УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Гончара В.П.,

суддів:
Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Олійник А.С., Савченко
В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом Одеської
міської ради до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Інспекція
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області про зобов'язання
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку шляхом знесення самочинно
побудованого жилого будинку та за
позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору,
- ОСОБА_4 до Одеської міської ради,
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про
визнання права спільної часткової
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Одеської області від 29 травня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року Одеська міська рада
звернулась до суду з вищевказаним
позовом, в обґрунтування вимог
посилаючись на те, що ОСОБА_3 на
земельній ділянці, яка є комунальною
власністю, без проектної документації
та погодження з відповідними органами,
без дозволу на будівництво здійснила
самочинне будівництво капітальної
споруди розміром 8 x 4 м, зазначеної на
плані під літ. «Л». Уточнивши позовні
вимоги, позивач просив зобов'язати
ОСОБА_3 за власний рахунок звільнити
самочинно зайняту земельну ділянку
шляхом знесення самочинно збудованого
житлового будинку, зазначеного у
технічному паспорті від 26 березня
2008 року під літ. «Л», за адресою:
АДРЕСА_1.

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Одеської міської ради
та, уточнивши позовні вимоги, просив
визначити частку у житловому будинку
АДРЕСА_1 у м. Одесі, яка складається з
квартири НОМЕР_1 загальною площею
33,9 кв. м та належить йому на праві
власності; визнати за ним право
спільної часткової власності на 9/20
частини житлового будинку АДРЕСА_1. В
обґрунтування вимог ОСОБА_4 посилався
на те, що фактично вказаний будинок
складається з двох квартир, власником
квартири НОМЕР_1 є він, а власником
іншої частини будинку, яка становить
11/20 частини домоволодіння, є ОСОБА_3

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 29 березня 2013 року у
позовах Одеської міської ради та
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 29 травня 2013 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у позові Одеської міської ради
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, про часткове задоволення
позову Одеської міської ради.
Зобов'язано ОСОБА_3 знести самочинно
збудований будинок - літ. «Л»,
розташований АДРЕСА_1. В решті рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вказане рішення
апеляційного суду в частині
задоволення позову Одеської міської
ради про знесення самочинного
будівництва та залишити в силі в цій
частині рішення суду першої інстанції,
посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права, порушення норм процесуального
права.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335
ЦПК України не переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення (ч. 3 ст. 335 ЦПК
України).

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення в повній мірі не відповідають.

Відмовляючи у позові Одеської міської
ради про знесення самочинного
будівництва, суд першої інстанції
виходив із того, що рішенням
Кагановичевської районної ради
народних депутатів м. Одеси від 03
травня 1957 року земельна ділянка
виділялась для будівництва будинку,
який перейшов у власність
відповідачки, тому з урахуванням
положень ст. 120 Земельного кодексу
України ОСОБА_3 на законних підставах
користується земельною ділянкою.
Знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності. Відповідно до
висновку ліцензованої проектної
організації ПП «Люкс проект»
архітектурно-планувальні рішення,
інженерні та інші показники будівлі
відповідають вимогам чинних
нормативних документів, будинок
зведено відповідно до вимог державних
будівельних норм, тому суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову та знесення
самочинного будівництва.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у позові Одеської міської ради
та ухвалюючи в цій частині нове рішення
про часткове задоволення позову,
виходив із того, що ОСОБА_3
побудувала будівлю розмірами 8 х 4 м без
проекту та погодження з відповідними
органами, та без дозволу на
будівництво. Органами місцевого
самоврядування надавалися приписи про
припинення будівельних робіт, ОСОБА_3
притягувалась до адміністративної
відповідальності за самочинне
будівництво, тому вказане самочинне
будівництво підлягає знесенню.

Проте погодитись із такими висновками
судів у повній мірі не можна, оскільки
суди дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 03 травня 1957 року
на підставі рішення Кагановичевської
районної ради народних депутатів м.
Одеси ОСОБА_6, в період перебування у
шлюбі з ОСОБА_7, отримав земельну
ділянку для будівництва житлового
будинку АДРЕСА_1. На вказаній земельній
ділянці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 побудували
будинок.

У 1978 році до будинку зі згоди ОСОБА_7
вселилися та були зареєстровані
дружина сина - ОСОБА_5 і онук - ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 24 липня 1987 року задоволено
позов Київського районного
виконавчого комітету про вилучення
будинку АДРЕСА_1 як самочинно
збудованого.

На підставі рішення Київського
районного виконавчого комітету м.
Одеси від 21 серпня 1987 року № 661 житловий
будинок АДРЕСА_1 був прийнятий на
баланс житлово-експлуатаційного
об'єднання та були видані ордери ОСОБА_5
на квартиру НОМЕР_1 і ОСОБА_7 на квартиру
НОМЕР_2 у вказаному будинку.

Постановою президії Одеського
обласного суду від 12 квітня 1989 року
рішення Київського районного
народного суду м. Одеси від 24 липня
1987 року скасовано. Рішенням Київського
районного народного суду м. Одеси
від 29 грудня 1989 року позов Київського
районного виконавчого комітету про
вилучення будинку залишено без
розгляду.

Рішенням Київського районного
виконавчого комітету від 08 червня 1991
року № 291 рішення Київського районного
виконавчого комітету від 21 серпня 1987
року № 661 у частині укладення договору
найму жилих приміщень у будинку
АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 скасовано,
вилучена у ОСОБА_7 частина
домоволодіння передана їй як власнику
з визнанням за нею права власності на
11/20 частини житлового будинку з 07
вересня 1994 року.

Рішення Київського районного
виконавчого комітету від 21 серпня 1987
року № 661 в частині укладення договору
найму квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 не
скасовано. На підставі вказаного
рішення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 набули
права власності на квартиру АДРЕСА_1 по
1/2 частини кожен.

На підставі договору дарування від 21
травня 2005 року ОСОБА_7 подарувала
ОСОБА_3 11/20 частини житлового будинку
АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування від 10
серпня 2009 року ОСОБА_5 подарувала
ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Апеляційним судом встановлено, що на
земельній ділянці, на якій
розташований будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_3
побудувала будівлю розмірами 8 х 4 м,
позначену на технічному плані під літ.
«Л», без проектної документації, без
погодження з відповідними органами та
без дозволу на будівництво.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 5 постанови від 30 березня 2012
року № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)», відповідно
до вимог статті 376 ЦК право на звернення
до суду з позовом про знесення або
перебудову самочинно збудованого
об'єкта нерухомості мають як органи
державної влади, так і органи місцевого
самоврядування. Розглядаючи зазначені
позови відповідно до вимог вказаної
норми та положень частини сьомої
статті 376 ЦК, суди мають встановлювати,
чи було видано особі, яка здійснила
самочинне будівництво, припис про
усунення порушень, чи можлива
перебудова об'єкту та чи відмовляється
особа, яка здійснила самочинне
будівництво, від такої перебудови.

Згідно з ч. 17 ст. 29 Закону України «Про
планування і забудову територій»
здійснення будівельних робіт на
об'єктах містобудування без дозволу на
виконання будівельних робіт або його
перереєстрації, а також здійснення не
зазначених у дозволі будівельних робіт
вважається самовільним будівництвом
і тягне за собою відповідальність
згідно із законом.

Частиною 7 ст. 376 ЦК України встановлено,
що суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил. У
разі, якщо буде встановлено, що
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво.

Розглядаючи позов про знесення
самочинного будівництва або
перебудову на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК
України, суд має встановити, чи було
видано особі, яка здійснила самочинне
будівництво, припис про усунення
порушень, чи можлива перебудова та чи
відмовляється особа, яка здійснила
самочинне будівництво, від такої
перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення самочинного будівництва.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Таким чином, аналіз норм чинного
законодавства свідчить про те, що
законодавство не визнає самочинне
будівництво об'єктом правового
захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 367 ЦК
України випадку, а тому правовими
наслідками самочинного будівництва, в
разі звернення до суду з позовом
відповідного органу, є або знесення
такого будівництва, або проведення
відповідної його перебудови. Право на
звернення до суду з таким позовом закон
надає, зокрема, й відповідному органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування.

Проте суд першої інстанції у порушення
вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України,
відмовляючи у задоволенні позову в
частині знесення самочинного
будівництва, на вищевказані положення
закону уваги не звернув, не перевірив,
чи було видано ОСОБА_3 припис про
усунення порушень, чи можлива
перебудова самочинної споруди та чи
відмовляється ОСОБА_3, яка здійснила
самочинне будівництво, від такої
перебудови.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову в
частині знесення самочинного
будівництва, у порушення вимог ст. 303, 316
ЦПК України на вищевказані норми
закону та порушення суду першої
інстанції також уваги не звернув; свій
висновок про наявність підстав для
знесення будівництва обґрунтував лише
тим, що будівля є самочинним
будівництвом. При цьому суд не взяв до
уваги те, що ст. 376 ЦК України, якою він
керувався при ухваленні рішення,
передбачає можливість знесення
самочинного будівництва за позовом
відповідного органу державної влади
або органу місцевого самоврядування
лише у разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення норм і правил, та в разі
неможливості проведення відповідної
перебудови або відмови особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво від її
проведення, та відповідно до вимог
чинного законодавства знесення
самочинного будівництва є крайньою
мірою і можливе лише тоді, коли
використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності. Тому суд, не
визначившись із характером спірних
правовідносин та нормою права, яка
підлягає застосуванню до цих
правовідносин, не давав належної
оцінки запереченням ОСОБА_3 та не
з'ясував питання щодо можливості
здійснення відповідачкою відповідної
перебудови зведеної нею споруди у
відповідність до державних норм та
будівельних правил, якщо такі порушено,
а також, чи згодна ОСОБА_3 провести
перебудову самочинного будівництва; не
перевірив наявність доказів відмови
відповідачки від здійснення такої
перебудови, а також не вирішив питання
про те, чи порушує здійснене
відповідачкою будівництво права інших
осіб у той спосіб, що тягне за собою
саме знесення будівництва та чи
можливе усунення цих перешкод в інший
спосіб.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що судами
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
суду першої інстанції та рішення
апеляційного суду в частині вимог про
знесення самочинного будівництва
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 29 березня 2013 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
29 травня 2013 року в частині вимог про
знесення самочинного будівництва
скасувати, справу в цій частині
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.П. Гончар

Судді:

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник

В.О. Савченко