Справа № 344/2136/13-ц
Провадження № 2/344/250/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді
Хоростіля Р.В.,

секретаря
Басюк С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування суми втраченої вигоди за
самовільне використання нежитлового
приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до відповідача з
вказаним позовом, в обґрунтування
якого покликалася на те, що згідно з
договору дарування кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
укладеного 26.12.2003р. з ОСОБА_2, їй
належить право власності на нежитлове
приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1.
Вказаним приміщенням вона володіла по
21.02.2008р. - до моменту його передачі у
статутний капітал створеного нею ПП
«ДВЛ», що підтверджується актом
прийому-передачі. З моменту набуття
позивачем права власності на вказане
приміщення і до часу передачі в
статутний капітал ПП «ДВЛ», ОСОБА_2
одноособово та самовільно
використовувала належне їй приміщення
кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» разом із своїм
суміжним приміщенням, не здійснюючи
при цьому жодної плати. Права на
користування вказаним приміщенням
ОСОБА_2 вона не передавала. За період
використання своєї власності з 26.12.2003р.
по 21.08.2008р. позивач втратила суму
вигоди, що згідно звіту оцінки
втраченої вигоди складає 510270грн.
Відповідач знала, що володіє та
використовує належне позивачу
приміщення без достатньої правової
підстави, тому діяла умисно з метою
спричинити позивачу матеріальних
збитків. Тому просила стягнути з ОСОБА_2
510270грн. втраченої вигоди за
безпідставне використання приміщення
кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 50,1кв.м. за
період з 26.12.2003р. по 21.08.2008р., а також
судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала,
покликаючись на викладені в заяві
обставини та на запитання суду -
пояснила, що у неї з ОСОБА_2 була
домовленість про те. що п'ять років
користується вказаним вище приміщення
ОСОБА_2, а п'ять років - вона. На підставі
усної домовленості цим приміщенням
користувалась ОСОБА_2, при цьому жодних
договорів вони не укладали. Про
порушення свого права вона дізналась у
2008 році, з моменту передачі нерухомого
мана ПП «ДВЛ», і тоді між ними
розпочалися судові спори, при цьому
вважає, що строк позовної давності слід
рахувати з 2011 року. Вважає, що строк
позовної давності вона не порушила у
зв'язку з чим просила позов задоволити.

Представник позивача - ОСОБА_3 позовні
вимоги підтримав, покликаючись на
викладені в заяві обставини. Просив
позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_4 подав
суду письмову заяву (а.с.64-65) про
застосування строку позовної давності
у зв'язку з чим просив в позові
відмовити.

Заслухавши позивача та його
представника, представника
відповідача, дослідивши докази у
справі, суд вважає наступне.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе без достатньої правової підстави,
зобов'язана відшкодувати всі доходи,
які вона одержала, або могла одержати
від цього майна з часу, коли ця особа
дізналася або могла дізнатися про
володіння цим майном без достатньої
правової підстави. З цього часу вона
відповідає також за допущене нею
погіршення майна. Особа, яка набула
майно або зберегла його у себе без
достатньої правової підстави, має
право вимагати відшкодування
зроблених нею необхідних витрат на
майно від часу, з якого вона зобов'язана
повернути доходи. У разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними.

Судом встановлено, що 26.12.2003р. між
сторонами укладено договір дарування
кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», що по АДРЕСА_1
(а.с.4)ё згідно якого право власності на
дане нежитлове приміщення належить
ОСОБА_1 (а.с.5).

21.02.2008р. позивач передала нежитлове
приміщення, що по АДРЕСА_1 як внесок до
статутного фонду ПП «ДВЛ» (а.с.9).

Однак, суд критично оцінює пояснення
ОСОБА_1 про те, що про порушення свого
права позивач дізналась у 2008 році, коли
між сторонами почалися судові спори,
при цьому як вона вважає, що строк
позовної давності слід рахувати з 2011
року, - оскільки такі містять суттєві
протиріччя. При цьому позивач в
судовому засіданні на запитання суду
пояснила, що між нею та відповідачем
була усна домовленість про
користування вказаним вище нежитловим
приміщенням почергово. Це дає суду
підстави зробити висновок про те, що
позивач знала про користування
належним їй на праві власності
приміщенням кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1»
відповідачем ОСОБА_2 протягом
вказаного у позовній заяві строку, а
саме з 26.12.2003р. по 21.08.2008р.

В той же час, представником відповідача
- ОСОБА_4 заявлено про застосування
строку позовної давності (а.с.64-65) до
винесення рішення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу, а згідно до ст. 257 цього
Кодексу, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 267 ЦК України заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1
просить стягнути з ОСОБА_2 510270грн.
втраченої вигоди за безпідставне
використання приміщення кафе
«ІНФОРМАЦІЯ_1» за період з 26.12.2003р. по
21.08.2008р., при цьому протягом цього часу
позивач знала про порушення її права,
однак позовна заява підписана та
подана нею до суду 13.02.2013р., тобто після
спливу позовної давності.

Відтак, враховуючи вищенаведене, та те,
що ОСОБА_1 не просить поновити їй
пропущений строк звернення до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права, оскільки вона вважає, що такий
строк нею не пропущено, суд вважає, що
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено
представником відповідача у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 266, 267, 1212 ЦК
України, ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про відшкодування суми втраченої
вигоди за самовільне використання
нежитлового приміщення відмовити у
зв'язку з спливом позовної давності.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Івано-Франківської області протягом 10
днів з дня його проголошення через
Івано-Франківський міський суд.

Головуючий-суддя
Хоростіль Р.В.

Повне рішення складено 27 лютого 2014
року.