У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання майна особистою приватною
власністю, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
березня 2014 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому
просив визнати квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 80,6 кв. м, його
особистою власністю.

В обґрунтування позову зазначав, що з 9
червня 1990 року по 28 листопада
2011 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4
Під час шлюбу ним за власні кошти, що
були запозичені за договором позики
від 22 серпня 2002 року, було
придбано зазначену квартиру за
договором купівлі-продажу від 21 жовтня
2002 року. У зазначеній квартирі він був
зареєстрований та постійно проживав.
ОСОБА_4 у зазначеній квартирі
зареєстрованою не була та не проживала,
участі у поверненні позики на
придбання цієї квартири не брала, однак
претендує на її частку для себе та для
їх спільної доньки - ОСОБА_5 На підставі
цього він звернувся до суду за
захистом.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
12 листопада 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 80,6 кв. м., особистою
приватною власністю ОСОБА_3
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 17 квітня 2014 року
рішення місцевого суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого суду.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку про часткове задоволення
касаційної скарги з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, посилаючись на
норми ст. 22, 24, 28 КпШС України, ст. 57 СК
України, ст. 128 ЦК України (1963 року) та
задовольняючи позов ОСОБА_4, виходив із
того, що позивач хоча і придбав спірну
квартиру у період шлюбу, але за власні
кошти.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення районного суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, виходив із того, що виниклі
правовідносини сторін врегульовані ст.
28 КпШС України, а позивач у позові
посилався на норми ст. 57 СК України,
хоча спірні правовідносини сторін
виникли 21 жовтня 2002 року - на час
придбання спірної квартири. Зазначив,
що діюче законодавство на час
виникнення спірних правовідносин не
передбачало визнання особистою
власністю майна, набутого під час
шлюбу.

Проте з висновками суду апеляційної
інстанції погодитись не можна.

Згідно із ст. 28 КпШС України в разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
їх частки є рівними. Відповідно до ст. 22
КпШС України майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Установлено, що з 9 червня 1990 року по 28
листопада 2011 року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі. 21 жовтня 2002 року
за договором купівлі-продажу між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, правильним є висновок
суду, що до спірних правовідносин
необхідно застосовувати норми КпШС
України, оскільки СК України
введений в дію 1 січня 2004 року і
зворотної сили не має, а спірна
квартира придбана 21 жовтня 2002 року.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку", перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.

Скасовуючи рішення районного суду з
підстав неправильного застосування
норми матеріального права, суд
апеляційної інстанції не звернув уваги
на те, що суд з'ясувавши у розгляді
справи, що сторона або інший учасник
судового процесу в обґрунтування своїх
вимог або заперечень послалися не на ті
норми, що фактично регулюють спірні
правовідносини, самостійно здійснює
правильну правову кваліфікацію
останніх та застосовує у прийнятті
рішення саме такі норми матеріального
і процесуального права, предметом
регулювання яких є відповідні
правовідносини.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 212-214
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта