Гагарінський районний суд
Справа № 2702/9732/12
Пр. № 2/763/1269/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

03 грудня 2013 року Гагарінський районний
суд м. Севастополя в складі:

головуючого-судді Лугвіщик А.М.

при секретарі Гуменюк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Севастополі справу за
позовом в.о. прокурора Гагарінського
району м. Севастополя в інтересах
Севастопольської міської Ради до
Севастопольської міської державної
адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсними розпорядження про
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та про затвердження проекту
землеустрою, державного акту на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та витребування земельної
ділянки з незаконного володіння,

в с т а н о в
и в:

В.о. прокурора Гагарінського району м.
Севастополя звернувся до суду з
позовом в інтересах Севастопольської
міської ради до Севастопольської
міської державної адміністрації,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним
розпорядження Севастопольської
міської державної адміністрації № 135-р
від 27.01.2009 року, яким ОСОБА_2, надано
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
індивідуального житлового будинку і
господарських споруд (присадибна
ділянка); визнання недійсним
розпорядження Севастопольської
міської державної адміністрації № 658-р
від 17.03.2010 року, яким затверджено ОСОБА_2
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки із встановлення її
меж в натурі (на місцевості) за адресою:
АДРЕСА_1, площею 0, 0940 га, для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), надано у
власність ОСОБА_2 земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1 площею 0, 0940 га, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку,господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка); про
визнання недійсним виданого ОСОБА_2
державного акту серії ЯИ № 061175 від
21.05.2010 року на право власності на
земельну ділянку, виданого Головним
управлінням Держкомзему у м.
Севастополі 21.05.2010 року та
зареєстрованого у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності, кадастровий номер
:06:011:0029, площею 0,0940 га, розташовану
за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка); при визнання
недійсним Договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 15.02.2012 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 55 між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, предметом якого є
земельна ділянка площею 0, 0940 га,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та
витребування на користь держави в
особі Севастопольської міської ради з
незаконного володіння ОСОБА_3 земельну
ділянку площею 0, 0940 га, що розташована у
АДРЕСА_1.

Позовні вимоги, мотивовані тим, що
Севастопольська міська державна
адміністрація не має повноважень щодо
розпорядження землями в межах
Севастополя, розпорядником цієї землі
являється Севастопольська міська Рада.
Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (присадибна ділянка)
та державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку видані без
рішення уповноваженої установи, з
порушенням вимог земельного
законодавства. За договором
купівлі-продажу від 15.02.2012 року спірна
земельна ділянка ОСОБА_2 передана у
власність ОСОБА_3 В момент вчинення
правочину були порушені вимоги ст.. 203
ЦК України, що являється підставою для
визнання правочину недійсним
відповідно до вимог ст.. 215 ЦК України.
Згідно ст.. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Представник відповідача
Севастопольської міської державної
адміністрації надала заяву про
слухання справи у її відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
надав заперечення, згідно якого у
задоволенні позову прокурора просив
відмовити і зазначив, що суд не має
право розглядати спір щодо визнання
розпорядження СМДА недійсним.
Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку не є
правочином та застосування норм ст.. 203,
215 ЦК України до спірних правовідносин
є помилковим. До теперішнього часу межі
міста Севастополя не встановлені, тому
твердження позивача про незаконність
розпорядження голови СМДА по
розпорядженню землями міста з мотивів
невідповідності місця розташування
незаконні та необґрунтовані.

Відповідач ОСОБА_2 заперечень до суду
не надала.

Відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України
суд вважає за можливе розглянути
справу за відсутністю сторін і на
підставі документів, що є в матеріалах
справи.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що у задоволенні позову необхідно
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що Розпорядженням
Голови Севастопольської міської
державної адміністрації № 135-р від
27.01.2009 року ОСОБА_2 надано дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування індивідуального
житлового будинку і господарських
споруд (присадибна ділянка);
Розпорядженням Голови
Севастопольської міської державної
адміністрації № 658-р від 17.03.2010 року
затверджений ОСОБА_2 проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки із встановленням її меж в
натурі (на місцевості) за адресою:
АДРЕСА_1, площею 0, 0940 га, для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), та надано цю
земельну ділянку у власність ОСОБА_2.

На підставі зазначеного розпорядження
відповідачу було видано державний акт
серії ЯИ № 061175 від 21.05.2010 року на право
власності на земельну ділянку, виданий
Головним управлінням Держкомзему у м.
Севастополі 21.05.2010 року та
зареєстрований у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності, кадастровий номер
:06:011:0029, площею 0,0940 га, розташовану
за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка).

В подальшому договором купівлі-продажу
земельної ділянки від 15 лютого 2012 року
спірна земельна ділянка ОСОБА_2
передана у власність ОСОБА_3

Згідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Згідно ст.. 118 ЗК України громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для, зокрема, і для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених ст.. 122 цього
Кодексу.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов»язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У п. «б» ст.. 12 ЗК України зазначено, що
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
цього Кодексу.

Згідно п. «а» ст.. 17 ЗК України до
повноважень місцевих державних
адміністрацій у галузі земельних
відносин належить розпорядження
землями державної власності в межах,
визначених цим Кодексом.

Згідно п. 3 Порядку розроблення
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок, затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
від 26.05.2004 року № 677 Проект відведення
земельної ділянки розробляється на
підставі: рішення сільської,
селищної,міської ради, Київської або
Севастопольської міської державної
адміністрації, до повноважень яких
належить надання у користування або
передача у власність земельних
ділянок; укладених договорів між
землевласниками і землекористувачами
та розробником проекту відведення
земельної ділянки; судового рішення.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
ЗК України (в редакції 2001 року, що була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин) до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями ( крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзаці третьому цього
пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Згідно до ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У даному випадку прокурор та
заінтересована особа не надали до суду
доказів того, що спірна земельна
ділянка перебуває у межах
адміністративно-територіальної
одиниці, населеного пункту м.
Севастополя.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 ЗК України межі
адміністративно-територіальних
утворень (до яких відносяться зокрема
межі населеного пункту - міста
Севастополя згідно ст. 173 ЗК України)
посвідчуються державним актом України,
а право комунальної власності на землю
згідно ст. 14 Законом України «По
розмежування земель державної та
комунальної власності» також
посвідчується державним актом. Проте
прокурором та заінтересованою особою
не було надано підтверджень на
наявність державного акту на право
комунальної власності територіальної
громади на землі населеного пункту - м.
Севастополя взагалі та на спірну
земельну ділянку зокрема. Крім того,
межі міста Севастополя як населеного
пункту, на час передачі відповідачу у
власність земельної ділянки не були
встановлені. І тільки Рішенням 3 сесії
Севастопольської міської Ради № 695 від
19.04.2011 року було вирішено розробити
проект землеустрою відносно
встановлення межі міста Севастополя. У
судовому засіданні знайшов
підтвердження факт того, що відповідно
до ст. 173-176 ЗК України до цього часу межа
населеного пункту саме м. Севастополя,
яка відокремлює територію населеного
пункту від інших населених пунктів і
територій приміської зони на території
Севастопольської міської ради, не
встановлена ( проект землеустрою щодо
встановлення межі населеного пункту
міста Севастополя відповідно до ст. 173
ЗК України, а також ст. 46 Закону України
«Про землеустрій» не розроблявся,
постанова Верховної Ради України про
встановлення межі населеного пункту
міста Севастополя відповідно до ст. 174
ЗК України не приймалась).

Щодо цього питання є Рішення
виконкому Севастопольської міської
Ради депутатів трудящих № 3/93 від 08.02.1977
року «Про межі районів міста
Севастополя» та Генеральний план м.
Севастополя, який підлягає
затвердженню згідно рішення
Севастопольської міської Ради № 4114 від
13.12.2005 року до 2025 року на заплановану
територію загальною площею суші 86, 4
тис. га. Згідно цих документів не
вбачається, що спірна земельна ділянка
входить в межі населеного пункту м.
Севастополя.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, про те, що на час передачі
відповідачу ОСОБА_2 у власність спірної
земельної ділянки Севастопольська
міська Рада не була власником цієї
земельної ділянки.

Також, враховуючи, що Севастопольська
міська рада не була власником
земельної ділянки, посилання прокурора
на захист прав позивача у спосіб,
передбачений ст. 387 ЦК України не
підлягає застосуванню.

Згідно із ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

Ст. 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю. Власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов»язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Відповідно до правової
позиції Верховного Суду України у
справі № 6-53цс13, встановлено, що права
особи, яка вважає себе власником майна,
не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого ст.. 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо для цього існують
підстави, передбачені ст.. 388 ЦК України,
які дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Відповідно до Постанови ВСУ
від 18.09.2013 року у справі № 6-92цс13 особу
може бути позбавлено її власності лише
в інтересах суспільства, на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права, а при
вирішенні питання про можливість
позбавлення особами власності мусить
бути дотримано справедливої рівноваги
між інтересами суспільства та правами
власника.

У даному випадку прокурором
не наведена жодний суспільний інтерес,
а незаконність дій Севастопольської
міської державної адміністрації та
порушення прав Севастопольської
міської Ради є припущенням, яке не
являється доказом відповідно до вимог
ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 2 ЦПК
України якщо міжнародним договором,
згода на обов»язковість якого надана
Верховною Радою України, передбачено
інші правила, ніж встановлені цим
Кодексом, застосовуються правила
міжнародного договору.

Відповідно до ст.. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст. 1
Протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод» кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до п.71 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі від 20.10.2011 року у заяві № 29979/04
«Рисовський проти України» принцип
«належного урядування», як правило не
повинен перешкоджати державним
органам виправляти випадкові помилки,
навіть ті, причиною яких є їхня власна
недбалість, Будь-яка інша позиція була
б рівнозначною, санкціонуванню
неналежного розподілу обмежених
державних ресурсів, що саме по собі
суперечило б загальним інтересам. З
іншого боку, потреба виправити минулу
«помилку» не повинна непропорційним
чином втручатися в нове право, набуте
особою, яка покладалася на
легітимність добросовісних дій
державного органу. … Ризик будь-якої
помилки державного органу повинен
покладатися на саму державу, а помилки
не можуть виправлятися за рахунок осіб,
яких вони стосуються. …

З врахуванням викладеного, суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими і в їх
задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 154 ЦПК
України у зв»язку з відмовою у
задоволенні позовних вимог підлягає
скасування обрані запобіжні заходи у
вигляді арешту на спірну земельну
ділянку.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 10, 60, 79, 88, 154, 208, 209, 213-218, 294-296 ЦПК
України, ст. 16, 202, 203, 215, 331, 387 ЦК України,
ст. 116, 118, 121, 122, 152, 173-176, п. 12 Перехідних
положень Земельного Кодексу України,
суд

Р І Ш И В :

У задоволенні позову в.о. прокурора
Гагарінського району м. Севастополя в
інтересах Севастопольської міської
Ради до Севастопольської міської
державної адміністрації, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсними
розпорядження про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та про
затвердження проекту землеустрою,
державного акту на право власності на
земельну ділянку, договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
витребування земельної ділянки з
незаконного володіння в і д м о в и т
и.

Рішення може бути оскаржено в
Севастопольський апеляційний суд
через Гагарінський районний суд м.
Севастополя протягом 10-ти днів з дня
його проголошення. У разі винесення
рішення у відсутність особи, яка його
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом 10-ти днів з дня отримання
копії рішення.

Рішення складено власноручно в єдиному
екземплярі.

Головуючий-суддя: