Головуючий суду 1 інстанції - Іванов
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 422/6060/13-ц
Провадження № 22ц/782/5551/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря - Івасенко
І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області на рішення
Перевальського районного суду
Луганської області від 04 грудня 2013року
по справі за позовом ОСОБА_2 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області про
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2013 року позивач
звернувся до суду з даним позовом, в
якому посилався на те, що він з 1982 по 2003
роки працював на ДВАТ шахта
«Комісарівська», в тому числі
прохідником підземним з повним робочим
днем під землею. 16 лютого 2001 року о 12
годині 30 хвилин під час виконання своїх
трудових обов'язків на шахті
«Комісарівська» з ним стався нещасний
випадок. Йому було травмовано голову,
правий ліктьовий суглоб та праве
стегно. Це підтверджується актом про
нещасний випадок №6 від 16 лютого 2001
року. Після отриманої травми він
знаходився на стаціонарному лікуванні
у неврологічному відділенні
Перевальської ЦРЛ Луганської області з
діагнозом: струс головного мозку, що
підтверджується копією виписки з
історії хвороби №2281. Згідно виписки з
акту огляду МСЕК від 20.06.2001 року йому
вперше було встановлено втрату
працездатності в розмірі 40%, у зв'язку з
виробничою травмою. Після огляду МСЕК
від 20.06.2001 року, він був переведений на
більш легку роботу, а саме охоронцем на
тому ж підприємстві. Після отриманої
травми позивач періодично проходив
курси стаціонарного лікування, а саме
з 23.11.2001 року до 07.12.2001 року в
неврологічному денному стаціонарі
Зоринської міської лікарні; з 10.10.2002
року до 29.10.2002 року, з 25.02.2003 року до
07.03.2003 року в неврологічному відділенні
Перевальської ЦРЛ Луганської області;
з 19.05.2003 року до 04.06.2003 року, з 13.01.2004 року
до 27.01.2004 року, з 24.05.2004 року до 08.06.2004
року в неврологічному відділенні
Перевальської РТМО Луганської області;
з 17.01.2005 року до 26.01.2005 року в Зоринській
лікарні; з 07.07.2005 року до 21.07.2005 року, з
14.02.2006 року до 28.02.2006 року, з 21.08.2006 року
до 28.08.2006 року, з 06.02.2007 року до 16.02.2007
року, з 29.08.2007 року до 08.09.2007 року, з 25.01.2008
року до 07.02.2008 року, з 05.11.2008 року до
14.11.2008 року, з 25.07.2011 року до 04.08.2011 року в
неврологічному відділенні
Перевальської ЦРЛ Луганської області;
з 23.01.2012 року до 02.02.2012 року в
неврологічному відділенні
Перевальського РТМО Луганської
області. 14.12.2012 року у нього відбувся
інфаркт міокарда, після чого він був
прооперований у Луганській обласній
клінічній лікарні, відділенні
кардіохірургії.

Також посилався на те, що згідно
виписки з акту огляду МСЕК від 02.03.2009
року йому було встановлено втрату
працездатності в розмірі 40%
безстроково, з яких 20 % у зв'язку з
виробничою травмою та 20% по
коніотуберкульозу. Тобто він з 2001 року
по теперішній час, після отриманої
травми, завжди знаходиться під
наглядом лікарів, лікується та приймає
медичні препарати, що негативно
впливає на його життєвий стан. В
наслідок отриманої травми йому була
заподіяна моральна шкода, яка
виразилася у тому, що у нього змінився
ритм нормального життя, він почав дуже
переживати за стан свого здоров'я,
вимушений проходити стаціонарне
лікування у медичних закладах,
приймати велику кількість медичних
препаратів, був переведений на більш
легку роботу на підприємстві, у зв'язку
з чим зменшилася і його заробітна
плата, відчував моральне страждання.
Все це дуже змінило його життя та
викликало негативні емоційні
переживання. Нещасний випадок, що
стався з ним , відповідно до ч. 2 ст. 13
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" є страховим випадком з
настанням, якого відповідно до пп. "є" п.1
ч. І ст.21 Закону зобов'язує Фонд
відшкодувати грошову суму за моральну
шкоду, за наявності факту заподіяння
такої шкоди потерпілому (на час
встановлення МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності).
Відшкодування моральної (немайнової)
шкоди застрахованим особам незалежно
від відшкодування майнової втрати
відповідно до статті 1 Закону було
одним із засобів захисту особистих
немайнових прав працівника. Обов'язок
по відшкодуванню моральної шкоди
застрахованим особам, як це було
передбачено підпунктом 1 частини
першої статті 21, частиною третьою
статті 28 Закону, покладався на установи
Фонду. Частиною третьою Закону, статті
34 цього Закону передбачено, моральна
шкода відшкодовується у вигляді
одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат. Сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку.
Згідно Закону України Про внесення
змін до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 23.03.2007 року
підпункт «є» п. 1 ч.І ст.21, ч.З ст.28, ч.З
ст.34 виключені. Відповідно до статті 5
ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має
зворотної сили, крім випадків, коли він
пом'якшує або скасовує цивільну
відповідальність. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується щодо прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності. Тому вважає, що на момент
встановлення МСЕК стійкої втрати
працездатності вперше діяла редакція
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» станом на 20.06.2001 року,
яка передбачала відшкодування
моральної шкоди саме Фондом
соціального страхування.

Тому, враховуючи характер та
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, а саме
те, що він з 2001 року знаходиться під
наглядом лікарів, проходить лікування
у лікарських закладах, приймає медичні
препарати, втратив 40% професійної
працездатності, просив стягнути на
його користь моральну шкоду у розмірі
50 тисяч гривень.

Рішенням Перевальського
районного суду Луганської області від
04 грудня 2013року позовні вимоги були
задоволені частково. Суд стягнув з
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області на користь
позивача в рахунок відшкодування
завданої йому моральної шкоди 35000грн.

Не погодившись з зазначеним
рішенням, Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області звернулося
до суду з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення суду та
постановити нове, яким відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог
до них через необґрунтованість
позовних вимог. При цьому в
апеляційній скарзі посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні
представник відповідача підтримала
апеляційну скаргу частково і просила
тільки зменшити розмір стягнутої на
користь позивача моральної шкоди.

Позивач до судового засідання не
з,явився, хоча про час і місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає її такою, що
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи дані вимоги закону в повній мірі
виконані не були.

Постановляючи рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що в
судовому засіданні було встановлено,
що позивач з 1982 року по 2003 рік працював
на ДВАТ "Шахта "Комісарівська". Згідно
акту про нещасний випадок форми Н-1 від
28 лютого 2001 року під час виконання
ОСОБА_2 трудових обов'язків відбулося
обрушення порід внаслідок чого йому
травмувало голову, правий ліктьовий
суглоб та праве стегно. Випискою з
історії хвороби № 2281 підтверджується,
що позивач знаходився на стаціонарному
лікуванні у неврологічному відділенні
з діагнозом струс головного мозку.
Відповідно до витягу з акту огляду
МСЕК від 02 березня 2009 року позивачу
встановлено ступінь втрати
професійної працездатності з 01 березня
2009 року безстроково в розмірі 40 %, з яких
20 % - з конітуберкульозу та 20 % - з
наслідками виробничої травми.
Виробнича травма, що сталася з
позивачем, відповідно до ст. 13 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" - є
страховим випадком з настанням якого
відповідно до п. "є" ч. 1 ст.21 Закону /в
редакції на час виникнення спірних
правовідносин/ зобов'язувала Фонд
відшкодувати грошову суму за моральну
шкоду, за наявності факту заподіяння
такої шкоди потерпілому (на час
встановлення МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності). Приписами
статті 153 Кодексу законів про працю
України та статті 13 Закону України "Про
охорону праці" визначено, що
роботодавець зобов'язаний створити на
робочому місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці. Законом України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" /в редакції на час
виникнення спірних правовідносин/
встановлено, що у разі настання
страхового випадку Фонд зобов'язаний у
встановленому законодавством порядку
згідно ст. 21 Закону надати соціальні
послуги і провести виплати,
передбачені цією нормою права, зокрема,
своєчасно та в повному розмірі
відшкодувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я, виплачуючи йому: є)
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому. Відшкодування моральної
(немайнової) шкоди застрахованим
особам незалежно від відшкодування
майнової втрати відповідно до статті 1
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" /в редакції на час
виникнення спірних правовідносин/ було
одним із засобів захисту особистих
немайнових прав працівника. Обов'язок
по відшкодуванню моральної шкоди
застрахованим особам, як це було
передбачено підпунктом 1 частини
першої статті 21, частиною третьою
статті 28 "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" /в
редакції на час виникнення спірних
правовідносин/ , покладався на установи
Фонду. Частиною третьою статті 34 цього
Закону передбачено, що моральна
(немайнова) шкода, заподіяна умовами
виробництва, яка не спричинила втрати
потерпілим професійної
працездатності, відшкодовується
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків за заявою
потерпілого з викладом характеру
заподіяної моральної (немайнової)
шкоди та за поданням відповідного
висновку медичних органів.
Відшкодування здійснюється у вигляді
одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат. Сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку.
Рішенням від 27 січня 2004 року №1-рп/2004
(пункт 4.1) Конституційний Суд України
роз'яснив про обов'язок відшкодування
Фондом моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної умовами виробництва, в
інших випадках, коли здійснення права
застрахованих на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має
забезпечуватися Фондом на підставі
статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої
статі 28 цього Закону. Положеннями
пункту 1, абзацу третього пункту 5,
пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11
розділу 1 Закону України від 23 лютого 2007
року № 717-У "Про внесення змін до Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
скасовано правозастрахованих
громадян, що потерпіли на виробництві
від нещасного випадку або професійного
захворювання, на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду, яке
вони мали відповідно до приписів
первинної редакції Закону. Рішенням
Конституційного Суду України від 08
жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано, що
зазначеними законодавчими змінами
право цієї категорії громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексуУкраїни та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодовувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця).

Тому, враховуючи той факт, що травма
позивача, яка призвела до стійкої
втрати працівником професійної
працездатності, вперше встановлено
медико-соціальною експертною комісією
20 червня 2001 року, суд дійшов висновку
про те, що у позивача право на
відшкодування моральної шкоди
внаслідок страхового випадку виникло в
період дії Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", положеннями якого
були врегульовані умови і порядок її
відшкодування. Приймаючи до уваги
встановлені при розгляді справи
безспірні обставини, а саме факт
отримання позивачем виробничої травми,
яке призвело до стійкої втрати
професійної працездатності 40 %,
необхідність постійного лікування, суд
визнав, що виробнича травма зумовила
порушення нормальних життєвих зв'язків
позивача, негативно відбилася на його
фізичному та психічному стані, змусила
його змінити спосіб життя, і таким
чином, позивачу завдана моральна шкода.

Визнаючи розмір компенсації, що
підлягає стягненню на користь позивача
у відшкодування моральної шкоди, суд
прийняв до уваги конкретні обставини
травмування, ступінь його тяжкості,
характер та глибину пов'язаних з цим
моральних і фізичних страждань,
ступінь вимушеного порушення
нормального укладу його життя та
необхідність докладання для його
організації додаткових зусиль, та,
виходячи із суті позовних вимог, засад
розумності і справедливості,
враховуючи те, що в отриманні травми є і
вина позивача, дійшов висновку про те,
що на відшкодування завданої моральної
шкоди з відповідача на користь
позивача слід стягнути 35000 грн.

Однак, дійшовши правильного
висновку про необхідність стягнення
моральної шкоди з відповідача та
правильно визначивши нормативні акти,
які слід застосувати до правовідносин,
які виникли між сторонами, як правову
підставу для часткового задоволення
позовних вимог, суд в той же час
помилково визначив розмір моральної
шкоди, яка підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача саме в
сумі 35000грн. На думку апеляційного суду
судом першої інстанції не в достатній
мірі було враховано ступінь тяжкості
отриманої позивачем виробничої травми
та розмір зусиль, які позивачу
необхідно докладати для організації
свого укладу життя, оскільки 40% втрати
працездатності було встановлено
позивачу в 2001 році тільки на рік, в
подальшому його стан здоров'я саме у
зв'язку з отриманою травмою
поліпшувався, про що свідчить те, що в
2009 році йому було встановлено вже 20%
втрати працездатності у зв'язку з
виробничою травмою. Доказів іншого
позивачем суду надано не було.
Враховуючи характер та обсяг
страждань, яких зазнав позивач,
характер його немайнових втрат, а також
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості,
апеляційний суд вважає за необхідне
зменшити розмір моральної шкоди, яка
підлягає відшкодуванню позивачу до 8000
грн.

Доводи апеляційної скарги про те,
що суд не врахував того, що висновок
МСЕК про спричинення позивачу
моральної шкоди відсутній, а тому
відсутні і підстави для стягнення будь
- яких сум на відшкодування завданої
моральної шкоди, так як усі види
соціальних послуг та виплат повинні
бути підтверджені висновком МСЕК, не
заслуговують на увагу як на підставу
для скасування рішення, так як
встановлене Конституцією та законами
України право на відшкодування
моральної шкоди є важливою гарантією
захисту прав і свобод громадян. Згідно
діючого законодавства, а саме ст. 23 ЦК
України моральна шкода полягає також і
у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. При цьому належить
ураховувати, що чинне законодавство не
визначає певних засобів доказування,
якими можуть підтверджуватися факт
заподіяння моральної шкоди. Діюче
законодавство не виключає можливості
встановлення такого факту і в інший
передбачений законом спосіб, а не
тільки на підставі висновку
експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги
також не заслуговують на увагу, так як
фактично містять суб'єктивне
тлумачення апелянта норм
матеріального та процесуального права
і направлені на переоцінку доказів, які
судом першої інстанції були належним
чином досліджені та оцінені. Крім того,
дані доводи не були підтримані
представником апелянта в судовому
засіданні під час розгляду справи
апеляційним судом.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, ст. 23 ЦК України, Законом
України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області
задовольнити частково.

Рішення Перевальського
районного суду Луганської області від
04 грудня 2013 року змінити в частині
розміру стягнутої суми моральної шкоди
з Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області на користь
ОСОБА_2 з 35000 грн. до 8000 грн.

В іншій частині рішення
суду залишити без змін.

Рішення набирає законної
сили негайно після його проголошення,
але може бути оскаржене безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
після його проголошення в
касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: