Провадження по справі 4-с/122/98/13
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2013 року Залізничний районний
суд м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим, у складі:

Головуючого - судді Корогодіної О.Е.

При секретарі - Житєлєві К.А.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі справу за
скаргою ОСОБА_1 на дії державного
виконавця Залізничного відділу
Державної виконавчої служби
Сімферопольського міського управління
юстиції Автономної Республіки Крим
Спицаєва Максима Сергійовича, -

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду
зі скаргою на дії державного виконавця
Залізничного відділу Державної
виконавчої служби Сімферопольського
міського управління юстиції
Автономної Республіки Крим Спицаєва
Максима Сергійовича, в порядку ст. 383
ЦПК України, та просив суд скасувати
постанову старшого державного
виконавця Залізничного Відділу
Державної виконавчої служби
Сімферопольського МУЮ Спицаєва М.С. від
31.10.2013р. в рамках виконавчого
провадження ВП № 39028007 від 23.07.2013р. про
накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу в
розмірі 255 гривень, з мотивів,
викладених в скарзі.

Представник заявника в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, просив суд розглянути справу в
його відсутність та задовольнити
скаргу.

Представник Залізничного Відділу
Державної виконавчої служби
Сімферопольського МУЮ Автономної
Республіки Крим в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про причини неявки суд не повідомив.

Судовим розглядом встановлено, що на
виконанні у Залізничному Відділі
державної виконавчої служби СМУЮ АР
Крим знаходиться виконавче
провадження ВП № 39028007 від 23.07.2013 р. по
примусовому виконанню, відповідно з
виконавчим листом № 2-0107/2017/2012, виданими
18.07.2013р. Залізничним районним судом м.
Сімферополя АР Крим, про зобов'язання
ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у
спілкуванні та вихованні з малолітнім
онуком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, надавши їй
можливість спілкування з онуком з
наступним графіком: першу та третю
суботу що місяця з 10-00 години до 14-00
години за місцем її проживання за
адресою: АДРЕСА_1

23.07.2013р. старшим державним виконавцем
Спицаевим М.С. Залізничного ВДВС
Сімферопольського МУЮ АР Крим була
винесена постанова про відкриття
виконавчого провадження, в якій
боржнику було запропоновано
добровільно виконати рішення суду у 7
денний строк.

31.10.2013 р. Спицаевим М.С. старшим
державним виконавцем Залізничного
ВДВС Сімферопольського МУЮ АР Крим
була винесена постанова про накладення
штрафу у розмірі 255,00 грн. на ОСОБА_1 за
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення суду.

Однак, з даною постановою державного
виконавця суд погодитись не може, з
наступних підстав.

Після отримання постанови державного
виконавця Спіцаева М.С. про відкриття
виконавчого провадження і вимоги
добровільно виконати рішення суду
ОСОБА_1 письмово повідомив державному
виконавцю листом від 05.07.2013 р., копія
якого наявна в матеріалах справи, про
наявність об'єктивних причин, не
залежних від його волі, у зв'язку з
якими він не може виконати рішення
суду. А також про те, що сам він ніяких
перешкод стягувачу не робить, синові
бачитися з бабусею не забороняє, але
дитина сама категорично відмовляється
від зустрічі з бабусею, та про те, що
насильно примушувати дитину їздити до
ОСОБА_3 і зустрічатися з нею він не має
права і можливості.

Після отримання даного листа державний
виконавець в усній формі повідомив
заявнику про неможливість виконання
рішення суду, та про свій намір
звернутись до суду, який видав
виконавчий лист, за роз'ясненнями
порядку та способу виконання рішення
суду.

28.10.2013 року державний виконавець
викликав ОСОБА_1 в Залізничний ВДВС
Сімферопольського МУЮ АР Крим та
повідомив його в усній формі про те, що
судом не дані роз'яснення, його заяву
залишено без розгляду і зажадав від
ОСОБА_1, щоб той самостійно виконав
рішення суду. На відповідь боржника про
те, що той не стане насильно змушувати
малолітнього сина проти його волі
бачитися і спілкуватися з ОСОБА_3 (його
бабусею), державний виконавець
повідомив про те, що на нього буде
накладений штраф.

31.10.2013 г. в приміщенні Залізничного ВДВС
державним виконавцем Спицаевим М.С.
було вручено представнику ОСОБА_1 -
ОСОБА_7 постанову про накладення на
ОСОБА_1 штрафу в розмірі 255,00 грн. за
невиконання боржником без поважних
причин у встановлений строк рішення
суду.

Зі змісту ст. 89 Закону України «Про
виконавче провадження» слідує, що при
винесення постанови про накладення
штрафу на боржника необхідно
враховувати поважність причин, з яких
рішення не було виконано своєчасно.

Зі змісту ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження» слідує, що
після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. У разі невиконання
зазначених вимог без поважних причин
державний виконавець накладає на
боржника штраф відповідно до статті 89
цього Закону.

Відповідно до вимог статті 6 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Однак, державний виконавець Спицаев
М.С. всупереч вимогам закону не
виїжджав до місця виконання рішення
суду і не перевіряв можливість його
виконання, наявність причин
неможливості виконання. Виніс
постанову про накладення штрафу на
ОСОБА_1 безпідставно, тим більше, після
отримання відповіді з суду на його
заяву про роз'яснення виконання
рішення суду, не встановлював
боржникові строк на його виконання і не
пред'являв вимоги до виконання, не
роз'яснював як боржнику виконати
рішення суду в даному конкретному
випадку.

ОСОБА_1 зі свого боку не надає і не
створює перешкоди стягувачу бачитися з
малолітнім онуком і брати участь у його
вихованні. Однак дитина - ОСОБА_4, якому
на даний момент виповнилось 9 років, не
бажає зустрічатися з ОСОБА_3, не бажає з
нею бачитися, від зустрічі з нею
категорично відмовляється.

Зі свого боку ОСОБА_1 не має реальної
можливості, а тим більш моральної в
даному випадку, так як дитина
залишилася без матері і повністю
сподівається на захист з боку батька,
чинити на нього тиск, психологічне чи
фізичний вплив, для проведення
зустрічей з ОСОБА_3 відповідно з
прийнятим рішенням суду. При будь-якій
розмові про те, що необхідно поїхати до
бабусі - ОСОБА_3 , дитина відмовляється
від таких зустрічей, не бажає до неї
їхати, починає турбуватися і
хвилюватися.

Думка дитини про небажання
зустрічатися з ОСОБА_3 розглядалася в
процесі судових засіданні і в суді було
підтверджено. ОСОБА_1 не має права
надавати на дитину тиску на проведення
зустрічей з ОСОБА_3 Такі дії, а саме
надання насильства і примусу на дитину
- протизаконні. Дитина як рівноправний
член суспільства, громадянин України,
має право на свою думку, яка має
враховуватися батьками та
представниками державних органів при
проведенні будь-яких заходів або дій по
відношенню до дитини. Надання
насильства, психологічного примусу до
виконання будь-яких дій по відношенню
до дитини заборонені Законом України
"Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001
року N 2402- III, зокрема в статтях 3 , 9 і 10
закону. Права дитини, не суперечить
нормам поведінки в суспільстві і
законам, забороняється будь-які
фізичний та психологічний тиск на
дитину і спонукання до виконання дій
всупереч його бажанню і волі, що
приводить до розладу здоров'я та його
безпеки, було передбачено в Женевській
декларації прав дитини 1924 року і
декларації прав дитини, прийнятій
Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959,
та визнана в Загальній декларації прав
людини, в Міжнародному пакті про
громадянські і політичні права
(зокрема, в статтях 23 і 24 ), в
Міжнародному пакті про економічні,
соціальні і культурні права (зокрема, в
статті 10), а також у статутах і
відповідних документах
спеціалізованих установ і міжнародних
організацій, що займаються питаннями
благополуччя дітей.

З вищенаведеного виходить, що
постанова про накладення штрафу
винесена необґрунтовано та підлягає
скасуванню.

Відповідно до вимог статті 82 Закону
України «Про виконавче провадження»
боржник має право оскаржувати рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби виключно в
судовому порядку. Рішення, дії чи
бездіяльність державного виконавця
або іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконання
судового рішення можуть бути оскаржені
сторонами до суду, який видав
виконавчий документ.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 383, 386 Цивільного процесуального
Кодексу України,

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного
виконавця Залізничного відділу
Державної виконавчої служби
Сімферопольського міського управління
юстиції Автономної Республіки Крим
Спицаєва Максима Сергійовича
задовольнити.

Скасувати постанову старшого
державного виконавця Залізничного
відділу Державної виконавчої служби
Сімферопольського міського управління
юстиції Автономної Республіки Крим
Спицаєва Максима Сергійовича від 31
жовтня 2013 року, в рамках виконавчого
провадження ВП №39028007 від 23 липня 2013
року, про накладення на боржника ОСОБА_1
штрафу в розмірі 255 гривень.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається протягом п'яти днів з дня її
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення ухвали,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом п'яти днів з дня отримання
копії цієї ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя