Справа № 2-3014/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року Солом'янський районний суд м. Києва складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

02.02.2011 року позивач звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки заборгованість по отриманому нею кредиту у розмірі 56398,32 грн. та судові витрати.

В позові посилався на те, що між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою 27.06.2008 року був укладений Кредитний договір №010/7137/82/73996, на підставі якого позивач надав відповідачці кредит у сумі 30000,00 грн. строком на 24 місяці зі сплатою за користування кредитом 29,9% річних.

На порушення умов кредитного договору позичальниця не виконує зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем.

В судове засідання представник позивача не з'явився, надавши суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив в його задоволенні відмовити, мотивуючи це тим, що позивач необґрунтовано нарахував проценти після 27.06.2010 року - дати закінчення терміну повернення кредиту, маючи право нараховувати їх на кредит лише до дати повернення кредиту, що передбачено ч.1 ст.1054 ЦК.

Також посилався на те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором № 010/7137/82/73996 від 27.06.2008 року підписаний в порушення ст. 92 ч.1 ЦК України заступником начальника ЦПКО КРД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_4, повноваження якої підписувати таки документи від імені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в матеріалах справи відсутні.

Тому вважає такий розрахунок не допустимим доказом, оскільки, на його думку, розрахунок заборгованості як доказ може підписувати уповноважений орган юридичної особи-банку визначений статутом, або особа,якій такий орган видав довіреність.

Крім того, звертав увагу, що розрахунок неустойки був здійснений поза межами передбаченого для таких правовідносин строків позовної давності та заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності в цій частині.

При цьому зауважив, що в матеріалах справи відсутня ліцензія НБУ на ім'я позивача, тому позивач не довів обставину правомірності видачі кредиту без ліцензії та нарахування відсотків.

Суд, вислухавши представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом встановлено, що 27.06 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №010/7137/82/73996, на підставі якого позивач з 27.06.2008 року по 27.06.2010 року надав відповідачці кредит у сумі 30000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом.

Відповідно до п.2.3 Кредитного договору відповідачка зобов'язана до 20 числа включно кожного місяця, починаючи з місяця наступного за першою датою розрахунку процентних платежів, зарахувати на картковий рахунок щомісячний обов'язків внесок в сумі не менше 5 відсотків від залишку заборгованості за кредитом на день, наступний за датою розрахунку процентних платежів, але не менше фіксованої суми, встановленої відповідним Тарифним планом, або суми залишку заборгованості, якщо вона менше за зазначену фіксовану суму.

Оскільки у передбачені строки відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, тому станом на 19.11.2010 року утворилась заборгованість, яка становить 56398,32 грн., що включає в себе: 30000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 25128,53 грн. - несплачені відсотки за користування грошовими коштами; 1269,79 грн. - пеня за прострочення виконання зобов'язань.

У зв'язку із зазначеними обставинами, банком неодноразово було направлено повідомлення з письмовою вимогою до відповідачки щодо виконання нею своїх зобов'язань як боржника та погашення за заборгованості по кредитному договору. Однак грошові кошти для погашення заборгованості позичальниця в передбачений строк перераховані не були.

Відповідно до ст.ст. 629, 638 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься підтвердження належного розрахунку заборгованості відповідачки перед банком.

Так, позивачем розрахунок заборгованості здійснений на підставі руху коштів по рахунку № НОМЕР_1 в період 01.10.2007 - 31.10.2010 року, однак доказів, що рахунок належить саме відповідачці і здійснення відкриття та ведення його за дорученням відповідачки саме за цим кредитним договором, не надав, а в умовах п.1.1 договору конкретний номер рахунку не заповнений.

Крім того, з розрахунку, який був наданий позивачем, та зі змісту позовної заяви вбачається, що заборгованість обчислювалась з урахуванням відсоткової ставки у розмірі 29,9 % річних. Однак про необґрунтованість таких розрахунків позивача свідчить той факт, що п.п. 1.4 та 2.1 кредитного договору передбачають встановлення розміру процентної ставки за користування кредитом окремим додатком №1 до цього договору, який є невід'ємною частиною цього договору та який позивачем наданий не був.

При цьому представник відповідачки в своїх запереченнях не спростував неналежне виконання відповідачкою умов вказаного кредитного договору та існування заборгованості, але проти позову заперечував в повному обсязі через хибність розрахунків позивача.

Водночас, за наданими позивачем доказами, дійсно, неможливо встановити вірність розрахунку суми кредиту та несплачених відсотків за користування кредитом, суму неустойки, оскільки розрахунок був складений на підставі руху коштів по рахунку, відомості про належність якого відповідачці відсутні, та із застосуванням відсоткової ставки, відомості про встановлення розміру якої також відсутні.

Між тим, суд після скасування 24.03.2014 року заочного рішення сприяв всебічному розгляду справи, неодноразово викликаючи представника позивача в судове засідання та визнаючи обов'язковою явку представника позивача, який, однак, бажання прийняти участь в судовому засіданні та довести обґрунтованість позовних вимог не виявив, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність.

Ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає,що банком не доведено розміру та періоду заборгованості, що виникла в результаті неналежного виконання умов кредитного договору та яка підлягає до стягнення з відповідачки. При таких обставинах суд знаходить позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки суд відмовляє у зв'язку із недоведеністю суті позовних вимог, тому не вирішується питання про застосування строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові, та звертає увагу, що решта доводів представника відповідачки, викладені в запереченнях, не мають правового значення для вирішення даного спору.

На підставі викладеного та керуючись Кредитним договором №010/7137/82/73996 від 27.06.2008 року, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 611, 629, 638, 1050,1054 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Солом'янський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: