Номер провадження № 22-ц/785/2558/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: позивачки ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_4, - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 23 квітня 2013 року за позовом
ОСОБА_3 до Одеської міської ради про
визнання права власності на квартиру у
порядку спадкування за заповітом,

в с т а
н о в и л а:

05 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 14 липня 2000 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір
довічного утримання, за яким ОСОБА_4
зобов'язалася утримувати ОСОБА_6, а
остання передала їй у власність
квартиру АДРЕСА_1. Своїх обов'язків
ОСОБА_4 не виконувала, тому у травні 2008
року ОСОБА_6 звернулась до суду з
позовом про розірвання договору
довічного утримання. 23 січня 2008 року
ОСОБА_6 заповідала усе своє майно їй.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, й вона як
правонаступник за заповітом була
залучена до участі у справі. Рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
06 квітня 2012 року, залишеного без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 10 жовтня 2012 року, договір
довічного утримання був розірваний й
за ОСОБА_6 було визнано право власності
на квартиру АДРЕСА_1. Однак вона не може
оформити спадщину, оскільки ОСОБА_4
притримує документи на квартиру.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 1223, 1233-1336, 1296 ЦК України, позивачка
ОСОБА_3 просила суд позов задовольнити.

Заочним рішенням суду першої інстанції
позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав за
позивачкою ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_6,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
заочне рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального і
матеріального права.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_4, пояснення
на апеляцію позивачки ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_4, - ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість заочного
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково
за таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що спадщина
належить позивачці ОСОБА_3 з моменту її
відкриття, але оформити її у нотаріуса
немає можливості через відсутність
правовстановлюючих документів, тому є
підстави для визнання за нею права
власності на спадщину за заповітом.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися в повному обсязі
неможливо, оскільки судом порушені
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення права.

Судом першої інстанції встановлено, що
14 липня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був
укладений договір довічного утримання,
за яким ОСОБА_4 зобов'язалася
утримувати ОСОБА_6, а остання передала
їй у власність квартиру АДРЕСА_1.

Своїх обов'язків ОСОБА_4 не виконувала,
тому у травні 2008 року ОСОБА_6 звернулась
до суду з позовом про розірвання
договору довічного утримання.

23 січня 2008 року ОСОБА_6 заповідала усе
своє майно позивачці ОСОБА_3 (а.с. 5).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а.с. 15), й
позивачка ОСОБА_3 як правонаступник за
заповітом була залучена до участі у
справі.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06 квітня 2012 року, залишеного
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 10 жовтня 2012 року
та ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 травня 2013
року, договір довічного утримання був
розірваний й за ОСОБА_6 було визнано
право власності на квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 7-13).

Постановою Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року по справі №
6-142цс13 у задоволенні заяви ОСОБА_4 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 травня 2013 року
з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, відмовлено.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України
передбачено, що спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Частиною ч. 1 ст. 1297 ЦК України
встановлено обов'язок спадкоємця
звернутися до нотаріуса за видачею
свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно.

Видача свідоцтва про право на спадщину
на майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів про
належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.
23 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року №7 "Про
судову практику у справах про
спадкування", свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.
Особа може звернутися до суду за
правилами позовного провадження в разі
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину.

З урахуванням наведених положень
закону, право на спадщину мають особи,
які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
встановленому цивільним
законодавством. Отже, за наявності умов
у спадкоємця для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину, позовні вимоги про
визнання права на спадщину задоволенню
не підлягають. Особа може звернутися до
суду за правилами позовного
провадження в разі порушення,
невизнання або оспорювання її прав,
свобод чи інтересів, зокрема в разі
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що
після смерті ОСОБА_6 14 квітня 2009 року
позивачка ОСОБА_3 звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, була заведена
спадкова справа (а.с. 14).

Однак в матеріалах справи немає
відомостей про відмову нотаріуса в
оформленні позивачці ОСОБА_3 права на
спадщину на спірне нерухоме майно.

Таким чином, суд першої інстанції в
порушення ст.ст. 213 215 ЦПК України не
витруював копію спадкової справи, не
перевірив наявності умов для одержання
у нотаріуса свідоцтва про право на
спадщину та чи приймалася нотаріусом
відмова в оформленні права на спадщину,
не встановлено чи не є передчасним
звернення ОСОБА_3 до суду з вказаним
позовом.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Однак позивачкою ОСОБА_3 в судовому
засіданні не доведено яким чином
Одеська міська рада порушує або не
визнає її право на спадщину, у той же
час з матеріалів справи вбачається, що
спір щодо спадщини у позивачки виник з
ОСОБА_4

Тому суд першої інстанції не вирішив
питання про залучення ОСОБА_4 до участі
у справі, як це передбачено ст. 33 ЦПК
України.

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційної інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що позивачка має право на захист свого
права у випадку його порушення
відповідачем, але Одеська міська рада
не є належним відповідачем у справі.
Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК
України її вимоги є передчасними і не
підлягають судовому захисту.

Отже, у задоволення позову до Одеської
міської ради слід відмовити.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 3, 33
ЦПК України, та матеріального права, ст.
ст. 15, 16 ЦК України, у відповідності до
п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково, заочне рішення Київського
районного суду м. Одеси від 23 квітня 2013
року скасувати й ухвали нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Одеської міської ради про визнання
права власності на квартиру у порядку
спадкування за заповітом відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік