Апеляційний суд міста Севастополя
Справа № 22ц/797/49/14
інстанції Батурін А.С.
Доповідач у апеляційної
інстанції Козуб О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

Головуючого, судді - Козуб О.В.,

суддів: - Колбіної
Т.П., Клочка В.П.,

при секретарі - Малаховій Н.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_6,

представника відповідача -
ОСОБА_7,

третьої особи - ОСОБА_8,

представника третьої особи ОСОБА_8 -
ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Севастополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_5, третя особа
на стороні позивача без самостійних
вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_6, треті особи
Відділ громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Гагарінського РВ УМВС України в
м.Севастополі, Служба у справах дітей
Гагарінської районної державної
адміністрації м.Севастополя, про
визнання фізичної особи такою, що
втратила право користування квартирою,
зобов'язання зняття з реєстраційного
обліку, та за зустрічним позовом
ОСОБА_6, яка діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_10 до ОСОБА_5 про
усунення перешкод у користуванні
квартирою шляхом передачі ключів, за
апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Гагарінського районного суду
м.Севастополя від 21 серпня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6, та до неї як
законного представника
неповнолітнього ОСОБА_10, треті особи
Відділ громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Гагарінського РВ УМВС України в
м.Севастополі, Служба у справах дітей
Гагарінської районної державної
адміністрації м.Севастополя, про
визначення місця проживання
неповнолітнього сина ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем фактичного
проживання його матері ОСОБА_6 за
адресою: АДРЕСА_1, та про зобов'язання
Відділу громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Гагарінського РВ УМВС України в
м.Севастополі зняти з реєстраційного
обліку місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1,
за адресою: АДРЕСА_2, і зареєструвати
місце проживання останнього за місцем
його фактичного проживання - у його
матері, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_10
є їх сином, місце проживання останнього
хоча і зареєстровано за місцем
проживання батька, але фактично він
проживає разом з матір'ю ОСОБА_6 за
адресою: АДРЕСА_1, в спірну квартиру, яка
належить йому на праві особистої
власності син ніколи не вселявся та не
проживав в ній.

У грудні 2011 року позивачем подано до
суду заяву про зміну предмету позову
(а.с.149 т.1), в якій він просив визнати
неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1,
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням у квартирі
АДРЕСА_4, мотивуючи вимоги тим, що
неповнолітній син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2,
фактично проживає разом з матір'ю за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
заочним рішенням Гагарінського
районного суду м.Севастополя від 10.12.2009
року за позовом ОСОБА_6 до нього про
стягнення аліментів, яким встановлено,
що дитина проживає разом з матір'ю,
виконавчим листом, де визначена адреса
стягувача ОСОБА_6, розпорядженням та
листом ВДВС Гагарінського РУЮ у
м.Севастополі, а також довідкою ЖБК
«Рибак-6» від 12 жовтня 2011 року, в якій
вказано, що у спірній квартирі він
проживає один. Згідно довідки №59 від
14.09.2011 року, в його квартирі
зареєстрований він сам та малолітній
син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Внаслідок
реєстрації місця проживання сина в
його квартирі, він сплачує комунальні
послуги за двох.

У січні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 про
зобов'язання усунути перешкоди її
неповнолітньому сину ОСОБА_10 у
користуванні квартирою АДРЕСА_2 в
м.Севастополі шляхом передачі ключів
від цієї квартири, мотивуючи позовні
вимоги тим, що ОСОБА_5, як власник цієї
квартири, чинить своєму сину ОСОБА_10,
місце проживання якого зареєстровано у
вказаній квартирі, перешкоди у
користуванні квартирою.

Рішенням Гагарінського районного
суду м.Севастополя від 21 серпня 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_5 про
визнання особи такою, що втратила право
користування квартирою відмовлено.
Також, вказаним рішенням закрито
провадження за позовними вимогами
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про зобов'язання
Відділу громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Гагарінського РВ УМВС України у
м.Севастополі зняти з реєстраційного
обліку неповнолітнього ОСОБА_10 за
адресою: АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_5 в
дохід держави судовий збір у розмірі 107
гривень 30 копійок. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_6, яка діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, до
ОСОБА_5 про зобов'язання усунути
перешкоди у користуванні квартирою
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід
держави судовий збір у розмірі 13
гривень 20 копійок.

На вищевказане рішення суду
відповідачем ОСОБА_6 подана апеляційна
скарга, в якій ставиться питання про
скасування рішення суду в частині
відмови у задоволенні її зустрічного
позову та ухвалення в цій частині
нового рішення про задоволення її
позовних вимог, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав вставленими, та на
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Зокрема, зазначає,
що судом першої інстанції дана не вірна
правова оцінка юридичному факту того,
що рішенням Гагарінського районного
суду м.Севастополя від 10 грудня 2009 року
за позовом ОСОБА_6 про стягнення
аліментів на утримання
неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2,
визначено місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_10 з нею, і вказує,
що вказане рішення суду не обмежує
можливість батьків за обоюдною згодою
змінювати фактичне місце проживання
дитини та батьки мали таке право, що не
суперечить вказаному рішенню суду.
Вказує, що нею неодноразово заявлялось
про те, що вона деякий час за згодою
ОСОБА_5 проживала з двома синами за
спірною адресою, але через те, що
позивач надав спірну квартиру в оренду
третім особам, доступ їх в квартиру був
припинений. Зазначає, що на час подачі
зустрічного позову, ОСОБА_5 був
власником квартири, а тому зустрічні
позовні вимоги на час подачі позову є
обгрунтованими та вона не є
відповідальною за те, що за цій час
позивач здійснив відчуження квартири
третій особі.

Сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі рішення суду в
частині відмови у задоволенні
основного позову ОСОБА_5, третя особа на
стороні позивача без самостійних вимог
ОСОБА_8 до ОСОБА_6, треті особи Відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Гагарінського РВ УМВС
України у м.Севастополі, Служба у
справах дітей Гагарінської районної
державної адміністрації м.Севастополя,
про визнання фізичної особи такою, що
втратила право користування квартирою,
зобов'язання зняти з реєстраційного
обліку не оскаржено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
відповідача та її представника,
пояснення позивача, третьої особи та
його представника, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги
та виходячи за межі доводів
апеляційної скарги відповідно до ч.3
ст.303 ЦПК України, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду в частині закриття провадження у
цивільній справі за позовними вимогами
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про зобов'язання зняти
з реєстрації місця проживання
неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
посиланням суду І інстанції на ст.ст.17,
18 КАС України, підлягає скасуванню на
підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з
ухваленням в цій частині позовних
вимог нового рішення про відмову у
задоволенні цих вимог та залишення без
змін оскаржуваної частини рішення в
частині відмови у задоволенні
зустрічного позову з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1,3 ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно статті 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод
у користуванні квартирою шляхом
передання ключів від цієї квартири, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_5 є неналежним відповідачем за
зустрічним позовом, оскільки на
теперішній час власником спірної
квартири є третя особа ОСОБА_8, та
недоведеності відповідачем ОСОБА_6
обставин, на які вона посилалась на
підтвердження зустрічних позовних
вимог.

З висновками суду І інстанції в
оскаржуваній відповідачем частині
рішення за зустрічним позовом
погоджується колегія суддів, оскільки
висновки суду І інстанції в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову відповідають обставинам справи,
є законними, обґрунтованими,
прийнятими з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, який був розірваний 13.10.2005 року,
що підтверджено свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.12 т.1).
У шлюбі сторін народився син ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.34 т.1).

Згідно договору купівлі-продажу від 09
серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_5
та ОСОБА_12АДРЕСА_2 належала на праві
приватної власності ОСОБА_5 (а.с.35 т.1).

З довідки про склад сім'ї і прописки,
виданої ЖБК «Рибак-6» 12 жовтня 2011 року
вбачається, що у вказаній квартирі № 11
були зареєстровані ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, та
вони прописані у цій квартирі. Згідно
вказаної довідки, на житловій площі
цієї квартири проживає ОСОБА_5 (а.с.6 т.1).

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обгрунтовуючи свої зустрічні позовні
вимоги про усунення перешкод у
користуванні квартирою АДРЕСА_2 в
м.Севастополі шляхом передання ОСОБА_5
ключів від цієї квартири, відповідач
ОСОБА_6 посилалась на те, що спірна
квартира була придбана нею і позивачем
спільно, обидва сина постійно
навідувались у квартиру, проживали там
у період канікул, проживала вона з
синами періодично у квартирі, а саме у
2007 році, у 2008 році, у 2009 році, в 2007 році
вона проводила ремонт в цій квартирі.
Також, посилалась, і підтверджувала в
судовому засіданні апеляційної
інстанції, що у неї були ключі від
спірної квартири, її сини приходили у
квартиру і відкривали двері квартири
своїми ключами, але потім позивач
змінив замки у квартирі, у зв'язку із
чим вона зверталась до органів МВС з
заявами про усунення перешкод, які
чинить ОСОБА_5

Разом з тим, доказів того, що ОСОБА_6
та неповнолітній син ОСОБА_11 постійно
проживали в спірній квартирі в 2007, 2008 та
2009 роках, останньою суду не надано, а
реєстрація місця проживання
неповнолітнього сина ОСОБА_10 у
вказаній квартирі АДРЕСА_2, не свідчить
про набуття останнім права проживання
у цій квартирі, та не підтверджує
постійне проживання сина ОСОБА_11 та
відповідача ОСОБА_6 у цій квартирі.
Навпаки, довідками та актом ЖБК
«Рибак-6» (а.с.5, 6, 54, 57, 59, 238 т.1)
встановлено, що позивач ОСОБА_5
проживає один у АДРЕСА_2.

Надані відповідачем докази щодо
набуття неповнолітнім сином ОСОБА_11
права проживання у вказаній квартирі №
11, а саме копія амбулаторної карти сина
(а.с.60,95 т.1) та ордер на жиле приміщення
квартири АДРЕСА_11 в м.Севастополі,
колегія суддів не приймає до уваги,
оскільки вони не підтверджують набуття
відповідачем та її сином права
проживання у цій квартирі, не містять
відомостей щодо фактичного проживання
останніх у цій квартирі, тривалість
проживання їх у цій квартирі.

Також, не надано відповідачем
відповідних та належних доказів на
підтвердження заміни позивачем замка
на вхідних дверях квартири. Постанова
про відмову у порушенні кримінальної
справи від 30 листопада 2011 року
Гагарінського РВ УМВС України в
м.Севастополі за заявою ОСОБА_6 про
перешкоди з боку колишнього чоловіка
ОСОБА_5 в проживанні малолітнього сина
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі
АДРЕСА_2, в якій син ОСОБА_11
зареєстрований, не є належним та
допустимим доказом на підтвердження
зустрічних позовних вимог, оскільки
вказаною постановою не встановлено
обставин з приводу проживання або не
проживання в цій квартирі відповідача
та неповнолітнього сина ОСОБА_11, а тому
постанова не може бути прийнята як
доказ для можливості зробити висновки
про набуття неповнолітнім ОСОБА_10
права проживання (користування) на
житловій площі у вказаній квартирі.
Іншими постановами Гагарінського РВ
УМВС України в м.Севастополі (том 1 а.с.58,
82, 88, 97,98) також не встановлено таких
обставин з приводу набуття права
проживання в цій квартирі відповідача
та неповнолітнього сина ОСОБА_11, не
встановлено обставин з приводу того, чи
була ця квартира постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з позивачем
спільне господарство, не встановлено
їх проживання у цій квартирі та
тривалість часу їх проживання.

Відповідно до роз'яснень, викладених
в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №2 від 12.04.1985 року (із
відповідними змінами) «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. При цьому, як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п.15
постанови від 1 листопада 1996 року N9
«Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя»,
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Зі змісту рішення Гагарінського
районного суду м.Севастополя від 10
грудня 2009 року суду по цивільній справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про
стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини вбачається, що
місце проживання дитини не
визначалось. Вказаним рішенням
встановлено, що дитина проживає з
позивачем (а.с.7 т.1).

Щодо посилання відповідача на ті
обставини, що спірна квартира була
придбана ОСОБА_6 та ОСОБА_5 сумісно, за
кошти, які отримані від продажу
приватизованої раніше на позивача та
синів квартири АДРЕСА_11 в
м.Севастополі, то ці обставини не
стосуються предмету спору у вказаній
цивільній справі, а тому не можуть бути
предметом перевірки судом апеляційної
інстанції.

Судом першої інстанції також
встановлено, що на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 в
м.Севастополі, укладеного 27 листопада
2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, вказана
спірна квартира належить на праві
приватної власності третій особі
ОСОБА_8, який на момент розгляду справи
та ухвалення судового рішення є
власником цієї квартири (а.с.236-237 т.1).

Колегія суддів вважає, що аналізуючи
та оцінюючи докази у справі в їх
сукупності, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
позовні вимоги про усунення перешкод в
користуванні квартирою шляхом
передачі ключа від вищевказаної
квартири, задоволенню не підлягають з
підстав вищевикладених, а також за
наявності нового власника, якій
проживає у вказаній квартирі, і як
пояснив останній та його представник
відповідач разом синами не має права
проживання в цій квартирі, він, як новий
власник, змінив замки у квартирі.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині рішення в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
висновків суду першої інстанції не
спростовують, та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи.

В іншій частині рішення Гагарінського
районного суду м.Севастополя від 21
серпня 2013 року сторонами не оскаржено.

В той же час, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині закриття
провадження у цивільній справі за
позовними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_6
про зобов'язання ВГМРФО Гагарінського
РВ УМВС України у м.Севастополі зняти з
реєстрації місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
зв'язку з чим вважає за необхідне вийти
за межі апеляційної скарги, скасувати
рішення в цій частині та ухвалити за
вказаними позовними вимогами нове
рішення про відмову у їх задоволенні з
наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Не погоджується колегія суддів з
висновками суду І інстанції стосовно
наявності підстав для закриття
провадження у цивільній справі за
позовними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_6
про зобов'язання зняти з реєстрації
місця проживання неповнолітнього
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки вони
зроблені з порушенням норм
процесуального права, які тягнуть
скасування рішення в цій частині з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні вказаних позовних вимог
позивача ОСОБА_5

Суд І інстанції, закриваючи рішенням
провадження у вказаній цивільній
справі за позовними вимогами позивача
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про зобов'язання зняти
з реєстрації місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2,
виходив з того, що вказані позовні
вимоги підлягають розгляду в порядку
адміністративного судочинства,
позивачем заявлено вказані вимоги не
до того відповідача, державний орган як
відповідач не визначений позивачем, та
позивачем не наведено обставин
неправомірних дій державного органу.

Проте, з такими висновками суду
першої інстанції колегія суддів
погодитись не може виходячи з
наступного.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_5
вбачається (а.с.149,т.1), що останнім
заявлені позовні вимоги до ОСОБА_6, як
законного представника
неповнолітнього ОСОБА_10, про
зобов'язання Відділу по справам
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Гагарінського РВ УМВС
України в м.Севастополі зняти з
реєстраційного обліку місце
проживання ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, за
адресою: АДРЕСА_2. Вказані позовні
вимоги пред'явлені до відповідача
фізичної особи ОСОБА_6, а до Відділу
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Гагарінського РВ УМВС
України у м.Севастополі позивачем
вказані позовні вимоги не заявлялись,
Відділ у справам громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Гагарінського РВ УМВС України в
м.Севастополі є третьою особою, а не
відповідачем, та вказаний орган не є
юридичною особою. Спір між фізичними
особами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стосовно
житлових прав підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства, а не
адміністративного, тому суд І
інстанції закрив провадження за
вказаними позовними вимогами
порушивши норми процесуального права,
які потягли скасування рішення в цій
частині.

Звернення позивача з позовними
вимогами до неналежного відповідача -
фізичної особи не є підставою для
закриття провадження у цивільній
справі.

Також, судом І інстанції в порушення
вимог ч.1 ст.205 ЦПК України, вказане
питання розглянуто при ухваленні
рішення, а не ухвалою, як окремим
процесуальним документом, про закриття
провадження у справі з підстав п.1 ч.1
цієї статті.

Проте, суд першої інстанції не звернув
уваги на вказані обставини, а також на
те, що вирішення питання про зняття
особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому, відповідно до ст.391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм
цивільного законодавства України дає
підстави для висновку про те, що у разі
будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема з позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону
України від 11 грудня 2003 року «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть, тощо.

Таким чином, як випливає з вказаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від
11 грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст.7 цього
Закону підлягають застосуванню до всіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Вирішення питання про зняття місця
проживання особи з реєстраційного
обліку залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК України,
ст.405 ЦК України).

Виходячи з наведеного, позивачем
ОСОБА_5 не вірно обраний спосіб захисту
порушеного його права власності на
квартиру шляхом пред'явлення позовних
вимог про зобов'язання зняти місце
проживання неповнолітнього ОСОБА_10 з
реєстраційного обліку за адресою
розташування квартири АДРЕСА_2, та з
урахуванням того, що питання про зняття
особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням, наявності
підстав для подальшого права
проживання у цій квартирі відповідно
до норм житлового чи цивільного
законодавства.

Крім того, вказані позовні вимоги
заявлені до неналежного відповідача,
оскільки позовні вимоги до Відділу у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб позивачем не
заявлялись, а якщо вони і були б
заявлені до вказного ВГІРФО, то
підлягали б розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
зобов'язання ВГМРФО Гагарінського РВ
УМВС України в м.Севастополі зняти з
реєстраційного обліку місце
проживання неповнолітнього ОСОБА_10 за
адресою: АДРЕСА_2 задоволенню не
підлягають.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України,
оскільки апеляційну скаргу
відповідача відхилено, сплачений
відповідачем при поданні апеляційної
скарги судовий збір не підлягає
стягненню.

Керуючись ст.88, ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307,
п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317,
ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення
Гагарінського районного суду
м.Севастополя від 21 серпня 2013 року
відхилити.

Рішення Гагарінського районного суду
м.Севастополя від 21 серпня 2013 року в
частини закриття провадження у
цивільній справі за позовними вимогами
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про зобов'язання зняти
з реєстрації місця проживання
неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1,
скасувати.

Ухвалити в цій частині позовних вимог
нове рішення, про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
зобов'язання зняти з реєстрації місця
проживання неповнолітнього ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті рішення Гагарінського
районного суду м.Севастополя від 21
серпня 2013 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
м.Севастополя набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду
м.Севастополя може бути оскаржено
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням Апеляційного суду
м.Севастополя законної сили.

Головуючий, суддя:
О.В.Козуб

Судді:
Т.П.Колбіна

В.П.Клочко