6 автомобіль
марки «MERSEDES-BENZ», держномер НОМЕР_1, 1996
року випуску, модель 312 Д, типу
мікроавтобус-Д, номер шасі (кузова,
рами) НОМЕР_2, із стягненням з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_7 половини вартості
зазначеного автомобіля в сумі 24045 грн. 22
коп.

В іншій частині позову було відмовлено
( ар. спр. 195-196 т.1).

Дане рішення оскаржила в апеляційному
порядку ОСОБА_6 в частині визнання
житлового будинку з надвірними
спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1,
спільною сумісною власністю подружжя.
Просила скасувати рішення суду першої
інстанції в цій частині і ухвалити нове
рішення, яким відмовити позивачу в
задоволенні його позовних вимог в цій
частині ( ар. спр. 198-202 т.1).

Рішенням колегії суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Черкаської області від 25 червня 2012 року
апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено
частково. Рішення Городищенського
райсуду Черкаської області від 05
квітня 2012 року змінено. Виключено з
резолютивної частини рішення абзац 2
щодо визнання житлового будинку
садибного типу з надвірними спорудами,
що по АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6
без виділення часток в натурі. В решті
рішення залишено без змін. ( ар. спр.233-235
т.1).

Таке рішення апеляційної інстанції
оскаржено в касаційному порядку
ОСОБА_7, який просив його скасувати,
залишивши в силі рішення
Городищенського райсуду 05.04.2012 року (ар.
спр.240-243 т.1).

Ухвалою колегії суддів судової палати
в цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 грудня 2012 року касаційну
скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.
Рішення Городищенського районного
суду Черкаської області від 05 квітня 2012
року та рішення колегії суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області
від 25 червня 2012 року в частині позовних
вимог щодо визнання житлового будинку
садибного типу з надвірними спорудами,
розташованого по АДРЕСА_1, спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 скасовано, справу в цій частині
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції ( ар. спр.256-257 т.1).

Після цього в березні 2013 року позивач
збільшує позовні вимоги.

Просить поновити йому строк звернення
до суду, визнати свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 19.02.1999 року,
видане після смерті ОСОБА_10 на ім'я
ОСОБА_6 на домоволодіння по АДРЕСА_1,
державним нотаріусом Городищенської
державної нотаріальної контори,
зареєстроване в реєстрі № 967 по
спадковій справі № 58 в частині майна -
сарай (навіс) літ. «Б», «б», «б1», «В», в
АДРЕСА_1 - недійсним. Визнати сарай
(навіс) літ. «Б», «б», «б1», «В», які
розташовані по АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя, визнати
за кожною із сторін право власності на
1/2 частину зазначених надвірних споруд
і стягнути з відповідачки на його
користь 1/2 частину вартості виконаних
будівельних робіт в період з 01.05.1992 р.
по 19.02.1999 року, а також 1/2 частину
вартості виконаних будівельних робіт в
період з 19.02.1999 року по 02.12.2010 року в
домоволодінні по АДРЕСА_1 ( ар. спр. 18-20
т.2).

Саме на таких позовних вимогах
наполягав в останньому варіанті
позивач ОСОБА_7, про що підтвердив в
засіданні апеляційної інстанції.

Згідно ст. ст. 22; 28; 29 КпШС України , який
діяв до 01.01.2004 року, майно, нажите
подружжям за час шлюбу , є його спільною
сумісною власністю, і в разі поділу
такого майна їх частки визнаються
рівними.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу). У
разі поділу такого майна частки майна
дружини та чоловіка відповідно до
положення ч. 1 ст. 70 СК України є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Зазначаючи, що в період спільного
проживання та перебування у
зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 1999
рік позивач прийняв активну участь у
будівництві житлового будинку, що за
його участі побудовано веранду, ганок,
проведена реконструкція криниці,
погріба, побудована металева огорожа,
вимощення, що житловий будинок по
АДРЕСА_1, успадкований відповідачкою,
за час їхнього шлюбу істотно
збільшився у своїй вартості внаслідок
спільних трудових та грошових затрат
подружжя ОСОБА_12, суд прийшов до
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_7 і стягнення на його
користь з відповідачки половини
вартості виконаних будівельних робіт
за вказаний період в сумі 41841 грн.

Однак такий висновок не відповідає
обставинам справи.

Встановлено, що домоволодіння по
АДРЕСА_1 належало до часу її смерті
ОСОБА_10, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1, на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого на підставі
рішення виконкому Мліївської
сільської ради, зареєстрованого у БТІ у
книзі № 8, реєстровий № 1500, з
інвентарною оцінкою 25656 грн.,
розташоване на земельній ділянці
держфонду. Спадкоємцем ОСОБА_10 на
підставі її заповіту, посвідченого
виконкомом Мліївської сільської ради 09
вересня 1997 року, реєстровий № 66 є
ОСОБА_6, проживаюча в АДРЕСА_1, якій
Городищенською державною нотаріальною
конторою 19 лютого 1999 року було видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом. Спадкове майно, на яке
видане це свідоцтво, складається з
житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1.
На земельній ділянці розташований один
житловий будинок цегловий, під залізом,
жила площа якого становить 51,5 кв. м, в
поетажному плані позначений літ. «А»,
прибудова «а», сарай-гараж «Б»,
прибудови «б», «б1», погріб № 1; криниця
№ 2, паркан № 3, вбиральня № 4. Спадкова
справа № 58, зареєстрована в реєстрі №
967 ( ар. спр. 37 т.1).

Таким чином, лише з 19 лютого 1999 року,
коли власницею було оформлено
відповідачку, сторони мали можливість
спільно збільшувати у своїй вартості
за рахунок спільних сумісних трудових
та грошових затрат успадкований ОСОБА_6
будинок. На це ОСОБА_6 як апелянт
обґрунтовано звертає увагу, пояснюючи,
що саме по цій причині не оспорює
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення з неї 2210,00 грн. як
частини вартості виконаних
будівельних робіт в період з 19.02.1999 року
по 02.12.2010 року, так як ці роботи
проводили лише вони - подружжя ОСОБА_12.

З показів допитаних по справі цілого
ряду свідків - ОСОБА_13, ОСОБА_14. ОСОБА_12,
ОСОБА_15, ОСОБА_16 ОСОБА_17, ОСОБА_18, та й з
показів сторін встановлено, що в
добудові житлового будинку ОСОБА_10 та в
будівництві надвірних будівель і
споруд в її господарстві приймали
участь як фінансовими так і фізичними
витратами не тільки подружжя ОСОБА_12,
які тут проживали, а й родичі з обох
сторін, також сусіди, знайомі
односельці. І це стосується як
придбання будівельних матеріалів так і
проведення будівельних робіт. По
справі сторонами не надано жодної
накладної, квитанції, товарного чеку та
інших документів, які б свідчили про
виписку, придбання будь-ким з них
необхідних для здійснення будівництва
чи облаштування матеріалів. Відсутня
проектна документація на будівництво
будівель та споруд по домоволодінню
АДРЕСА_1, в зв'язку з чим експерту не
вдалося визначити вартість
будівельних робіт у той чи інший період
будівництва цього будинку. Даних про
те, що між власницею ОСОБА_10 і подружжям
ОСОБА_12 була домовленість про
створення спільної власності чи про
оплатну допомогу у здійсненні
будівельних робіт в її господарстві
судом не встановлено, та й позивач на
таке не посилався.

А згідно роз'яснень в п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
04 жовтня 1991 року з наступними змінами
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» право приватної власності
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв'язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.
Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить
членам сім'ї власника жилого будинку,
якщо вони приймали участь лише у
будівництві підсобних приміщень, або
коли їх затрати на ремонт жилого
будинку перевищували покладений на них
ст. 156 ЖК обов'язок.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що позивач ОСОБА_7 не має право
на відшкодування йому частини вартості
виконаних будівельних робіт у
будинковолодінні АДРЕСА_1 в період з
01.05.1992 року по 19.02.1999 року, до того ж у
визначеному судом обсязі.

Не доведена позивачем і
обґрунтованість його позову про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину від 19.02.1999 року, оформленого
на відповідачку ОСОБА_6, як правильно
визначився суд.

Згідно з роз'ясненнями в п.27 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» відповідно до
ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на
спадщину може бути визнано недійсним
не лише тоді, коли особа, якій воно
видане, не мала права на спадкування,
але й за інших підстав, установлених
законом. Іншими підставами можуть бути:
визнання заповіту недійсним, визнання
відмови від спадкування недійсною,
визнання шлюбу недійсним, порушення у
зв'язку з видачею свідоцтва про право
на спадщину прав інших осіб тощо.

Встановлених законом підстав, з яких
слід визнати недійсним видане ОСОБА_6
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 19.02.1999 року позивач
ОСОБА_7 не навів.

Таким чином, рішення суду в частині, що
оскаржується ОСОБА_6, не відповідає
обставинам справи, вимогам закону і
положенням судової практики, а тому
підлягає до скасування, з ухваленням в
означеній частині нового рішення, - про
відмову ОСОБА_7 в задоволенні його
позовних вимог до ОСОБА_6 про стягнення
частини вартості (компенсації)
виконаних будівельних робіт за період
з 01.05.1992 року по 19.02.1999 року в
домоволодінні, розташованому по
АДРЕСА_1.

Слід зауважити, що на користь такого
висновку вказує і той факт, що суд
допустив протиріччя у своїх висновках.

Так, ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідачки на користь позивача 1/2
частини вартості виконаних
будівельних робіт за період з 01.05.1992
року по 19.02.1999 року в домоволодінні по
АДРЕСА_1 за наявності дійсного
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на ім'я ОСОБА_6, суд фактично
безпідставно, в порушення ст. 57 СК
України розділив належне їй особисто
спадкове майно.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 218 ЦПК
України, судова палата, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити
частково.

Рішення Городищенського районного
суду Черкаської області від 30 грудня 2013
року по даній справі в частині
стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
частини вартості виконаних
будівельних робіт в період з 01.05.1992 року
по 19.02.1999 року в домоволодінні,
розташованому по АДРЕСА_1 в сумі 41841 грн.
скасувати.

Відмовити ОСОБА_7 в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_6 про стягнення
частини вартості (компенсації)
виконаних будівельних робіт за період
з 01.05.1992 року по 19.02.1999 року в
домоволодінні, розташованому по
АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :