ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3379/13-ц
провадження № 2/753/228/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2014 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретарів ДРАГА О.А., ОСКОЛОК А.В.

сторін:

позивачки ОСОБА_2

представника позивачки ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача

адвоката БРАСЛАВСЬКОЇ Л.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві

цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні ним, суд -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона має на праві власності на підставі договору дарування від 23.02. 2009 року квартиру АДРЕСА_1. Незважаючи на набуття у власність зазначеного житла в 2009 році, до 2010 року вона проживала за іншою адресою разом з чоловіком відповідачем у справі ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_12, 2004 року народження на орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Приміщення, яке їх родина фактично використовувала не належало до об'єкту їхньої власності, тому вона дала згоду на реєстрацію місця проживання чоловіка у своїй власній квартирі АДРЕСА_1.

На момент реєстрації в спірній квартирі ніхто із них не проживав.

В 2010 році сімейні стосунки з відповідачем значно погіршились, в зв'язку з чим вона разом з неповнолітньою донькою переїхала для постійного проживання у власну квартиру АДРЕСА_1, а відповідач залишився проживати в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 в якій проживає і по сьогоднішній день.

Тобто, в спірній квартирі АДРЕСА_1 відповідач ніколи не проживав, а тому не має права користуватися даною квартирою, у зв'язку з цим вона просить ОСОБА_4 визнати особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_4 в свою чергу звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку, користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні ним , обгрунтовуючи свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана та відремонтована за його кошти, проте позивачка ОСОБА_2 перешкоджає йому у вселенні за місцем реєстрації.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від 29.01. 2013 року (т.1, а.с. 14) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити у зустрічному позові відмовити , оскільки зустрічний позов не визнають у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат Браславська Л.З., яка діє на підставі договору про надання юридичної допомоги від 30.07. 2013 року ( т.1, а.с. 107 ) позовні вимоги не визнали , просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Зустрічні позовні вимоги уточнили, збільшили, підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у зустрічній позовній заяві.

Заслухавши пояснення сторін , допитавши в судовому засіданні свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи у їх сукупності , оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, у період із 17.07.2004 року по 21.03.2013 рік позивачка перебувала у офіційному шлюбі із відповідачем ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про одруження ( т.1, а.с.59) та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.03. 2013 року, ухвала колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2013 року про розірвання шлюбу ( т. 1, а.с. 89-92).

Від шлюбу народилася дитина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач ОСОБА_4, 1958 року народження був зареєстрований 09.10. 2009 року, як чоловік у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно довідки форми № 3 та належить позивачці ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування від 23.02. 2009 року квартиру АДРЕСА_1 ( т.1, а.с. 5-6).

Як встановлено з рішення суду про розірвання шлюбу, сторони проживають окремо з 2010 року, що визнано ними у судовому засіданні, не заперечувалось учасниками процесу, а тому, відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

Відповідно до абзацу 1 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04. 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" питання не урегульовані житловим законодавством регламентуються нормами цивільного законодавства.

Згідно вимог ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна

Відповідно до ст.405 ЦК України , що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається із роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 квітня 1985 року № 2 " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України", зі змінами, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати порядок, встановлений при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача ( власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Зі змісту вищевказаних норм законодавства вбачається, що лише особа, яка фактично вселилась в жиле приміщення як член сім'ї власника житла, набуває право користування жилим приміщенням.

Як убачається з матеріалів справи між власником спірної квартири та відповідачем ОСОБА_4 будь-яких угод щодо порядку користування житлом укладено не було.

ОСОБА_4 від дня реєстрації його місця проживання як члена сім'ї в спірній квартирі з 09.10. 2009 року не проживав і не проживає.

Належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин не проживання відповідача ОСОБА_4 в спірній квартирі , останнім у передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України порядку суду не надано.

В судовому засіданні встановлено, у 2010 році сімейні стосунки сторін значно погіршились, в зв'язку з чим ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_12 переїхала для постійного проживання у власну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_4 залишився проживати в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2, в якій проживає і по сьогоднішній день.

Твердження відповідача ОСОБА_4, що з часу окремого проживання з позивачкою , тобто з 2010 року продовжували вести спільне господарство, що він за власні кошти робив ремонт за місцем проживання позивачки з донькою та купував в квартиру речі, тобто ведення спільного господарства припинено не було, також всупереч ч.1 ст. 60 ЦПК України відповідач не надав доказів на підтвердження таких обставин.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що коли він познайомився з ОСОБА_4, останній з своєю дружиною і дитиною проживав за адресою у АДРЕСА_2 на п'ятому поверсі, поскільки у 2009-2010 роках він приймав участь у ремонті квартири по АДРЕСА_1, то двічі заходив для отримання коштів на будівельні матеріали. В дружніх стосунках з ОСОБА_4 він не перебуває і бачить його у дворі будинку АДРЕСА_2. Щодо проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі АДРЕСА_1 він не може стверджувати, оскільки йому це не відомо.

Стосовно тверджень відповідача ОСОБА_4 та його представника, що він з позивачкою та донькою у 2012 році їздили разом відпочивати, судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки встановлений факт відпочинку, не можуть свідчити про наявність у сторін шлюбно-сімейних відносин з урахуванням постійного окремого проживання з 2010 року по час розгляду справи про розірвання шлюбу у суді.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 підтвердив той факт, що він відвозив сторін на відпочинок у 2012 році в Алушту і один раз він зі своєю сім'єю та сторонами ходили на екскурсію в Аквапарк на відпочинку. Також двічі у 2010 році він був у спірній квартирі, підвозив будівельні матеріали та меблі. Одна кімната була обладнана в якій проживала позивачка ОСОБА_2, речей відповідача ОСОБА_4 він не бачив у спірній квартирі.

Факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з дати реєстрації - 09.10. 2009 року по даний час без поважних причин підтверджено в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які являються консьєржами в будинку, де проживає ОСОБА_2 з моменту працевлаштування , тобто з 2009- 2010 років по теперішній час , відповідача ОСОБА_4 ніколи не бачили і останній в будинку не проживав.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердила той факт, що вона разом з донькою та онукою в лютому 2010 року переїхали в спірну квартиру, облаштували одну кімнату і всі разом проживали, продовжуючи робити ремонтні роботи. Відповідач ОСОБА_4 залишився проживати і проживає по сьогоднішній день в орендованій квартирі АДРЕСА_2. В спірну квартиру не намагався і не бажав вселитися і ніколи не проживав.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.03. 2013 року розірвано шлюб між сторонами та встановлено, що сторони проживають окремо з 2010 року, що визнано ними у судовому засіданні, не заперечувалось учасниками процесу, а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

Враховуючи вищевказане та положення ч.3 ст. 61 ЦПК України яка визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, то факт не проживання відповідача ОСОБА_4 в спірній квартирі АДРЕСА_1 саме з 2010 року носить преюдиційний характер та не підлягає доказуванню.

Стосовно тверджень відповідача про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти відповідача, його власним коштом зроблено ремонт, придбано меблі та сплачено за комунальні послуги, то з цього приводу слід зазначити, що такі твердження не відповідають дійсності, про що свідчить відсутність будь-яких доказів, які вказують на придбання квартири, проведення в ній ремонтних робіт, оплату комунальних послуг тощо саме відповідачем.

Вказані твердження спростовуються наданими в судове засідання позивачкою ОСОБА_2 копії квитанцій, чеків, накладних тощо про придбання, саме нею будівельних матеріалів, обладнання, меблів, що використовувалися при здійсненні ремонту у спірній квартирі.

Разом з тим, твердження відповідача ОСОБА_4 щодо його особистих витрат жодним чином не впливають на предмет доказування у спорі за первісним позовом, тобто не стосуються факту відсутності члена сім'ї ОСОБА_4 у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, а також у спорі за зустрічним позовом щодо перешкод у користуванні житлом та встановлення порядку його використання.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.01. 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, 3-я особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. про визнання договору купівлі-продажу від 27.01. 2009 року за реєстровим № 205 відносно АДРЕСА_1, покупцем за яким була ОСОБА_8, удаваним право чином, визнавши його недійсність у частині покупця; визнання що 27.01. 2009 року був укладений договір купівлі-продажу АДРЕСА_1, покупцем за яким був ОСОБА_4; витребування у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.05.2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22.01. 2014 року залишено без змін.

Відповідно до листа начальника Дарницького РУ ГУ МВС України за № 47/125 від 21.02.2013 р., ОСОБА_4, 1958 року народження, який зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 із заявами про наявність перешкод у його проживанні у зазначеній квартирі та з приводу перешкод у його проживанні не звертався ( т.1, а.с. 13).

Залучена до матеріалів справи ( зустрічної позовної заяви) заява ОСОБА_4 від 29.03. 2013 року ( т.1, а.с. 61- 62) до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, суд не може визнати належним доказом існування перешкод в користуванні спірною квартирою, оскільки відповідач ОСОБА_4 звертався з вказаною заявою вже під час розгляду справи в суді про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тобто з метою штучного створення доказової бази.

Постанова про закриття кримінального провадження від 29 травня 2013 року, суд вважає такою, що дані факти не підтверджуються з приводу зазначених у постанові перешкод ОСОБА_2 ОСОБА_4 у вигляді заміни замків у вхідних дверях спірної квартири і в результаті чого останній не має можливості доступу до спірної квартири , оскільки

спростовуються поясненнями позивачки, остання пояснила, що у неї не було жодної потреби здійснювати заміну замків, доказами та матеріалами справи, а також і в ході судового засідання відповідач ОСОБА_4 пояснив, що у нього попросили віддати ключі і ключів від квартири у нього не було

Отже, зі змісту постанови не можна зробити висновок, що відповідачу чинилися перешкоди у користуванні спірною квартирою у зв'язку з чим він був змушений залишити житло і не міг ним користуватися протягом останнього року.

Про відсутність поважності причин не проживання в квартирі ОСОБА_4 свідчить і та обставина, що відповідач до житлових органів, органів міліції не зверталася з заявами про неможливість вселення і проживання в спірній квартирі.

Крім того, речей ОСОБА_4 в спірній квартирі ніколи не було та немає на даний час. Квартирну плату та інші витрати з утримання житла ОСОБА_4 не несе, що не спростовуються дані факти і ним самим.

Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач більше року без поважних причин постійно не проживає у спірній квартирі, його майно там не знаходиться, будь-які домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням відсутні, витрат по утриманню житла відповідач не несе.

Таким чином, суд вважає, що відсутність ОСОБА_4 понад один рік без поважних причин в квартирі АДРЕСА_1 тягне за собою втрату відповідачем права користування помешканням.

А, так як відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, то вселенню в спірне житлове приміщення не підлягає.

Стосовно вимоги про встановлення порядку користування квартирою та виділення ОСОБА_4 окремої житлової кімнати площею 17,5 кв. метри, то вказана вимога не підлягає задоволенню у зв'язку із втратою ОСОБА_4 права користування житлом через його відсутність у цьому житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. Проте , як вбачається з технічного паспорту виготовленого 08.10. 2013 року та по поверхового плану квартири, то по плану кімната площею 17, 5 кв. метри відсутня.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст. 358 ЦК України вимагати встановлення порядку користування житловим приміщенням може лише співвласник квартири, тоді як ОСОБА_4 таким не являється.

Отже, і в цій частині зустрічний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 316, 317, 358, 405 ЦК України, ст. ст. 156, 158 ЖК України , ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212-218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, ,Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04. 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" , п. 15 Постанови Пленум Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні ним , задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

У зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні ним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 05 вересня 2014 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК