АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції: Гриньковська
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Усика Г.І.,
Невідомої Т.О.

при секретарі: Гулієв Ф.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Індіго" на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 17 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Індіго" про захист прав
споживача та стягнення страхового
відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 17 червня 2014 року
позов ОСОБА_1 до Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Індіго" про захист прав
споживача та стягнення страхового
відшкодування задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Індіго" на користь ОСОБА_1 суму боргу
згідно договору страхування в розмірі
33484,80 грн., пеню за несвоєчасне
проведення розрахунків в сумі 5147,48 грн.,
3% річних за порушення умов договору в
сумі 1883,54 грн. моральну шкоду в розмірі
500,00 грн. та вирішено питання щодо
судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ "СК
"Індіго" звернулося до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким частково задовольнити пред*явлені
позовні вимоги в сумі 24 078, 97 грн.,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права.

Зокрема апелянт вказує на те, що суд
невірно встановив розмір страхового
відшкодування, яке підлягає сплаті на
користь позивача, визначивши його на
підставі Звіту № 1873, який був складений
пізніше ніж наданий апелянтом Звіту №
401, і в якому була завищена вартість
робіт в сумі 190 грн., а не 180 грн., як у
Звіті № 401. При визначенні розміру
відшкодування суд помилково врахував
суму податку на додану вартість, не
зважаючи на те, що позивач просив
виплатити кошти йому особисто, а не на
рахунок спеціалізованого
підприємства, яке буде здійснювати
ремонт автомобіля, і є платником
податку. Суд також вирахував пеню в
межах строків, що перевищує позовну
давність, яка в даному випадку
стягується за один рік, крім того, суд
застосував відповідальність
передбачену ст.. 625 ЦК України у вигляді
3% річних з простроченої суми, хоча
договором страхування, укладеним між
сторонами була передбачена окрема
відповідальність страховика в розмірі
подвійної ставки НБУ за кожен день
прострочення.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта підтримала
подану скаргу, із викладених в ній
підстав, представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував, просив залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 27.08.2011 р. між
сторонами у справі укладено договір
страхування №206-02030-11 автомобіля
позивача Mitsubishi Pagero, державний номерний
знак НОМЕР_1 на строк до 27.08.2012 р.

12.05.2012 р. сталася дорожньо-транспортна
пригода, в результаті якої пошкоджено
автомобіль позивача.

Розмір завданої матеріальної шкоди за
актом автотоварознавчого дослідження
від 29.08.2012 р. № 1873U наданим позивачем
складає 67 474,59 грн..

За актом автотоварознавчого
дослідження від 15.05.2012 р. № 401, наданим
представником відповідача
матеріальна шкода складає 59 001,52 грн.

Постановою судді Шевченківського
районного суду м. Києва від 23.05.2012 р. у
справі № 3/2610/4418/2012 позивача визнано
винним у вчиненні правопорушення,
передбаченого ст. 124 КпАП України, і
притягнуто до адміністративної
відповідальності за порушення п. 16.11
ПДР, яке полягало у ненаданні переваги
автомобілю Шевролет державний
номерний знак НОМЕР_2, який рухався по
головній дорозі на перехресті вулиць
Салютної та Саратовської в м. Києві
12.05.2012 р. о 08-50 год.

Проти цих фактичних обставин ніхто із
учасників процесу не заперечував.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться
та у встановлений строк. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається (ст.525 ЦК України).

Відповідно до п. 22.8 договору
страхування між сторонами страхове
відшкодування підлягає зменшенню на 50%,
так як позивач не надав переваги у русі
транспортному засобу на перехресті
доріг, який рухався по головній дорозі,
це є у прямому причинно-наслідковому
зв'язку з дорожньо-транспортною
пригодою і завданою шкодою, на такий
випадок договором передбачено лише 50%
страхового відшкодування.

З урахуванням встановлених судом
фактичних обставин справи, вимог
закону, встановлених сторонами в
договорі взаємних прав та обов'язків,
суд дійшов обґрунтованого висновку
про необхідність часткового стягнення
суми страхового відшкодування із
відповідача, визначеного позивачем на
підставі акту автотоварознавчого
дослідження від 29.08.2012 р. № 187311 в сумі 67
474,59 грн. із застосуванням передбачених
законом компенсацій внаслідок
інфляції, сплати відсотків за
користування чужими коштами.

Згідно з п.22.2 договору страхування
Страховик протягом 10 днів складає та
затверджує страховий акт, протягом 5
днів здійснює виплату.

Листом від 24.07.2012р. №61/2-240712/3 відповідач
підтвердив отримання 14.05.2012 р. від
позивача заяви про страховий випадок
та виплату страхового відшкодування,
повідомив про зменшення страхового
відшкодування на 50% на підставі п.20.2
договору страхування.

У зв*язку із чим суд встановив, що
станом на 01.07.2012 р. у відповідача виник
обов'язок по сплаті на користь позивача
страхового відшкодування в сумі, що
дорівнює 50% від шкоди в сумі 67 474,59 грн.
та франшизи 505,00 грн.. і дорівнює 33 484,80
грн. ((67 474,59 - 505,00): 100 х 50 = 33 484,80)).

Розмір 3% річних визначений судом із
суми страхової виплати 33 484,80 грн. на
день ухвалення рішення 17.06.2014 р., в сумі
1 883,54 грн.

Розмір пені суд визначив на день
ухвалення рішення 17.06.2014 р., з
урахуванням позовної давності в один
рік в сумі 5 147,48 грн.

З огляду на встановлені обставини суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про стягнення із відповідача
на користь позивача страхової виплата
в розмірі 33 484,80 грн., 3% річних в сумі
1883,54 грн. та 5 147,48 грн. пені.

Разом із тим, колегія суддів не може
погодитися із висновком суду щодо
стягнення із відповідача завданої
моральної шкоди в сумі 500 грн., оскільки
задоволення цих вимог не відповідає
вимогам закону, на що обґрунтовано
звернув увагу представник апелянта у
своїй скарзі.

Скасовуючи рішення суду в цій частині
колегія виходила із того, що у разі
порушення зобов*язання моральна шкода
може бути відшкодована лише тоді, якщо
це встановлено договором або законом.
Договірні відносини, які існують між
сторонами у справі врегульовані
спеціальним законом «Про страхування»
та ЦК України, норми якого - статті 625, 992,
не передбачають такої
відповідальності страховика.

Оскільки, укладеним між сторонами
договором страхування можливість
відшкодування моральної шкоди, у разі
порушення зобов*язання стороною не
передбачена, то і підстав для
задоволення позовних вимог в цій
частині у суду не було.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги,
щодо невірно встановленого розміру
страхового відшкодування, яке
визначено судом на підставі пізніше
складеного Звіту № 1873 (29.08.2012 р.), ніж
наданий апелянтом суду Звіт № 401 від
15.05.2012 р., колегія суддів зазначає, що
Звіт № 401 в дійсності не був складений
15.05.2012 р, про що вказував в суді
апеляційної інстанції представник
позивача, а був складений на 17.08.2012 р.,
підтвердженням чого є дата на
комп*ютерній роздруківці ремонтної
відомості (а.с. 102 -104). З наведеного
випливає, що на момент звернення
позивача до відповідача із заявою від
10.08.2012 р., в якій він повідомляв
реквізити свого банківського рахунку,
відповідачем не було зроблено
розрахунку страхової виплати, не
зважаючи на те, що ще 24.07.2012 р. останній
повідомив позивача про фактичну згоду
виплатити страхове відшкодування в
розмірі 50% від повної суми, відповідно з
умовами укладеного договору (а.с. - 89, 90).

Не виконання даної обіцянки по суті
стало підставою для звернення позивача
із даним позовом до суду.

Щодо врахування судом суми податку на
додану вартість, колегія судів зазнає,
що страхова компанія, надаючи послуги
зі страхування, у разі настання
страхового випадку не відшкодовує
матеріальні збитки, які понесла
застрахована особа або потерпілий, а
виплачує страхову виплату, розмір якої
визначається на підставі розміру
матеріального збитку, розрахованого
шляхом проведення відповідної
експертизи (оцінки спеціаліста).

Таким чином, оскільки укладеним між
сторонами договором страхування прямо
не передбачені випадки утримання
страховим податку на додану вартість
при виплаті страхового відшкодування,
рішення суду в цій частині є правильним
і законним.

Щодо пені то вона стягнута судом в
межах річного строку позовної
давності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що згідно п. 5, ч. 1, ст. 268 ЦК
України, на вимоги страхувальника до
страховика про здійснення страхової
виплати, позовна давність на
поширюється. Відповідно позовна
давність не поширюється і на додаткові
вимоги, зокрема щодо стягнення пені за
порушення зобов*язання.

Стосовно доводів апелянта про
безпідставне стягнення 3% річних з
простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК
України, одночасно із майновою
відповідальністю, передбаченою
договором страхування, колегія судів
зазначає, що негативні наслідки,
передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України мають
компенсаційний характер, пов*язаний із
знеціненням національної валюти в
результаті порушенням стороною по
договору строків виконання свого
грошового зобов*язання, що в свою чергу
не перешкоджає одночасному
застосуванню санкцій, встановлених
вказаною статтею закону, із майновою
відповідальністю за порушення
зобов*язання, передбаченою умовами
договору.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Індіго" задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 17 червня 2014 року в
частині стягнення з Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Індіго" на користь ОСОБА_1
моральної шкоди в розмірі 500,00 грн.
скасувати, і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні цих позовних
вимог.

В частині стягнення судового збору
рішення змінити, і стягнути із з
Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Індіго" в доход держави 405,16 грн.

В решті рішення слід залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: