АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/1137/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/426/14
Головуючий у 1-й інстанції Бойко Ю. О.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Чічіля В.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошової частини від простроченого
боргу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Козельщинського районного
суду Полтавської області від 06 грудня
2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовними вимогами про
стягнення з ОСОБА_2 відповідно ст. 625 ЦК
України трьох процентів річних та
інфляційних втрат в зв'язку з
невиконанням боргового зобов'язання та
рішення суду про стягнення боргу

Рішенням Козельщинського районного
суду Полтавської області від 06 грудня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 про
стягнення з ОСОБА_2 на його користь
грошової частини від простроченого
боргу з врахуванням трьох процентів за
весь час прострочки в розмірі 17 631 грн. 38
коп., а також грошової частини від
простроченого боргу з урахуванням
індексів інфляції за весь час
прострочки в розмірі 23 663 грн. 91 коп.,
залишені без задоволення за їх
недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість.
При цьому зазначав, що відповідач
ОСОБА_2 на даний час не виконала рішення
місцевого суду 1997 року про стягнення
боргу, в зв'язку з чим вона повинна
нести відповідальність за порушення
грошового зобов'язання, передбачену ст.
625 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що скарга підлягає частковому
задоволенню за наступних підстав.

Згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для зміни рішення є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, та
підтверджено рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука від 06.02.1997
року, що набрало законної сили, ОСОБА_2
отримала в позику від ОСОБА_1 4160 доларів
США та 3 100 доларів США відповідно
наданих розписок від 05.02.1996 року та
06.04.1996 року ( а. с. 6).

В зв'язку з невиконанням даних боргових
зобов'язань з ОСОБА_2 рішеннями
Козельщинського районного суду від
10.03.1999 року та 31.01.2000 року додатково
були стягнуті на користь ОСОБА_1
інфляційні втрати в сумі 11 239 грн. 20 коп.
і 14 994 грн. 81 коп. відповідно.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції,
вірно виходив з того, що відносини між
сторонами щодо укладених договорів
позики та їх виконання виникли до
набрання чинності ЦК України 2003 року.

Проте колегія суддів, не може
погодитись з правовим обґрунтуванням
висновку місцевого суду, що після
набрання рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 06.02.1997 року
законної сили правовідносини між
сторонами щодо укладення договору
позики припинилися, так як він
зроблений внаслідок неправильного
застосування норм матеріального і
процесуального права

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином ( ст. 216 ч. 1 ЦК
Української РСР від 1963 року, ст. 599 ЦК
України від 2003 року). При цьому чинне
законодавство не пов'язує припинення
грошового зобов'язання з наявністю
судового рішення про стягнення боргу, в
тому числі з врахуванням встановленого
індексу інфляції чи відкриттям
виконавчого провадження з примусового
виконання такого рішення (постанови
ВСУ від 04.07.2011р. № 13/210/10 та від 12.09.2011р. №
6/433-42/183).

Таким чином із мотивувальної часини
рішення необхідно виключити посилання
на припинення зобов'язання між
сторонами у даній справі.

Разом з цим, за результатами перегляду
даного судового рішення в апеляційному
порядку, колегія суддів вважає, що суд
вірно встановив, що на спірні
правовідносини не розповсюджуються
вимоги ст. 625 ч. 2 ЦК України від 16.01.2003
року.

Так, відповідно до п.10 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України 2003 року
правила Цивільного кодексу України про
відповідальність за порушення
договору застосовуються в тих
випадках, коли відповідні порушення
були допущені після набрання чинності
цим Кодексом, крім випадків, коли в
договорах, укладених до 01 січня 2004 року,
була встановлена інша
відповідальність за такі порушення.

У відповідності до рішення
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 06
лютого 1997 року, яке набрало законної
сили, встановлено, що ОСОБА_2
зобов'язалася при неповерненні позики
до зміни курсу долара на українському
ринку повернути позику з урахування
інфляції по курсу долара США на час
повернення коштів.

Отже, в договорах від 05.02.1996 року та від
06.04.1996 року була встановлена інша
відповідальність за порушення
зобов'язання, ніж передбачена
правилами ЦК України від 2003 року.

Відтак позивач ОСОБА_1 має право
вимагати виконання грошового
зобов'язання з урахуванням
відповідальності, передбаченої у
договорах сторін від 05.02.1996 року та від
06.04.1996 року, яка і була покладена на
ОСОБА_2 рішенням Козельщанського
районного суду від 10.03.1999 року та від
31.01.2000 року.

Відповідно роз'яснень п. 19 постанови
Пленуму ВСУ від 24.10.2008 року № 12 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку»
порушення або неправильне
застосування матеріального чи
процесуального права має місце у разі
застосування закону, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню, унаслідок неправильної
юридичної кваліфікації правовідносин
або неправильного витлумаченого
закону, який хоч і підлягав
застосуванню, проте його зміст і
сутність сприйнято неправильно через
розширене чи обмежене тлумачення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про
зміну рішення суду першої інстанції у
випадку, якщо помилки у неправильно
прийнятому рішенні можливо усунути без
його скасування, не змінюючи суть
рішення, і вони стосуються окремих його
частин, зокрема у разі виправлення
помилок суду першої інстанції щодо
розміру суми, що підлягає стягненню,
розподілу судових витрат тощо. Якщо
помилки у такому рішенні стосуються
фактичної сторони справи чи правового
обґрунтування рішення, то їх усунення
необхідно вважати також зміною
рішення, тому апеляційний суд не
повинен усувати такі помилки ухвалою
із зазначенням про залишення рішення
без змін з його уточненням чи
доповненням.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про зміну
рішення Козельщинського районного
суду Полтавської області від 06 грудня
2013 року, виключивши з його
мотивувальної частини посилання на
припинення зобов'язання між сторонами
щодо укладених договорів позики.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Козельщинського районного
суду Полтавської області від 06 грудня
2013 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення Козельщинського районного
суду Полтавської області від 06 грудня
2013 року посилання на припинення
зобов'язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відповідно укладених договорів позики
від 05.02.1996 року та 06.04.1996 року.

В іншій частині рішення
Козельщинського районного суду
Полтавської області від 06 грудня 2013
року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя :
О.Ю. Кузнєцова

Судді:

В.А. Чічіль

Л.М. Хіль