Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів:
Кафідової О.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Міністерства охорони здоров'я України,
третя особа - Ліквідаційна комісія
Державного закладу «Славутицька
санітарно - епідеміологічна станція
об'єкта з особливим режимом роботи»,
про стягнення заборгованості по
заробітній платі та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Київської області від 27 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що у
вересні 2012 року Міністерством охорони
здоров'я України (далі - МОЗ України)
було прийнято рішення про ліквідацію
бюджетних закладів, установ і
організацій, що належать до сфери
управління МОЗ України. До таких
закладів належав і Державний заклад
«Славутицька
санітарно-епідеміологічна станція
об'єкта з особливим режимом роботи»
(далі - ДЗ «Славутицька СЕС ООРР»).

На підставі наказу МОЗ України від 21
вересня 2012 року була розпочата
процедура ліквідації вищевказаних
закладів, позивача було призначено
головою ліквідаційної комісії ДЗ
«Славутицька СЕС ООРР».

Згідно з наказом МОЗ України від 28
грудня 2012 року вона була звільнена з
роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України, у зв'язку з ліквідацією
установи.

При звільненні відповідач не виплатив
їй компенсацію за невикористану
відпуску та вихідну допомогу у розмірі
її середньомісячної заробітної плати.
Крім того, просила стягнути з
відповідача середній заробіток за весь
час затримки розрахунку при
звільненні.

Рішенням Славутицького міського суду
Київської області від 23 травня 2013 року
позов задоволено, стягнуто з МОЗ
України на користь ОСОБА_3 вихідну
допомогу у розмірі середньомісячного
заробітку у сумі 8 350 грн 55 коп,
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 8 959 грн 04 коп.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 29
грудня 2013 року по 23 травня 2013 року у
сумі 45 439,56 грн, а всього - 62 749,15 грн.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 27 листопада 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду Київської області
від 27 листопада 2013 року, рішення суду
першої інстанції залишити в силі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 05 жовтня 2005
року позивач була призначена
виконуючою обов'язки головного лікаря
санітарно-епідеміологічної станції № 5
об'єкту з особливим режимом роботи
м. Славутич МОЗ України, а з 08
листопада 2005 року її було затверджено
на даній посаді постійно.

У 2008 році відповідачем була проведена
чергова реорганізація СЕС зі зміною
назви, у зв'язку з чим позивач була
переведена на посаду головного лікаря
ДЗ «Славутицька СЕС ООРР».

У вересні 2012 року МОЗ України було
прийнято рішення про ліквідацію
бюджетних закладів, установ і
організацій, що належать до сфери
управління МОЗ України. До таких
закладів належав і ДЗ «Славутицька СЕС
ООРР», керівником якого була позивач.

На підставі наказу МОЗ України від 21
вересня 2012 року була розпочата
процедура ліквідації вищевказаних
закладів і позивач була призначена
головою ліквідаційної комісії ДЗ
«Славутицька СЕС ООРР».

Згідно з наказом МОЗ України від 28
грудня 2012 року ОСОБА_3 звільнена з
роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України, у зв'язку з ліквідацією
установи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
своїми діями відповідач грубо порушив
вимоги ст. 116 КЗпП України, яка
зобов'язує власника або уповноваженого
ним органу, провести повний розрахунок
зі звільненим працівником в його
останній робочий день.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходив з
того, що позивач має право на отримання
вихідної допомоги, компенсації за
невикористану відпуску та інше, однак
колегія не погоджується з тим, що МОЗ
України є належним відповідачем у
даній справі, звертає увагу, що ці
виплати мала проводити та установа, в
якій позивач працювала, а саме ДЗ
«Славутицька СЕС ООРР».

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 105 ЦК України
учасники юридичної особи, суд або
орган, що прийняв рішення про
припинення юридичної особи, відповідно
до цього Кодексу призначають комісію з
припинення юридичної особи (комісію з
реорганізації, ліквідаційну комісію),
голову комісії або ліквідатора та
встановлюють порядок і строк заявлення
кредиторами своїх вимог до юридичної
особи, що припиняється. Виконання
функцій комісії з припинення особи
(комісії з реорганізації,
ліквідаційної комісії) може бути
покладено на орган управління
юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної
особи (комісії з реорганізації,
ліквідаційної комісії) або ліквідатора
з моменту призначення переходять
повноваження щодо управління справами
юридичної особи. Голова комісії, її
члени або ліквідатор юридичної особи
представляють її у відносинах з
третіми особами та виступають у суді
від імені юридичної особи, яка
припиняється.

Позивач, яка була керівником
підприємства, а пізніше - головою
ліквідаційної комісії, не виконала
покладені на неї обов'язки і при
виданні наказу про свої звільнення не
вказала про виплату вихідної допомоги
у зв'язку із звільненням, а також не
здійснила виплату всіх інших належних
на день звільнення сум.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги та залишення без
змін рішення апеляційного суду
Київської області від 27 листопада 2013
року, оскільки судове рішення законне
та обґрунтоване, а доводи касаційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального та порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 27 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.О. Дьоміна

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик