Справа № 2-312/12 Головуючий у І
інстанції Коцюрба М.П.Провадження №
22-ц/780/194/14 Доповідач у 2
інстанції Воробйова Н.С.Категорія 20
УХВАЛА

Іменем України

20 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя
особа:ОСОБА_7 про визнання договорів
дарування земельних ділянок
недійсними, повернення майна.

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2011 року ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із
зазначеним позовом і просили визнати
недійсними договори дарування
земельних ділянок, укладені 08 вересня
2009 року та 29 жовтня 2009 року між ними, як
дарувальниками, та ОСОБА_5, як
обдаровуваною, та повернути майно в
натурі, посилаючись на те, що такі
договори є фіктивними й були укладені
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цими
правочинами.

В обґрунтування позовних
вимог позивачі зазначали, що 18 червня
2009 року вони уклали з ОСОБА_7 договір
позики, згідно з яким узяли в
останнього в борг 880 тис. грн., і
гарантували повернення суми боргу
відповідними земельними ділянками, які
в подальшому стали предметом
оспорюваних договорів дарування. Після
укладення договору позики позивачі,
потрапили в скрутне фінансове
становище, і побоюючись втратити
земельні ділянки, домовилися з ОСОБА_5
про те, що укладуть з нею, як
обдаровуваною, договори дарування
земельних ділянок, а відповідачка в
свою чергу поверне їх позивачам після
вирішення ними фінансових проблем.

Позивачі зазначали, що вони
не бажали дарувати ОСОБА_5 земельні
ділянки, в свою чергу і ОСОБА_5 не
здійснила жодних дій по прийняттю
дарунка, зокрема, всупереч ст. 125 ЗК
України, не здійснила реєстрацію свого
права власності на землю, але не
зважаючи на їх попередню домовленість,
відповідачка згодом відмовилася
повертати земельні ділянки в їх
власність.

Позивачі просять визнати
недійсними:

- договір дарування земельної
ділянки загальною площею 0,2113 га,
кадастровий № :01:008:0116, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
посвідчений 08.09.2009 р. приватним
нотаріусом ОСОБА_8 за номером у реєстрі
нотаріальних дій 3016 та зареєстрований
у Державному реєстрі правочинів за
№3608553;

- договір дарування земельної ділянки
загальною площею 0,1509 га, кадастровий
№:04:001:0011, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_5, посвідчений 08.09.2009 р.
приватним нотаріусом ОСОБА_8 за номером
у реєстрі нотаріальних дій 3010 і
зареєстрований у Державному реєстрі
правочинів за №3608588;

- договір дарування земельної ділянки
загальною площею 0,2188 га, кадастровий
№:01:008:0115, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_5, посвідчений 08.09.2009 р.
приватним нотаріусом ОСОБА_8 за номером
у реєстрі нотаріальних дій 3004 і
зареєстрований у Державному реєстрі
правочинів за №3608612;

- договір дарування земельної ділянки
загальною площею 2,000 га, кадастровий
№:11:004:0297, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_5, посвідчений 08.09.2009 р.
приватним нотаріусом ОСОБА_8 за номером
у реєстрі нотаріальних дій 3019 та
зареєстрований у Державному реєстрі
правочинів за №3608542;

- договір дарування земельної ділянки
загальною площею 0,1046 га, кадастровий
№:01:041:0079, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_5, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_5, посвідчений 08.09.2009 р.
приватним нотаріусом ОСОБА_8 за номером
у реєстрі нотаріальних дій 3007 та
зареєстрований у Державному реєстрі
правочинів за №3608597;

- договір дарування земельної ділянки
загальною площею 0,2858 га, кадастровий
№:01:008:0199, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_6, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_5, посвідчений 29.10.2009 р.
приватним нотаріусом ОСОБА_8 за номером
у реєстрі нотаріальних дій 4322 та
зареєстрований у Державному реєстрі
правочинів за №3685515;

- договір дарування земельної ділянки
загальною площею 0, 2899 га, кадастровий
№:01:008:0198, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_6, укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, посвідчений 29.10.2009 р.
приватним нотаріусом ОСОБА_8 за номером
у реєстрі нотаріальних дій 4328 та
зареєстрований у Державному реєстрі
правочинів за №3685515.

Заперечуючи позов,
відповідачка посилалася на те, що як
обдарована особа, в момент вчинення
правочинів мала намір отримати
безоплатно відповідні земельні
ділянки у власність як дарунок від
ОСОБА_2 та його рідних, оскільки із
ОСОБА_2 вона тривалий час мала близькі
стосунки. Вона прийняла дарунок,
зареєструвала нотаріально засвідчені
договори у відповідних сільських
радах, вважала земельні ділянки своїми,
з моменту укладення договорів
сплачувала земельний податок;
заперечувала фіктивність договорів та
наявність будь-яких інших
домовленостей із позивачами про
повернення їм земельних ділянок, які
вона одержала у власність за
оспорюваними правочинами.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду від 30 жовтня 2013 року у
задоволенні позову позивачів
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просив скасувати рішення суду з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи та порушення
вимог матеріального і процесуального
права та ухвалитьи нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 3-5 ст. 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Ст. 234 ЦК України передбачає,
що фіктивним є правочин, який вчинено
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Момент виникнення у
обдаровуваного права власності на
дарунок врегульовано ст. 722 ЦК України,
відповідно до ч. ч. 1, 4 якої, право
власності обдаровуваного на дарунок
виникає з моменту його прийняття.
Прийняття обдаровуваним документів,
які посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Як роз»яснино Пленумом
Верховного Суду України в п. 24
постанови від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

При цьому, укладаючи договір дарування,
сторони діють з метою створення
відповідних правових наслідків, а саме:
дарувальник добровільно відмовляється
від свого майна та передає його у
власність обдаровуваного, який у свою
чергу добровільно майно приймає. При
цьому дарувальник не має права
зобов'язувати обдаровуваного вчинити
на користь дарувальника будь-яку дію
майнового або немайнового характеру.

В розумінні зазначених положень,
для визнання договору дарування
фіктивним необхідним є встановлення
умислу сторін договору, ознака
фіктивності повинна бути властива діям
обох сторін, й при цьому, за загальними
правилами змагальності та
диспозитивності цивільного процесу,
тягар доказування фіктивності
правочину покладається на позивача.

По справі встановлено, що
ОСОБА_2 на праві власності належали
земельні ділянки:

- загальною площею 0,2113 га, кадастровий
№ :01:008:0116, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1;

- загальною площею 0,1509 га, кадастровий
№:04:001:0011, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2:

- загальною площею 0,2188 га, кадастровий
№:01:008:0115, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_3;

- загальною площею 2,000 га, кадастровий
№:11:004:0297, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_4;

- загальною площею 0,1046 га, кадастровий
№:01:041:0079, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_5.

ОСОБА_3 на праві власності належала
земельна ділянка загальною площею 0,2858
га, кадастровий №:01:008:0199, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_6.

ОСОБА_4 на праві власності належала
земельна ділянка загальною площею 0, 2899
га, кадастровий №:01:008:0198, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_6.

8 вересня 2009 року ОСОБА_2
подарував усі вищевказані належні йому
на праві власності земельні ділянки
відповідачці ОСОБА_5, про що 8 вересня 2009
року між ними укладені, нотаріально
посвідчені й зареєстровані приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 договори
дарування.

29 жовтня 2009 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 відповідно подарували належні
їм на праві власності земельні ділянки
відповідачці ОСОБА_5, про що 29 жовтня 2009
року між ними укладені, нотаріально
посвідчені й зареєстровані приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 договори
дарування.

Усі оспорювані договори
підписані власноручно дарувальниками
і обдаровувоною, а відповідно до пп. 5, 6
кожного з договорів зміст та правові
наслідки вчинюваного правочину,
підстави визнання договору дарування
недійсним і нікчемним нотаріусом
роз'яснені, і Дарувальнику і
Обдаровуваному - зрозумілі, і вони
свідомо підтверджують, що правочин
відповідав їхнім дійсним намірам, не
має характеру фіктивного, удаваного,
зловмисного, а також відсутні примус
(насильство), збіг тяжких обставин,
обман (а.с. 31-42).

Судом встановлено, що договори є
укладеними, примірники зазначених
договорів дарування відповідачка
прийняла в день їх укладення, договори
дарування ОСОБА_5 зареєструвала у
відповідних сільських радах та
сплачувала за ці земельні ділянки
земельний податок.

З матеріалів справи видно, що
допитана в судовому засіданні як
свідок приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
підтвердила особисту присутність
сторін при укладенні ними оспорюваних
договорів, факт роз'яснення їм змісту
та правових наслідків вчинюваних
правочинів, підстав визнання договору
дарування недійсним і нікчемним, що їх
волевиявлення є свідомим та відповідає
їх внутрішній волі, а також те, що
сторони заперечували фіктивність
договорів і наполягали на тому, що
укладають саме договори дарування.

З урахуванням викладеного,
суд дійшов висновку про те, що
ОСОБА_5прийнято дарунок у
відповідності до ст..722 ЦК України.

Колегія погоджується з даним
висновком суду, оскільки він
ґрунтується на вимогах закону та
обставинах справи; відповідачка
заперечувала проти фіктивності
договорів, в момент вчинення
правочинів мала намір отримати
безоплатно відповідні земельні
ділянки у власність як дарунок від
ОСОБА_2 та його рідних, оскільки із
ОСОБА_2 вона тривалий час мала близькі
стосунки, вона прийняла дарунок,
зареєструвала нотаріально засвідчені
договори у відповідних сільських
радах, вважала земельні ділянки своїми,
сплачувала земельний податок.

Як вже зазначалося, обгрунтовуючи
позовні вимоги, позивачі вказували на
те, що вони не мали наміру дарувати
ділянки, а відповідачка - приймати їх у
дар, а такими діями як укладення
договорів дарування, вони прагнули
захисти свою власність (земельні
ділянки) від можливого звернення
стягнення на них ОСОБА_7, позикодавцем
за договором позики від 18 червня 2009
року.

З матеріалів справи встановлено, що 18
червня 2009 року між ОСОБА_7 як
позикодавцем та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
як позичальниками було укладено
договір безвідсоткової позики, за
умовами якого позичальники взяли в
борг у позикодавця 880 тис. грн. та
зобов'язалися повернути ОСОБА_7
зазначену суму коштів у строк до 18
червня 2011 року. У п. 2.3. цього договору
сторони передбачили, що позичальники
гарантують повернення отриманих
коштів позикодавцю нерухомим майном,
що належить їм на праві власності, а
саме земельними ділянками. Вказаний
договір, в т.ч. і в частині забезпечення
повернення позики, сторонами укладено
у простій письмовій формі.

На думку колегії, суд обґрунтовано
відхилив зазначені доводи позивачів,
оскільки за договором позики від 18
червня 2009 року строк повернення
позичальниками боргових коштів ОСОБА_7
було встановлено до 18 червня 2011 року,
договори дарування укладено в 2009 році
(08 вересня, 29 жовтня 2009 року), доказів на
підтвердження існування будь-яких
домовленостей з ОСОБА_5, крім
зазначених у договорах дарування,
позивачі не надали, їх посилання носять
голослівний характер та ґрунтуються на
можливих припущеннях.

Суд також погоджується з висновками
суду про необґрунтованість посилання
позивачів, як на доказ фіктивності
договорів дарування, на відсутність
реєстрації права власності ОСОБА_5 на
земельні ділянки згідно зі ст. 125 ЗК
України, оскільки відповідно до ст. 722
ЦК України у разі укладення між
сторонами договору дарування
земельної ділянки і прийняття
обдаровуваним дарунку за правилами ст.
722 ЦК України, сам лише факт відсутності
реєстрації права власності
обдаровуваного на земельну ділянку
обмежує лише його правомочність
розпоряджатися земельною ділянкою,
однак жодним чином не свідчить про те,
що право власності зберігається за
дарувальником або про те, що дарунок не
прийнято, або про те, що подароване
майно не передано.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року № 2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» виходячи з
принципу процесуального рівноправ'я
сторін та враховуючи обов'язок кожної
сторони довести ті обставини, на які
вона посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК) в
порядку, передбаченому ст.ст. 185, 187, 189
ЦПК.

Оцінивши всі докази, надані
сторонами на підтвердження своїх вимог
або заперечень, суд дійшов правильного
висновку про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про визнання договорів дарування
земельних ділянок недійсними та
повернення майна в натурі, у зв'язку з
його недоведеністю та безпідставністю.

Згідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам
закону. Підстави для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду відсутні.

Керуючись ст..ст.307, 308 ЦПК України,
колегія

Ухвалила
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду від 30 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: