У х в а л а

10 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Гримич М.К., Парінової І.К.,Касьяна О.П.,
Штелик С.П.,розглянувши у судовому
засіданні заяву представників ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_10 про
визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
вересня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_9 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 26 листопада 2013 року
рішення районного суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено.

Визнано недійсною довіреність від 2
грудня 2011 року, посвідчену приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 та
зареєстровану у реєстрі правочинів за
№ 1578, що видана ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_6 в
частині уповноваження останнього на
укладення від її імені договорів
дарування земельної ділянки, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
житлового будинку за цією ж адресою, на
користь ОСОБА_10

Визнано недійсним договори дарування
від 5 жовтня 2012 року цієї земельної
ділянки та житлового будинку, укладені
між ОСОБА_9 та ОСОБА_10

12 грудня 2013 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ представнику відповідача
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у справі на підставі п. 5 ч. 4
ст. 328 ЦПК України.

24 січня 2014 року представники
відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 подали заяву про перегляд цієї
ухвали з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявники зазначають
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 серпня 2012 року у
справі про визнання недійсними
правочинів, якою рішення апеляційного
суду про відмову у задоволенні позову
залишено без змін.

В обґрунтування заяви посилаються на
те, що судами при вирішенні подібних
спорів неоднаково застосовані ст. ст.
203, 229 ЦК України, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах щодо вимоги
про визнання правочину недійсним як
такого, що укладений одним із подружжя
без згоди іншого.

Перевіривши доводи заяви, зміст
судового рішення, на яке посилається
заявник та судового рішення, про
перегляд якого подана заява, колегія
суддів вважає, що у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
потрібно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах потрібно розуміти
такі, де тотожними є предмет спору,
підстави позову, зміст позовних вимог
та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Зі змісту судового рішення, на яке
посилається заявник, як на приклад
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, видно, що суд
касаційної інстанції, погоджуючись з
рішенням апеляційного суду про відмову
у задоволенні позову, виходив з того, що
позивач на підтвердження своїх вимог
про визнання правочину недійсним не
надав доказів того, що мала місце
помилка при його вчиненні, а також того,
що вона мала істотне значення для
справи, тому підстави для задоволення
позову відсутні.

Разом з тим, зі змісту ухвали суду
касаційної інстанції, про перегляд
якої подана заява, видно, що суд
касаційної інстанції погодився з
висновками апеляційного суду про те,
що оспорювана довіреність на момент
підписання суперечила волі довірителя,
оскільки наміру дарувати спірне майно
позивачка не мала, що з урахуванням
усіх у сукупності обставин справи є
підставою для задоволення позову та
визнання її недійсною.

Отже, з наведеного видно, що судами
касаційної інстанції при вирішенні
цих справ встановлені різні обставини
та надана їм відповідна оцінка, тому
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, не
відбулося і підстави для допуску
справи до провадження Верховного Суду
України відсутні.

Керуючись ст.ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_9
до ОСОБА_6, ОСОБА_10 про визнання
правочинів недійсними, за заявою
представників ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 грудня 2013 року - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.О. Дьоміна М.К.
Гримич О.П. Касьян І.К. Парінова С.П.
Штелик