Номер провадження № 22-ц/785/2436/14
Головуючий у першій інстанції Сегеда
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Суворова В.О.,

- Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка
приєдналась до апеляційної скарги на
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 2 грудня 2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9,
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради, Малиновського
районного відділу у м. Одесі Головного
управління державної міграційної
служби України в Одеській області,
Комунального підприємства «Міське
агентство з приватизації житла» - «Про
визнання недійсними розпорядження
органу приватизації, свідоцтва про
право власності, договорів
купівлі-продажу, поновлення на
реєстраційному обліку, зобов'язання не
чинити перешкоди у користуванні
квартирою та вселення», -

ВСТАНОВИЛА:

14.01.2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із
зазначеним позовом, який у подальшому
був уточнений, по якому просив визнати
недійсними розпорядження органу
приватизації Департаменту міського
господарства від 05.12.2011 року № 21733,
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, договір
купівлі-продажу квартири від 06.09.2012
року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7,
договір купівлі-продажу квартири від
22.10.2012 року, укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, договір купівлі-продажу
квартири від 25.01.2013 року, укладений між
ОСОБА_8 та ОСОБА_3, поновити позивача на
реєстраційному обліку у зазначеній
квартирі, зобов'язати ОСОБА_3 не чинити
позивачу перешкоди у користуванні
спірною квартирою та вселити його у
квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтовання позову, позивач
посилався на те, що він є
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, в
якій він був зареєстрований та
проживав зі своїми батьками з дня свого
народження, а саме з 1968 року. У 1989 році
позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, та
в 1991 році в них народилася донька
ОСОБА_4 В 2000 році позивач придбав за
власні кошти квартиру АДРЕСА_2, в якій
ОСОБА_4 зі своєю матір'ю
зареєструвалися та стали проживати.
Право власності на вказану квартиру
позивач оформив на ОСОБА_4, оскільки,
після переїзду, відносини позивача з
ОСОБА_5 не склалися, тому у 2008 році шлюб
між ними було розірвано. Крім того,
після смерті своєї матері в 2001 році
позивач став постійно проживати зі
своїм батьком у квартирі АДРЕСА_1, він
доглядав за помешканням, робив
капітальний та поточний ремонт у
зазначеній квартирі.

В квітні 2011 року, коли позивач ОСОБА_6
був у відрядженні, його батько
захворів, та в травні 2011 року батько
позивача помер. На той час, його донька
ОСОБА_4, скориставшись хворобою дідуся,
отримала від нього довіреність від
07.05.2011 року та від його імені
звернулася до суду з позовом, де
заочним рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 13.05.2011 року
ОСОБА_6 був визнаний особою, яка
втратила права користування житловою
площею. На підставі вказаного рішення
суду, ОСОБА_6 був знятий з
реєстраційного обліку у зазначеній
квартирі. 25.05.2011 року ОСОБА_4
зареєструвалася в спірній квартирі і
на підставі розпорядження органу
приватизації № 217333 від 05.12.2011 року
отримала вказану квартиру у власність,
шляхом приватизації.

За його заявою, ухвалою Малиновського
районного суду м. Одеси від 12.01.2012 року
заочне рішення цього суду від 13.05.2011
року було скасовано, а ухвалою того ж
суду від 16.01.2012 року провадження у
справі було закрито у зв'язку із смертю
його батька ОСОБА_11

Також, ухвалою Малиновського районного
суду м. Одеси від 21.06.2012 року було
допущено поворот виконання заочного
рішення суду від 13.05.2011 року та
поновлено його реєстрацію у спірній
квартирі, в який ні його донька, ні
колишня дружина не проживали.

Одночасно, позивач зазначав, що 28.12.2012
року в спірну квартиру, де він проживав,
вдерлася група молодиків, яких
очолював ОСОБА_7, його побили та
виселили з квартири. З цього часу
позивач був вимушений мешкати біля
вхідних дверей спірної квартири, яку
донька продала ОСОБА_7

Позивач та його представник підтримали
свої позовні вимоги та просили їх
задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 та її
представник позовні вимоги в частині
визнання розпорядження та свідоцтва
про право власності незаконними не
визнали та просили відмовити в їх
задоволенні, іншу частину позовних
вимог підтримали та просили їх
задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_3, та його представник, до суду не
з'явились, про дату, час і місце
слухання справи були повідомлені
належним чином, причини своєї неявки
суду не повідомили, надали до суду свої
заперечення на позов.

Представники Малиновської районної
адміністрації ОМР, Малиновського
районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС
України в Одеській області та КП
«Міське агентство з приватизації
житла» до суду не з'явились, про дату,
час і місце слухання справи
повідомлялись належним чином, причини
своєї неявки суду не повідомили.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 02.12.2013 року частково
задоволений позов ОСОБА_6: визнано
незаконним розпорядження органу
приватизації Департаменту міського
господарства № 217333 від 05.12.2011 року про
передачу на підставі Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» ОСОБА_4 у власність
двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 45,90 кв.м.; визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на житло від 05.12.2011 року на
дану квартиру на ім'я ОСОБА_4; вселено
ОСОБА_6 в квартиру; постановлено ОСОБА_6
на реєстраційному обліку в цій
квартирі; в іншій частині позовних
вимог - відмовлено.

19.12.2013 року ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить рішення районного суду
скасувати, ухвалити у справі нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, а також на
порушення районним судом норм
матеріального та процесуального права.

19.12.2013 року ОСОБА_4 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, до якої
30.12.2013 року приєдналась ОСОБА_5, по якій
просила скасувати рішення районного
суду, ухвалити у справі нове рішення
про часткове задоволення позову, з
урахуванням доводів апеляційної
скарги, посилаючись на невідповідність
висновків суду дійсним обставинам
справи, а також на порушення районним
судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
та заявлених вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позов, районний
суд виходив з того, що права позивача
порушенні та підлягають захисту.

Судом встановлені такі обставини по
справі.

Позивач з 13.01.1989 року проживав та був
зареєстрований в АДРЕСА_1, особистий
рахунок щодо якої був відкритий на
батька позивача - ОСОБА_11

Також у спірній квартирі проживала
мати позивача ОСОБА_12, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З 1989 року позивач перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, у 1991
році в них народилась донька ОСОБА_4

Заочним рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 22.02.2008 року
шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірваний.

У подальшому, 07.05.2011 року батьком
позивача ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_4 була
видана довіреність на представлення
його інтересів, на підставі якої
остання зареєструвалася у спірній
квартирі та звернулася від його імені
до суду з позовом про визнання позивача
таким, що втратив права користування
спірною квартирою.

Заочним рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 13.05.2011року
позовні вимоги були задоволені, ОСОБА_6
був визнаний таким, що втратив право
користування житловою площею вказаної
спірної квартири та на підставі якого
24.05.2011 року ОСОБА_6 знятий з
реєстраційного обліку з даної
квартири.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 12.01.2012 року зазначене
заочне рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 13.05.2011 року
скасовано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року батько позивача,
ОСОБА_11 помер.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 21.06.2012 року було допущено
поворот виконання заочного рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 13.05.2011 року та поновлено реєстрацію
позивача у спірній квартирі.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 16.01.2012 року провадження по
справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловою площею було
закрито, у зв'язку із смертю ОСОБА_11

Таким чином, колегія суддів,
погоджуючись з висновком районного
суду, вважає, що позивач на законних
підставах проживав та був
зареєстрований у спірній квартирі.

Одночасно, судом встановлено, що
розпорядженням органу приватизації
від 05.12.2011 року колишній дружині
позивача ОСОБА_4 була передана у
власність вказана спірна квартира, на
підставі якого Департаментом міського
господарства Одеської міської ради на
її ім'я було видане свідоцтво про право
власності на житло від 05.12.2011р. на
вказану квартиру та 12.12.2011 року право
власності ОСОБА_4 на спірну квартиру
було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН».

Одночасно, колегія суддів звертає
увагу, що позивач участі в приватизації
житла не приймав, а також на те, що
відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 2001року в
спірній квартирі не проживали.

У подальшому, 06.09.2012 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 був укладений договір
купівлі-продажу вказаної квартири,
згідно до якого квартира була продана
за 246500 грн.

22.10.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був
укладений договір купівлі-продажу
вказаної квартири, після чого 26.12.2012
року право власності ОСОБА_8 на спірну
квартиру було зареєстровано в КП
«ОМБТІ та РОН».

За заявою ОСОБА_8 позивач 22.01.2013 року був
знятий з реєстрації з вказаної спірної
квартири та станом на 20.07.2013р. в спірній
квартирі ніхто не зареєстрований.

Згідно картки МВС «форма-А» позивач
ОСОБА_6 з 22.01.2013 року втратив право
користування спірною квартирою за
заявою власника, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також
втратили право користування вказаною
квартирою за заявою нового власника.

25.01.2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 був
укладений договір купівлі-продажу
спірної квартири.

Враховуючи вищевикладені обставини,
колегія суддів погоджується з
висновком районного суду, що вказана
спірна квартира вибула із володіння та
користування позивача не за його волею,
а у зв'язку з порушенням його прав, як
особи, яка на законних підставах
проживала в спірній квартирі та була в
ній зареєстрована, а також був
позбавлений права користування
спірною квартирою в результаті
неправомірних дій ОСОБА_4; згоди на
приватизацію житла не надавав та з
письмовою заявою про приватизацію
спірної квартири не звертався, що
позбавляло відповідачів отримати у
власність вказану квартиру шляхом її
приватизації.

Колегія суддів вважає, що оскільки
ухвалою суду від 12.01.2012 року заочне
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 13.05.2011 року, на підставі
якого позивач був визнаний особою, яка
втратила права користування житловою
площею в спірній квартирі, було
скасоване, а ухвалами суду від 16.01.2012
року та від 21.06.2012 року провадження у
справі було закрито та допущено
поворот виконання вказаного вище
рішення суду, яким поновлено
реєстрацію позивача у спірній
квартирі, то на момент приватизації за
позивачем зберігалося право
користування спірною квартирою і її
приватизація не відповідала його волі,
так як на це не було його письмової
згоди.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду, що позовні вимоги позивача в
частині визнання недійсними
розпорядження органу приватизації та
свідоцтва про право власності на житло
підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів вважає, що відповідач
ОСОБА_4, укладаючи договір
купівлі-продажу вказаної спірної
квартири, вчинила дії, які призвели до
незаконного припинення права
користування позивача на спірну
квартиру та виникнення права на спірну
квартиру у нових власників.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких
необхідно для чинності правочину.

Тобто правочин є недійсним, якщо він
укладений із порушенням вимог закону.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Згідно до п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Виходячи з роз'яснень п. 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року посилання в ч. 3 ст. 215 ЦК
України на те, що правочин може бути
визнаний судом недійсним не лише за
позовом однієї із сторін договору, але
і за позовом іншої заінтересованої
особи, стосується тих випадків, коли
заінтересована особа домагається
відновлення порушеного договором її
права, не вимагаючи повернення їй
переданого на виконання цього договору
майна, а вимагаючи повернути сторони
договору до первісного стану.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з чим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватися як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені ст.
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно в добросовісного
набувача.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду, що позовні вимоги стосовно
визнання договорів купівлі-продажу
спірної квартири недійсними,
задоволенню не підлягають, оскільки
позивач, який не був стороною
правочинів, повинен був пред'явити
вимоги до останнього власника про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, а не ставити
питання про визнання договорів
купівлі-продажу недійсними.

Одночасно, колегія суддів погоджується
з висновком районного суду про
задоволення позовних вимог позивача
про поновлення його реєстрації у
вказаній квартирі, оскільки підстав
для зняття його з реєстрації не було, а
також про задоволення позовних вимог
про вселення до квартири, оскільки
позивача було позбавлено права
користування спірною квартирою, шляхом
його незаконного виселення із спірної
квартири колишнім власником.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Колегія суддів звертає увагу, що
позивачем по справі не було надано
належних доказів на підтвердження
своїх доводів та позовних вимог про
зобов'язання відповідача ОСОБА_3 не
чинити перешкоди позивачу у
користуванні спірною квартирою, у
зв'язку з чим погоджується з висновком
районного суду про залишення без
задоволення зазначених позовних вимог.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача є доведеними та
підтвердженими, у зв'язку з чим
підлягаючими частковому задоволенню.

Висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам норм права, на які
посилається суд під час розгляду
справи і фактичним обставинам по
справі, а також підтверджується
зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов до обґрунтованих висновків про
наявність правових підстав для
часткового задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції
відповідають матеріалам справи та
вимогам закону.

Апеляційні скарги не містять доводів,
які мають бути підставами для
скасування рішення суду.

Доводи апеляційних скарг є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, яка приєдналась до апеляційної
скарги - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 2 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

В.О. Суворов

П.М. Черевко

26.02.2014 року
м. Одеса