Справа №442/1024/13-ц
Провадження №2/442/589/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Коваль Р.Г.

при секретарі Далявській Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, поділ майна набутого за час проживання однією сімєю, визнання права власності на ? частину майна подружжя та на ? частину майна набутого за час проживання однією сімєю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, згідно якої просить визнати за нею право власності на ? частину спільної сумісної власності майна подружжя, яке придбане під час її проживання однією сімєю як жінки та чоловіка, які перебували між собою у шлюбу, а саме на половину вмісту депозитного сейфу, який знаходиться згідно договору № 050019 у депозитарії АТ Укрінбанк у місті Дрогобичі та на ? частину трьох кімнатної квартири АДРЕСА_1. У подальшому під час розгляду справи позивачем подано заяву від 03 лютого 2013 року про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої просила визнати спільною сумісною власністю подружжя усе майно, придбане під час її проживання однією сімєю із ОСОБА_5 Георгієвичем як жінки та чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі; визнати спільною сумісною власністю подружжя майно придбане під час її проживання однією сімєю із ОСОБА_5 Георгієвичем як жінки та чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі, а саме вміст депозитного сейфу, згідно договору № 050019 депозитарії АТ Укрінбанк у місті Дрогобичі, а також визнати спільною сумісною власністю подружжя майно придбане під час її проживання однією сімєю із ОСОБА_5 Георгієвичем як жінки та чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі, а саме квартиру АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 покликається на те, що з 1995 року вона разом із ОСОБА_5 проживала однією сімєю як чоловік та дружина, хоч шлюб на той час між ними зареєстрованим не був. У ОСОБА_5 було двоє дітей, а саме син ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_7. ОСОБА_5 з 1991 року сам виховував дітей, так як із першою дружиною не підтримував жодних стосунків. У позивача ОСОБА_1 також був двох річний син, коли вони із ОСОБА_5 починали спільне сімейне життя. Також ОСОБА_1 у своєму позові зазначає, що вона любила ОСОБА_5, вела в новій сімї спільне господарство. А саме прала, прибирала, готувала їсти, працювала за місцем своєї праці. За час спільного проживання позивач разом із ОСОБА_5 заробляли спільні кошти, а коли трапилася нагода придбати дешеве житло з метою покращення житлово-побутових умов, то за твердженням позивача її мати ОСОБА_8 привезла їй із міста Києва, де вона проживала на той час, 5 тисяч гривень, і вони разом із ОСОБА_5 купили квартиру АДРЕСА_2. Оскільки на той час за твердженням позивачки між нею та ОСОБА_5 була повна довіра та взаєморозуміння, то вона не заперечувала проти того, щоб згідно договору купівлі продажу власником житлової квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_5 18 червня 1999 року позивач разом із ОСОБА_5 перейшли жити у спільно придбану квартиру. ОСОБА_5 розлучився із своєю першою дружиною ОСОБА_9 18 серпня 1999 року, хоч до цього часу з нею уже реально не проживав протягом 8 років. Після цього позивач ОСОБА_1 22 жовтня 1999 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 У 1996 році ОСОБА_5 захворів на запалення легенів, що ускладнилося бронхіальною астмою та емфіземою. Після цього за твердженням позивача вона була змушена доглядати за ОСОБА_5, оскільки є медиком за освітою, а як дружина взяла на себе всю роботу по веденню домашнього господарства, оскільки любила та поважала чоловіка. У своєму позові ОСОБА_1 також стверджує, що за час перебування у громадянському шлюбі, а з 22 жовтня 1999 року у зареєстрованому шлюбі, позивач разом із ОСОБА_5 придбали ряд майна, а саме житлову квартиру АДРЕСА_2, вартість якої на момент смерті ОСОБА_5 становила 81 248гривень, предмети домашньої обстановки та побутової техніки. Крім цього, з метою зберігання цінних речей та коштів, що були у ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_1, ОСОБА_5 13 квітня 2005 року уклав договір № 050019 на користування індивідуальним депозитним сейфом в депозитарії АТ Укрінбанк, за яким за твердженням позивачки вона, ОСОБА_1, являлася довіреною особою. У цьому депозитному сейфі позивач ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 зберігали грошові кошти сімї, вироби із золота та інші цінності, в тому числі деякі коштовності, що були куплені ОСОБА_1 її матірю. Як підставу до задоволення своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає положення статей 60-64, а також положення статті 74 Сімейного кодексу України, якими врегульовано перелік обєктів права спільної сумісної власності подружжя, виникнення права спільної сумісної власності подружжя, здійснення подружжям права спільної сумісної власності, право подружжя на розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а також право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Будучи присутньою особисто у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 підтримала у повному обсязі усі свої первісні та збільшені позовні вимоги, посилаючись на обґрунтування, що містяться у її позовній заяві та заявах про збільшення розміру позовних вимог. Також позивач ОСОБА_1 зазначила, що немає бажання нічого додатково пояснювати до своїх заяв, оскільки такі додаткові пояснення надасть її представник, - адвокат ОСОБА_10

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_10 як представник позивача ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_1 додатково зазначив, що договір купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_2 був придбаний у період перебування позивача ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_5, а відтак виходячи із певних норм як Кодексу законів України про шлюб та сімю, так із певних норм Сімейного кодексу України, дане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає до розподілу у передбаченому законом порядку, а дані обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться у матеріалах даної цивільної справи. При цьому, адвокат ОСОБА_10 відмовився на поставлені йому представником відповідача ОСОБА_11 - ОСОБА_12 запитання конкретизувати, якими саме письмовими доказами підтверджується факт набуття у власність ОСОБА_5 житлової квартири АДРЕСА_1 за час спільного перебування у шлюбі із позивачем ОСОБА_1 Також, адвокат ОСОБА_10 вважає, що спільним сумісним майном подружжя слід визнати та розподілити і вміст індивідуального депозитного сейфу в депозитарії АТ Укрінбанк, яким користувався на підставі укладених договорів, копії яких містяться у матеріалах справи, покійний ОСОБА_5, оскільки укладав ці договори, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із позивачем ОСОБА_1 Також адвокат ОСОБА_10 зазначив, що ОСОБА_5 з моменту його захворювання та до самої смерті перебував на утриманні у позивача, а за час спільного проживання без реєстрації шлюбу позивач ОСОБА_1 із ОСОБА_5 вели спільне сімейне життя як чоловік та дружина, вели спільне господарство та набували спільних благ. А відтак усі речі, нажиті позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1995 року слід вважати спільним сумісним майном подружжя, яке слід поділити цьому судовому процесі.

Під час судового розгляду справи судом зясовано, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 померли, що підтверджується наявними у матеріалах справи відповідними фотокопіями свідоцтв про смерть цих осіб, а саме копією свідоцтва ОСОБА_13 1-ОК № 222684 від 23.08.2011 року, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області та копією свідоцтва ОСОБА_13 1- СГ № 249701 від 05.04.2011 року виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибула, хоч була належним чином у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання у справі. Однак, у судовому засіданні як представник ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності брала участь ОСОБА_11, яка, як вбачається із матеріалів справи, заперечувала проти позовних вимог позивача ОСОБА_1 у повному обсязі.

Крім цього, ОСОБА_11 залучена судом як відповідач до участі у даному судовому процесі як правонаступник (особа, яка прийняла спадщину) померлих відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_11 - згідно довіреності ОСОБА_12, будучи особисто присутнім у судовому засіданні, заперечив проти заявлених позивачем позовних вимог у повному обсязі. ОСОБА_12 додатково пояснив суду, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання спільним сумісним майном подружжя житлової квартири АДРЕСА_2 а також про визнання за позивачем права власності на ? цієї житлової квартири АДРЕСА_1 не підлягають до задоволення, оскільки на момент придбання цієї квартири у власність ОСОБА_5 він перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі із громадянкою ОСОБА_9, що є очевидним із матеріалів справи та не оспорюється учасниками цивільного процесу. Водночас як зазначив ОСОБА_12, твердження позивача, що квартира була нажита за спільні кошти та перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_5 без реєстрації такого шлюбу не можуть бути підставою до задоволення таких позовних вимог, оскільки діючим на той час законодавством, в тому числі рядом положень діючого на той час КЗпШС фактичні шлюбні відносини не породжували ніяких прав та обовязків для осіб, які проживали однією сімєю. Аналогічні висновки містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 03 жовтня 2012 року, ухваленої за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_11 на рішення та ухвалу відповідно Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2010 року та апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2012 року, за наслідками якої дану справу передано на повторний перегляд до суду першої інстанції. Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, придбаного під час її проживання однією сімєю із ОСОБА_5 Георгієвичем як жінки та чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі, а саме вміст депозитного сейфу згідно укладеного ОСОБА_5 договору № 050019 на користування індивідуальним депозитним сейфом у депозитарії АТ Укрінбанк у місті Дрогобичі, то представник ОСОБА_12 вважає, що такі позовні вимоги теж не підлягають до задоволення із тих підстав, що із самого змісту та назви договору випливає про те, що укладений ОСОБА_5 договір був покликаний на зберігання у цьому сейфі особистих речей ОСОБА_5, а не спільного сумісного майна подружжя. Особисті речі та особисте майно у відповідності до певних положень діючого на момент укладення договору Сімейного кодексу України не можуть бути предметом спільного сумісного майна подружжя. З цього теж не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на ? вмісту депозитного сейфу у депозитарії АТ Укрінбанку на підставі згаданого договору користування цим депозитним сейфом. Також ОСОБА_12 зазначив, що позивачем ОСОБА_1 у супереч положень статей 57-60 ЦПК України не подано у процесі розгляду справи жодних належних та допустимих доказів, що підтверджували б про ряд тверджень та доводів, які викладені у її первісній позовній заяві та наступних заявах про збільшення розміру позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, а також їх представників, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений гл. 3 зокрема ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальними законами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини.

Як вбачається із первісних та збільшених позовних вимог позивача ОСОБА_1 предметом спору у цьому судовому процесі являється спір між сторонами у справі про право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 та на вміст депозитного сейфу, який знаходиться у депозитарії АТ Укрінбанк у місті Дрогобичі згідно укладеного договору між колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_5 та АТ Укрінбанк як про спільне сумісне майно подружжя, - ОСОБА_5 та позивачки ОСОБА_1

Тому вирішуючи цей цивільний спір, суд виходить із наступних встановлених судом під час судового розгляду обставин справи.

Під час розгляду справи встановлено, що спірна житлова квартира АДРЕСА_2 придбана покійним колишнім чоловіком позивача ОСОБА_5 08 червня 1999 року, а право власності на це майно зареєстровано останнім у Дрогобицькому МБТІ та ЕО 16 червня 1999 року. Отже, ОСОБА_5 став власником спірної квартири саме 16 червня 1999 року. Дані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи фотокопією договору купівлі-продажу квартири від 08 червня 1999 року, укладеного між продавцями ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_13 з однієї сторони та покупцем ОСОБА_5 із другої сторони. Вказаний договір купівлі-продажу цього нерухомого майна посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького міськрайонного нотаріального округу ОСОБА_16 та зареєстровано у реєстрі за № 949. На момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу спірної житлової квартири ОСОБА_5 перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі із своєю першою дружиною ОСОБА_9, який було розірвано на підставі судового рішення у справі №2-1027/1999 р. лише 18 серпня 1999 року, що підтверджується матеріалами справи та встановлено чинною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03 жовтня 2012 року у справі касаційного провадження із розгляду поданої касаційної скарги ОСОБА_11 Водночас, із позивачем ОСОБА_1 в офіційні шлюбні відносини ОСОБА_5 вступив лише 22 жовтня 1999 року, які розірвав 27 квітня 2010 року, що вбачається із наявної у матеріалах справи копії рішення Дрогобицького міськрайонного суду у цивільні справі № 2-343/10 про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Отже, на момент набуття ОСОБА_5 у власність житлової квартири АДРЕСА_1 діяли положення КЗпШС, якими і слід керуватися підчас вирішення спорів з приводу визнання права власності на майно як спільне сумісне майно подружжя, нажите за час перебування шлюбі. Саме такі приписи містить стаття 22 діючого на той час КЗпШС.

Водночас, за час розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та гр.ОСОБА_5 на момент придбання останнім у власність житлової квартири АДРЕСА_1 не перебували, тай не могли навіть теоретично перебувати у зареєстрованому шлюбі, а відповідно до зазначеного вище Кодексу фактичні шлюбні відносини не породжували ніяких прав та обовязків для осіб, які проживали однією сімєю. Більше того, за час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем ОСОБА_1 не додано жодних інших належних та допустимих доказів, які підтверджували б про наявність обставин щодо спільної праці громадян ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_1, які обєдналися для спільної діяльності, у результаті якої набули у власність згадану вище житлову квартиру АДРЕСА_1 і яку на підставі статті 17 діючого на момент виникнення спірних правовідносин Закону України Про власність слід було б розцінювати судом як майно, що набуте у спільну часткову власність позивачем разом із ОСОБА_5, якщо інше не передбачено письмовою угодою між ними. Такий висновок уду кореспондується у повній мірі із висновком Вищого спеціалізованого суду України, що зазначений в ухвалі від 03 жовтня 2012р., який, у свою чергу, є обовязковим до врахування судом під час повторного перегляду цієї справи у даному випадку у суді першої інстанції.

Також, за час розгляду справи не знайшло свого підтвердження та не відповідає дійсним обставинам справи, тому підлягає до критичної оцінки судом під час ухвалення рішення у справі, посилання представника позивача, адвоката ОСОБА_10, що спірна житлова квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_5 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем ОСОБА_1

Під час розгляду справи судом також встановлено, що між покійним ОСОБА_5 з однієї сторони та Дрогобицькою філією АТ Укрінбанк із другої сторони у період з 2005 року до 2009 року неодноразово укладались договори на користування індивідуальним депозитним сейфом у депозитарії АТ Укрінбанк та договір на користування індивідуальним сейфом. Останнім був такий Договір № 090060 на користування індивідуальним сейфом від 13 квітня 2009 року, згідно якого банк надав ОСОБА_5 у тимчасове особисте користування сейф № 158 та ключ від цього сейфу. Як вбачається із фотокопії цього договору, згідно цього договору позивач ОСОБА_1 на відміну від попередніх договорів, уже не являлася довіреною особою ОСОБА_5, які мали теж право користуватися цим сейфом відповідно до договору та на підставі виданої ОСОБА_5 довіреності. З цього вбачається, що позивач ОСОБА_1 не мала права користуватися цим сейфом, оскільки ОСОБА_5 у 2009 році не наділяв її такими повноваженнями, а відтак остання не мала законного доступу до зазначеного сейфу.

Також, як вбачається із матеріалів справи, на час вищезгаданих спірних правовідносин позивач ОСОБА_1 дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, який було розірвано на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 27 квітня 2010 року, що набрало законної сили 07 травня 2010 року Згаданим судовим рішенням встановлено, що уже з травня 2009 року ОСОБА_5 не підтримував жодних сімейних стосунків із ОСОБА_1, що визнано самою ОСОБА_1 Також цим рішенням встановлено, що на момент його постановлення жодного спору про розподіл спільного сумісного майна подружжя немає.

Вирішуючи даний спір у частині визнання права власності на вміст депозитного сейфу як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить із того, що на час виникнення спірних правовідносин діяли положення Сімейного кодексу України, якими і було врегульовано право спільної сумісної власності подружжя.

Так, у відповідності до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас, у відповідності до положень статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто дружині або чоловікові; особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; також суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку із фактичним припиненням шлюбних відносин; якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Як зазначено вище у цьому рішенні, предметом спору у цьому судовому процесі являється вміст індивідуального сейфу № 158 у Дрогобицькій філії АТ Укрінбанк, яким особисто користувався на підставі договору індивідуального користування № 090060 ОСОБА_5 Будь-які інші фізичні чи юридичні особи не мали права на користування чи навіть права доступу до цього індивідуального сейфу, що є очевидним із згаданого Договору та підтверджується відповіддю із Дрогобицького ЦВ ПАТ Укрінбанк за № 0163 від 18 липня 2014 року, яка міститься у матеріалах справи.

Водночас, за час розгляду справи та на момент постановлення рішення у справі суду не є відомим точний вміст індивідуального сейфу № 158, на який претендує позивач ОСОБА_1 як на спільне сумісне майно подружжя, нажити нею разом із ОСОБА_5 за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі. Жодних належних чи допустимих доказів, які б свідчили про наявність у цьому сейфі майна, яке є спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 позивачем у супереч вимог статей 57-60 Цивільного процесуального кодексу України суду не представлено.

Відтак, суд не може визнати за позивачем право власності на частину вмісту індивідуального сейфу, яким особисто та одноособово користувався лише гр.ОСОБА_5, не знаючи про наявність чи відсутність у цьому сейфі майна, що набуте за час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_5 із позивачем ОСОБА_1, чи належить це майно до майна, що є спільним сумісним майном подружжя, чи належало це майно ОСОБА_5, або було ввіреним йому третіми особами, чи може це майно бути предметом такого спору, чи не виключено воно у відповідності до законодавства із цивільного обороту і тощо. Більше того, задоволення у цій частині позовних вимог позивача ОСОБА_1 призведе до порушення законних прав та інтересів третіх осіб, в тому числі відповідачів у справі у випадку, коли вміст спірного індивідуальному сейфу, яким користувався ОСОБА_5, містить будь-яке майно, що може належати цим особам, в тому числі як спадкове майно, що належало особисто ОСОБА_5

Дані висновки суду кореспондуються також із положеннями пунктів 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя, а також випливають із положень статті 61 Сімейного кодексу України, статті 177, частини 2 статті 178 та статті 179 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, поділ майна набутого за час проживання однією сімєю, визнання права власності на ? частину майна подружжя та на ? частину майна набутого за час проживання однією сімєю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Р.Г.Коваль