Справа № 498/1576/14-ц
Провадження №2/498/420/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року Великомихайлівський районий суд Одеської області

в складі: судді Теренчук Н.С.,

при секретарі Іванову І.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача- Шавша В.І.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Велика Михайлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики , -

в с т а н о в и в:

08 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом , в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг за договором позики. В обгрунтування позову вказав , що 27 грудня 2011 року уклав з відповідачем договір позики відповідно до якого відповідач надав розписку про суму боргу 8000 гривень , як еквівалент вартості автомобіля САЗ 3507 державний номер 206 66 ОА , 1985 року випуску , який належав ОСОБА_1 згідно свідоцтва про реєстрацію ОІС ВН 168694 від 13.12.1995 року ,який він передав відповідачу з умовою , що ОСОБА_2 передасть йому у власність свій автомобіль ВАЗ , який він ремонтував. В подальшому обмін автомобілями не відбувся , так як ВАЗ ОСОБА_1 не влаштовував , а його автомобіль САЗ 3507 ОСОБА_2 розібрав на запасні частини і їх реалізував, тому в зв'язку з неможливістю повернення автомобіля між ними було укладено договір позики . Договір було укладено у письмовій формі у вигляді розписки і строк повернення боргу було зазначено до кінця лютого 2012 року. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув , надавши другу розписку від 12 червня 2012 року в якій зобов'язувався повернути борг до 01 січня 2013 року. Відповідач в зазначений період борг не повернув , уникав будь -якої розмови про поверненя боргу. Позивач змушений був звернутися до органів внутрішніх справ з заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за шахрайство , але слідчим органом В-Михайлівського РВ ГУМВС України в Одеській області було відмовлено.Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 8000 гривень , річні проценти від простроченої заборгованості у сумі 1632 грн., судові витрати у сумі 243 ,60 грн., а також витрати на правову допомогу 2000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив , що між ним і ОСОБА_2 була усна домовленість про те, що відповідач купує у нього автомобіль САЗ в борг , а взамін віддає йому автомобіль ВАЗ , який ОСОБА_2 на той час ремонтував. Пройшов приблизно місяць , відповідач йому за легковий автомобіль нічого не казав , він вирішив до нього поїхати, і дізнався , що ОСОБА_2 його продав, однак сказав , що знайде другий автомобіль. Однак він йому не повірив і попросив , щоб відповідач написав йому розписку , про те, що ОСОБА_2Ф винен гроші в сумі 8000 грн., та зобов'язується виплатити строком за два місяці , за півроку ОСОБА_2Ф з ним не розрахувався і він знову з ним зустрівся, відповідач надав йому другу розписку в якій зобов'язується розрахуватися до 01.01.2013 року. Також пояснив ,що грошей відповідачу у розмірі 8000 гривень не давав.

Відповідач в судовому засідані позовні вимоги визнав частково , та не заперечував проти виплати боргу частково , а також пояснив , що в червні місяці 2011 року , точної дати він не пом'ятає , у ОСОБА_1 за усною домовленістю купив автомобіль САЗ в борг. За куплений автомобіль , він повинен був ОСОБА_1 віддати автомобіль ВАЗ, який на той час ремонтував. Також з ОСОБА_1 він домовився про те ,що деякі запчастини з автомобіля САЗ він буде продавати, щоб купувати запчастини для ремонту автомобіля ВАЗ, який віддасть йому. Автомобіль САЗ , який він купив у позивача був в неробочому стані і для того , щоб його привести до дому йому прийшлося тягти його трактором. Документи на автомобіль САЗ , ОСОБА_1 повинен був віддати після завершення угоди. Через кілька днів ОСОБА_1 разом із своїм сином приїхав до нього, обдивившись автомобіль ВАЗ який він відремонтував і той був на ходу , позивач відмовився його брати , сказавши, що йому не подобається руль, і що за автомобіль він повинен йому 8000 гривень . Він погодився та на прохання ОСОБА_1 , написав розписку , в якій він зобов'язується виплатити 8000 грн. строком за два місяці. Однак за вказаний період грошей не заробив. Пізніше ОСОБА_2 узнав , що автомобіль САЗ , який він купив у позивача не є транспортним засобом, так як номер двигуна у нього є, а рама б/н, тобто автомобіль САЗ списано на металобрухт. Також пояснив , що грошей у розмірі 8000 грн. від позивача він не отримував.

Дослідивши матеріали справи , заслухавши пояснення сторін , суд приходить до висновку , що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав .

При вирішенні спору суд керується роз'ясненнями, які містяться в Постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року " Про судову практики розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема, п. 8 зазначеної Постанови, а також положеннями ст. 203, 215 ЦК України .

За змістом ст. ст. 1046,1047, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В матеріалах справи наявні розписки від 27.12.2011 року , згідно якої ОСОБА_2 зобов'язується повернути ОСОБА_1 гроші в розмірі 8000 гривень в строк до кінця лютого 2012 року та 12.06.2012 року, згідно якої ОСОБА_2 зобов'язується розрахуватися за куплений автомобіль ГАЗ з ОСОБА_1 до 01.01.2013 року ( а.с. 10-11)

Проаналізувавши зміст розписок, суд прийшов до висновку, що вони не є належним доказом на підтвердження укладання між сторонами договору позики, оскільки, по-перше, не посвідчують факт передання позивачем грошей відповідачу, а, по-друге, не посвідчують волевиявлення відповідача у певний строк саме повернути гроші позивачу, оскільки зазначено зобов'язання щодо розрахунку за куплений автомобіль , а не повернення грошей як предмета договору позики, що не заперечувалося в судовому засіданні позивачем та відповідачем. Зазначення щодо зобов'язання виплатити кошти, виходячи з положень цивільного законодавства щодо зобов'язань, може свідчити про наявність іншої угоди, пов'язаної з оплатою , а саме договору купівлі-продажу, а не з договором позики, що передбачає зобов'язання позивача саме повернути отримані в позику грошові кошти чи речі.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 08.09.2013 року , наявної в матеріалах справи, слідчий СВ Великомихайлівського РВ ГУМВС України в Одеській області , розглянувши матеріали досудового рослідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000288 від 24.07.2013 року за визначеною правовою кваліфікацією ст. 190 ч1 КК україни за заявою ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 ,постановив закрити кримінальне провадження , внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000288 від 24.07.2013 року у зв'язку з встановленням відсутності в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення. (а.с . 6-8)

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладеним не був, докази про зворотне відсутні і позивачем не надані. При цьому суд керується положеннями ст. 10 ЦПК України щодо змагальності сторін, а також ст. 60 ЦПК України про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу . В судовому засіданні не встановлено обставин, які були б підставою для звільнення позивача від доказування укладення ним з відповідачем договору позики.

Таким чином, суд вважає, що факт укладання договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від якого залежить наявність підстав для задоволення позову, позивач та його представник не довели, а тому в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 203,1046,1047 ЦК України , керуючись ст.ст. 10,11,60,209,212,214,215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Одеської області через Великомихайлівський районий суд. шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Н.С. Теренчук