АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/707/14
Головуючий 1 інст. -
Доповідач - Шаповал Н.М.
Категорія: захист честі, гідності
та ділової репутації
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 cічня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Котелевець А.В.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 26 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання інформації недостовірною,
зобов»язання спростувати недостовірну
інформацію, захист честі, гідності і
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вказаним позовом, у якому з
урахуванням уточнень просила визнати
недостовірною, такою, що не відповідає
дійсності та порушує права, ганьбить її
честь, гідність та ділову репутацію,
інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у
листі від ІНФОРМАЦІЯ_1 на адресу
Президента Української нотаріальної
палати Павлової Л.М. та начальника
Головного управління юстиції в
Харківській області Мохончука С.М., а
саме про те, що «ОСОБА_3 з метою уникнути
виконання судового рішення та зберегти
самовільно збудовані приміщення,
намагається переконати відповідні
компетентні державні органи про
необхідність прийняти в експлуатацію
самовільно збудовані споруди. Для
цього через відповідних підставних
осіб ініціює різноманітні судові спори
з метою зупинити виконання судового
рішення».

Також просить зобов»язати ОСОБА_2
направити на адресу Президента
Української нотаріальної палати
Павлової Л.М. та начальника Головного
управління юстиції в Харківській
області Мохончука С.М. письмове
спростування недостовірної інформації
і стягнути з відповідача 5 000,00 (п»ять
тисяч) грн., як відшкодування завданої
моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_3 вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1
відповідачка звернулась до Президента
Української нотаріальної палати
Павлової Л.М. та до Начальника
Головного управління юстиції в
Харківській області Мохончука С.М. із
листом, в якому поскаржилась на
бездіяльність державних виконавців, а
також на нібито протиправні дії
позивача щодо штучного затягування
виконання рішення суду на користь
ОСОБА_2

Позивач вважає, що у своєму листі
відповідач розповсюдила щодо неї
негативну недостовірну інформацію, що
завдало шкоди її честі, діловій
репутації, а також завдало моральної
шкоди, яку позивач оцінює у 5 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 26 листопада 2013 року
позовну заяву ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недостовірною інформацію,
такою, що не відповідає дійсності та
порушує права, ганьбить честь, гідність
та ділову репутацію ОСОБА_3, інформацію,
розповсюджену ОСОБА_2 у листі від
ІНФОРМАЦІЯ_1 на адресу Президента
Української нотаріальної палати
Павлової Л.М. та начальника Головного
управління юстиції в Харківській
області Мохончука С.М., а саме про те, що
«ОСОБА_3 з метою уникнути виконання
судового рішення та зберегти
самовільно збудовані приміщення,
намагається переконати відповідні
компетентні державні органи про
необхідність прийняти в експлуатацію
самовільно збудовані споруди. Для
цього через відповідних підставних
осіб ініціює різноманітні судові спори
з метою зупинити виконання судового
рішення».

Зобов»язано ОСОБА_2 направити на адресу
Президента Української нотаріальної
палати Павлової Л.М. та начальника
Головного управління юстиції в
Харківській області Мохончука С.М.
письмове спростування недостовірної
інформації, яка порушує права, ганьбить
честь, гідність та ділову репутацію
ОСОБА_3, інформацію, розповсюджену
ОСОБА_2 у листі від ІНФОРМАЦІЯ_1 на
адресу Президента Української
нотаріальної палати Павлової Л.М. та
начальника Головного управління
юстиції в Харківській області
Мохончука С.М., а саме про те, що «ОСОБА_3
з метою уникнути виконання судового
рішення та зберегти самовільно
збудовані приміщення, намагається
переконати відповідні компетентні
державні органи про необхідність
прийняти в експлуатацію самовільно
збудовані споруди. Для цього через
відповідних підставних осіб ініціює
різноманітні судові спори з метою
зупинити виконання судового рішення».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
відшкодування завданої матеріальної
шкоди у сумі 5 000 (п»ять тисяч) гривень 00
копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір у сумі 458,82 грн. та витрати
на правову допомогу у сумі 3 000,00 грн., а
всього 3 458 (три тисячі чотириста
п»ятдесят вісім) гривень 82 копійки.

Повернуто ОСОБА_3 судовий збір, який був
сплачений у більшому розмірі, чим це
передбачено ЗУ «Про судовий збір», за
подачу позовної заяви, у сумі 229 (двісті
двадцять дев»ять) гривень 38 копійок.

З таким рішенням суду не погодилась
ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати вказане рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_3 в повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК
України - у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід скасувати з підстав,
передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Ухвалене у справі судове рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, районний суд виходив із того, що
інформація щодо ОСОБА_3 була
розповсюджена відповідачем не у формі
оціночних суджень, а у формі фактичних
тверджень, що порушує права, ганьбить
честь, гідність та ділову репутацію
ОСОБА_3 та звернення адресоване не до
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування.

Проте, з такими висновками суду
погодитися не можна за таких підстав.

Згідно ч. 4 ст. 34 Конституції України, ст.
10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яка відповідно
до ст. 9 Конституції України є частиною
національного законодавства України, (
далі - Конвенція), кожному гарантується
право на свободу думки і слова, на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 16
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 1 від 27 лютого 2009 року « Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи », згідно положень ст.
40 Конституції України та з урахуванням
висновків, викладених у Рішенні
Конституційного Суду України від 10
квітня 2003 року № 8 - рп/ 2003, усі мають
право направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову про спростування
недостовірної інформації, оскільки у
такому випадку мала місце реалізація
особою конституційного права, а не
поширення недостовірної інформації.

Із матеріалів справи вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 звернулась із
листом до Президента Української
нотаріальної палати Павлової Л.М. та
начальника Головного управління
юстиції в Харківській області
Моханчука С.М. і просила допомогти у
захисті її порушених прав щодо
виконання рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 03. 06. 2010 р у
цивільній справі, яким ОСОБА_3 та ТОВ «
Ілляшев і партнери» зобов'язано за
власний рахунок демонтувати
самовільно прибудовані окремий вхід із
дахом над ним до будівлі 1 - го поверху в
житловому будинку по АДРЕСА_1 та
привести конструкції будинку у
первісний стан.

Поміж інших обставин відповідач в абз.
11 другої сторінки свого листа
зазначила, що « ОСОБА_3 з метою уникнути
виконання судового рішення та зберегти
самовільно збудовані приміщення,
намагається переконати відповідні
компетентні державні органи про
необхідність прийняти в експлуатацію
самовільно збудовані споруди. Для
цього через відповідних посадових осіб
ініціює різноманітні судові спори з
метою зупинити виконання судового
рішення.»

Стаття 113 Конституції України та ст. 1
Закону України «Про Кабінет Міністрів
України» від 7 жовтня 2010 року
встановлює, що Кабінет Міністрів
України (Уряд України) є вищим органом
у системі органів виконавчої влади;
здійснює виконавчу владу
безпосередньо та через міністерства,
інші центральні органи виконавчої
влади, Раду міністрів Автономної
Республіки Крим та місцеві державні
адміністрації, спрямовує, координує та
контролює діяльність цих органів.

Міністерство юстиції
України є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України.

Згідно наказу Міністерства юстиції
України від 23 червня 2011 року, Головні
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, в областях, містах
Києві та Севастополі
підпорядковуються Міністерству
юстиції України та є його
територіальними органами.

Таким чином, Головне управління
юстиції у Харківській області входить
в систему органів державної виконавчої
влади України.

А тому, позивачка мала право відповідно
до положень ст. 40 Конституції України
на звернення до Головного управління
юстиції у Харківській області, як
органу державної виконавчої влади.

За змістом ст. 47 - 1 Закону України « Про
інформацію» ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 1 від 27 лютого 2009 року « Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи », суди повинні
визначитися з характером поширеної
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно ч.2 ст. 47 - 1 Закону України « Про
інформацію» оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таким чином, не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучі
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх
відповідальності дійсності ( на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

У зв'язку з наведеним, судова колегія
вважає, що немає фактів, які б доводили,
що зазначені вище відомості
відповідачки мотивовані
цілеспрямованими діями з метою
принизити честь, гідність чи ділову
репутацію позивача.

ОСОБА_2 навела критичні зауваження та
особисті думки стосовно позивача й
наміру ображати його не мала,
використала своє конституційне право
на свободу думки і слова.

Оскільки відомості, розповсюджені
ОСОБА_2, не мають недостовірної
інформації, а за висловлювання
оціночних суджень відповідачка не може
бути притягнута до відповідальності,
тому відсутні підстави для задоволення
позовних вимог щодо спростування
зазначеної інформації

Судова колегія відмовляє позивачці у
відшкодуванні моральної шкоди,
оскільки вона не довела її спричинення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319
ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року
скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні
позову про визнання інформації
недостовірною та такою, що порушує
права, честь, гідність і ділову
репутацію, її спростуванні та
відшкодуванні моральної шкоди.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: