Справа № 1309/2-215/11
Головуючий у 1 інстанції: Постигач
Провадження № 22-ц/783/1218/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_2
- ОСОБА_3, представника відповідача ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» - Кизими А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
представника Качора Назара
Богдановича на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 28
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»,
ОСОБА_7, з участю третіх осіб ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання частково
недійсною довіреності та визнання
недійсним іпотечного договору, -

в с т а н о
в и л а:

рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 28 листопада 2013 року позов
задоволено. Визнано частково недійсною
довіреність від 26.06.2007 року в частині
надання ОСОБА_2 повноважень ОСОБА_10,
визначених у довіреності, яка
посвідчена приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 Визнано недійсним
договір іпотеки №1553/1352/325570 від 4.07.2007 р.,
укладений між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_10, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_11

Рішення суду оскаржив відповідач ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
представника Качора Н.Б.

В апеляційній скарзі просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 - відмовити повністю. В
обґрунтування скарги вказують, що, на
їх думку, рішення прийняте судом на
підставі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм як матеріального
так і процесуального права. Так, суд,
при ухваленні рішення про задоволення
позовних вимог, взяв до уваги акти
амбулаторних судово-психіатричних
експертиз, якими встановлено, що
позивач в період підписання спірної
довіреності страждав стійким
хронічним психічним розладом та не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. Однак суд не послався в
рішенні суду на жодну з підстав
визнання довіреності недійсною та не
врахував, що видачі довіреності
передувала усна домовленість ОСОБА_2 та
ОСОБА_10 про здійснення повноважень від
його імені при укладенні договору
іпотеки, інші ж співвласники квартири
при видачі довіреності усвідомлювали
значення своїх дій та наслідки такої.
Також суд, взявши до уваги згадані
експертні висновки не врахував, що такі
не мають переваг перед іншими доказами
та повинні досліджуватись в сукупності
з іншими доказами та не вжив заходів
щодо виклику нотаріуса в судове
засідання для повідомлення відомих
йому обставин, що мають значення для
справи.

В судове засідання позивач, відповідач
ОСОБА_7 та треті особи не з'явилися,
однак суд вважав за можливе проводити
розгляд справи у їх відсутності,
враховуючи, що такі були належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи, причин неявки не
повідомили, жодних клопотань про
відкладення розгляду справи не подали,
зважаючи на вимоги ст. 305 ЦПК України та
те, що інтереси позивача у судовому
засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача на
підтримання апеляційної скарги,
представника позивача - в заперечення
скарги, дослідивши матеріали справи, в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає з
таких підстав.

Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 30.11.2012 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 13.12.2012 року було
частково задоволено позов ОСОБА_2, що
містив ряд вимог та задоволено у
повному обсязі позов ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19.06.2013 року
(справа №6-4615св13) вказані рішення
Залізничного районного суду м.Львова
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області в частині задоволення позову
ОСОБА_2 про визнання частково недійсною
довіреності від 26.06.2007 року в частині
надання ОСОБА_2 повноважень ОСОБА_10 та
визнання недійсним іпотечного
договору №1553/1352/325570 від 4.07.2007 року,
укладеного ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
та ОСОБА_10, - скасовано, а справу
передано в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції. В решті
рішення суду першої інстанції та
ухвала суду апеляційної інстанції
залишені без змін.

Розглянувши справу та ухвалюючи
оскаржуване рішення, суд першої
інстанції задоволення згаданих вимог
позивача обґрунтовував тим, що позивач
ОСОБА_2 в момент видачі довіреності
ОСОБА_10 від 26.06.2007 року, за якою він
надав останньому повноваження
виступити від його імені майновим
поручителем ОСОБА_7 та передати ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в іпотеку
належну на праві спільної сумісної
власності сім'ї ОСОБА_10 квартиру
АДРЕСА_1 на умовах на його розсуд, - не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними. А, крім цього,
врахував, що квартира, що була передана
в іпотеку за укладеним за вказаною
довіреністю договором від 4.07.2007 року,
перебуває у спільній сумісній
власності ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10, та
ОСОБА_8 і такий правовий статус
квартири свідчить про необхідність
визнання договору іпотеки недійсним в
цілому, а не в частині прав власності
позивача ОСОБА_2 на квартиру, оскільки
частки власників (зокрема і його) у
квартирі не виділені.

Як вбачається із ст. 225 ч.1 ЦК України, на
яку посилався суд першої інстанції, як
на норму закону для визнання частково
недійсною довіреності, правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Крім цього, ухвалюючи рішення в частині
вимоги про визнання в цілому недійсним
договору іпотеки, суд послався на ч.1 ст.
368 та ст. 369 ЦК України.

Відповідно до цих норм закону спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Співвласники майна, що є у
спільній сумісній власності, володіють
і користуються ним спільно, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції під
час ухвалення рішення, 4.07.2007 року між
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7
було укладено кредитний договір
№014/1352/82/50283, за яким ВАТ позичальнику
ОСОБА_7 було надано кредит у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії з
лімітом 57834 доларів США на строк по
4.07.2017 року зі сплатою 13,5 % річних.

Крім цього, для забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_10, що діяв від свого
імені та ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_2, на
підставі довіреності від 26.06.2007 року,
було укладено договір іпотеки
№1553/1352/325570 від 4.07.2007 року. За умовами
цього договору у випадку невиконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором №014/1352/82/50283 від
4.07.2007 року Іпотекодержатель (ВАТ) має
право отримати задоволення за рахунок
заставленого майна (квартири АДРЕСА_1)
на умовах договору.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на квартиру №233901 від 15.06.2007
року, зареєстрованого в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 25.06.2007 року, згадана квартира
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_2

Крім цього, як вбачається із
довіреності від 26.06.2007 року
зареєстрованої у реєстрі №4351, про
визнання частково недійсною якої
просив позивач, за такою треті особи
ОСОБА_9, ОСОБА_8, та позивач ОСОБА_2
уповноважили ОСОБА_10 виступити від їх
імені майновим поручителем ОСОБА_7 та
передати ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в
іпотеку належну їм на праві спільної
сумісної власності згадану квартиру
АДРЕСА_1 на умовах на його розсуд.

Однак, як вбачається із акту №1
амбулаторної судової-психіатричної
експертизи від 5.01.2011 року та акту №664
додаткової амбулаторної
судової-психіатричної експертизи від
25.09.2013 року ОСОБА_2 у період підписання
довіреності від 26.06.2007 року страждав
стійким хронічним психічним розладом у
формі органічного маячного розладу з
поліморфними судомними нападами
нерівномірної частоти та наростаючим
психоорганічним синдромом, та за своїм
психічним станом не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи вказані, встановлені
обставини, суд першої інстанції,
посилаючись на ч.1 ст. 225 ЦК України,
зробив вірний висновок про
необхідність визнання частково
недійсною згаданої довіреності в
частині надання ОСОБА_2 повноважень
ОСОБА_10, визначених у довіреності,
враховуючи, що такий на час її видачі не
міг усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними, чим задовольнив одну
із позовних вимог.

Зважаючи на вказане, доводи
апеляційної скарги про відсутність
посилань у рішенні суду на жодну із
правових підстав для визнання
оспорюваної довіреності недійсною, не
можна вважати обґрунтованими.

Що стосується доводів скарги про те, що
видачі довіреності передувала усна
домовленість між ОСОБА_2 та ОСОБА_10, то
такі теж є необґрунтованими, оскільки
факт існування тих чи інших попередніх
домовленостей між особами до видачі
довіреності (що є припущеннями) не
можна вважати обставиною, що впливає на
вирішення спору, оскільки факт видачі
довіреності слід вважати офіційним,
юридичним засвідченням тієї чи іншої
домовленості, волевиявлення осіб, а
таке (засвідчення), як встановлено, мало
місце 26.06.2007 року у період коли позивач
не міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними.

Що стосується доводів скарги про
неврахування при винесенні рішення
суду інших доказів, окрім висновків
судово-психіатричних експертиз,
зокрема, ухвалення такого без допиту
нотаріуса, то на думку суду такі теж не
слід вважати обґрунтованими зважаючи
на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України
для з'ясування обставин, що мають
значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі.

Крім цього, стаття 145 ЦПК України
передбачає випадки обов'язкового
призначення експертизи сере яких є
випадок необхідності встановлення
психічного стану особи.

Враховуючи вказані вимоги закону
колегія суддів вважає, що у даному
випадку, посилання у скарзі на неповне
дослідження судом доказів, зокрема, і
на підтвердження психічного стану
позивача на час видачі ним довіреності
є необґрунтованими, оскільки про
згаданий стан позивача на час видачі
довіреності (також і про тривалий
період його хвороби) свідчать згадані
два висновки судових психіатричних
експертиз. Пояснення ж нотаріуса, який
не володіє спеціальними знаннями в
галузі психіатрії, не можна вважати тим
доказом, який за наявності згаданих
висновків експертиз, може спростувати
чи поставити під сумнів обставини
встановлені ними.

Враховуючи вказане жоден із
доводів апеляційної скарги не
спростовує висновків суду першої
інстанції та таку слід визнати
необґрунтованою в цілому.

Рішення ж суду першої інстанції слід
визнати таким, що прийняте з
дотриманням норм закону та таким, що
підлягає залишенню в силі. Такий
висновок, колегією суддів, зроблено
зважаючи на наведене, а також те, що
судом, як згадувалось вище (з
посиланням на ст.ст. 368, 369 ЦК України),
вірно зроблено висновок про правовий
статус квартири, що була передана за
договором іпотеки. А саме те, що така є
спільною сумісною власністю та
передача такої в іпотеку можлива
тільки за згоди усіх співвласників та
за відсутності волевиявлення на таку
передачу одного з них такий договір
підлягає визнанню недійсним в цілому.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі представника
Качора Назара Богдановича - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 28 листопада 2013 року -
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я. Бакус

Т.А. Гірник