Справа № 588/514/14-ц
15.10.2014 року Тростянецький районний суд
Сумської області в складі: головуючого
судді Линник О.С., при секретарі Доля
Н.В., з участю відповідача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Тростянець цивільну
справу за позовною заявою Публічого
акціонерного товариства «Акцент-Банк"
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором -
До Тростянецького районного суду
Сумської області звернувся з позовом
ПАТ "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором в якому зазначає, що між
позивачем та відповідачем 28.07.2008 року
був укладений кредитний договір № б/н,
відповідно до якого відповідачеві було
надано кредит у розмірі 3000 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Договір складається із заяви
позичальника, Умов надання банківських
послуг та Правил користування
платіжною карткою. В порушення ст..ст.
526,527,530 ЦК України та умов договору свої
зобов'язання за договором належним
чином не виконав і станом на 06.03.2014 року
коп., яка складається з: 3000 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 7245 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; штраф
(фіксована частина); 500 грн. - штраф
(фіксована складова); 1089,66 грн. - штраф
(процентна складова). Посилаючись на
вимоги ст..1050 та 1054 ЦК України позивач
вимагає повернення всієї суми кредиту,
та просить стягнути із відповідача
договором та 243,60 грн. у відшкодування
судового збору.
У судове засідання представник
позивача не з'явився, подав письмову
заяву про розгляд справи у відсутності
представника позивача, позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, не
заперечував проти ухвалення заочного
рішення суду.

Відповідач у судовому засіданні, яка
надала пояснення як свідок, показала,
що вона у 2008 році працювала у банку
позивача на посаді консультанта, в її
обов'язки входила робота із клієнтами.
Під час її роботи вона подала заявку до
банку з проханням отримати кредит, та
їй було видано на руки готівкою 3000 грн.
та пам'ятку клієнта на умовах
«кеш-кредит», без оформлення платіжної
картки. У пам'ятці зазначались сума
кредиту, проценти, умови погашення
кредиту, та інші умови, строк дії
кредиту був вказаний - 12 місяців.
Вказану пам'ятку клієнта позивач
втратила через зміну місяця
проживання,однак позивач зазначає, що
копія пам'ятки, яку надав до суду банк -
не є тією пам'яткою, яка була вручена їй
під час укладення договору, так як
містить інші умови. В подальшому вона
звільнилась із банку, на її зарплатну
картку приходили певні кошти - як
розрахункові при звільненні. Позивач
раніше до неї позову не пред'являв, тому
вона просить відмовити у задоволенні
позову через пропуск строку позовної
давності.

Представник відповідача в судовому
засіданні вказав, що відповідачка
проти позову заперечує з тих підстав,
що дійсно, між сторонами був укладений
кредитний договір шляхом написання
ОСОБА_1 заяви від 28.07.2008р., про надання
кредиту "Швидка готівка", згідно якого
відповідачка повинна була отримати
кредит у розмірі 3000 грн. зі сплатою 24%
річних (2% в місяць) та 3,5% комісійних в
місяць. Виникає питання чому процентна
ставка згідно розрахунку боргу, який
додано до позову і підписано
представником позивача, складає 180%, а
не 24%, як вказано у договорі. Також до
позову не додані тарифи, на які є
посилання в доданих до позову Умовах та
порядку надання банківських послуг та
позивачку з ними при підписанні
договору не знайомили. Крім того, їй не
видавались на руки ці Умови та порядок
надання банківських послуг та
позивачем не доведено, що додані до
позову Умови є саме тими, які діяли на
момент подання нею заяви на отримання
кредиту. Крім того, у самому договорі
немає посилання на те, що ці Умови є
невід'ємною частиною кредитного
договору. Відповідачка вважає, що сплив
строк позовної давності, оскільки
картка їй видавалася строком на один
рік, отже термін кредитного договору
закінчувався 28.07.2009 року. Жодного разу
відповідачка не визнавала боргу та не
вносила платежі. Також відповідачка
посилається на ч.3 ст.552 ЦК України
розмір неустойки за рішенням суду може
бути зменшений, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших підстав, які мають
істотне значення. У даній ситуації сума
кредиту складає 3000 грн., а позивач
просить стягнути більше ніж у сім
разів, а саме - 23382,92 грн. Крім того, ст.11
ЗУ "Про захист прав споживачів"
визначає істотні умови договору про
надання споживчого кредиту, до яких
відносяться: дата видання кредиту та
детальний розпис загальної вартості
кредиту для споживача. Цей детальний
опис повинен містити в собі зазначення
всіх витрат кредитоотримувача на
обслуговування кредиту - страхові
платежі, послуги нотаріусів, витирати
на юридичне оформлення, витрати по
банку (відсотки, комісії та інші
платежі). НБУ своїм листом №40-117/2093-6134
від 16.06.2007 року надавав роз'яснення яким
чином слід застосовувати Закон та
Постанову Правління НБУ №168 від 10.05.2007
року за затверджену Постановою форму
та зміст детального розпису загальної
вартості кредиту. Ст.638 ЦК України
зазначає, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору. Цією
статтею встановлено, що істотні умови
договору - це умови про предмет
договору, умови, що визначені законом,
як істотні, або є необхідними для
договорів даного виду. Крім того,
рішенням КСУ №15-рп/2011 від 10.11.2011 р.
державою гарантовано забезпечення
особливим захистом більш слабкого
суб'єкта економічних відносин -
споживача і це здійснюється шляхом
визначення особливого порядку
укладання цивільних договорів
споживчого кредиту, їх оспорювання,
контролю за змістом. Представник
позивачки вважає, що суд повинен
прийняти до уваги всі вищенаведені
норми матеріального права та надати їм
оцінку. Вважає договір, на який
посилається позивач як на підставу
своїх позовних вимог, є нікчемним,
оскільки всупереч ст. 215 ЦК України він
не може вважатися укладеним через
відсутність істотних умов. Просить
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог як за пропуском строків
позовної давності , так і за
необґрунтованістю.

В судовому засіданні встановлено,
що 28.07.2008 р. між ЗАТ "Акцент-Банк" та
ОСОБА_1 був укладений договір про
надання банківських послуг, шляхом
підписання клієнтом (відповідачем)
заяви про надання споживчого кредиту
"Швидка готівка" зі встановленням
кредитного ліміту на платіжну карту у
розмірі 3000 грн. з умовами сплати за
користування кредитом 2% на місяць на
залишок заборгованості та 3,5%
щомісячної комісії. Відповідачка своїм
підписом підтвердила свою згоду на те,
що заява разом з Пам'яткою клієнта,
Умовами і Правилами надання
банківських послуг, а також тарифами
становлять між нею та банком договір
про надання банківських послуг (а.с.8,63).

Як встановлено випискою із
особового рахунку - 28 липня 2008 року
ОСОБА_1 була видана банком готівка у
розмірі 3000 грн. за вказаним кредитним
договором (а.с.64-66).

Як встановлено доказами, так і
показами відповідачки, свої
зобов'язання ОСОБА_1 не виконала та
станом на 06.03.2014 р. за нею утворилась
заборгованість за вказаним кредитним
договором, що підтверджується
розрахунком (а.с.4-7), яка складає 23382,92
грн., з яких 3000 грн. - заборгованість за
кредитом; 11548,26грн.- заборгованість по
процентам за користування кредитом; 7245
грн. - заборгованість по комісії за
користування кредитом; штраф
(фіксована частина); 500 грн. - штраф
(фіксована складова); 1089,66 грн. - штраф
(процентна складова).

Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства в установлений строк
відповідно до умов договору.

При порушенні зобов'язань
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України
визначено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові ц
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки.

В судовому засіданні встановлено,
що позивач при подачі позову помилково
посилався на Умови та правила надання
банківських послуг (а.с.9-11), які не
регулюють спірних правовідносин у 2008
році, оскільки такі умови поширюються
на правовідносини, які виникли після
зміни типу та назви банку із Закритого
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
та Публічне акціонерне товариство
«Акцент-Банк» за рішенням загальних
зборів акціонерів від 134 травня 2009 року
(нова редакція Статуту банку (а.с.19)).

Вказаний кредитний договір укладався
між відповідачем на позивачем на
підставі Правил надання банківських
послуг фізичним особам («Швидка
готівка»), які надані позивачем у
останнє судове засідання (а.с.96-100). Зі
вказаними Правилами погодилась ОСОБА_1,
яка склала заяву та виявила бажання
оформити на своє ім'я кредит «Швидка
готівка» (а.с.8 та на звороті) та була
видана Пам'ятка клієнта (а.с.95) , у
відповідності до якої зазначена сума
кредитного ліміту - 3000 грн., базова
процентна ставка - 2%, комісії за
обслуговування картрахунку, річна - 24%,
за обслуговування картрахунку, місячна
- 3,5%.

Відповідно до п.2.2 Правил надання
банківських послуг фізичним особам
("Швидка готівка") кредит надається в
обмін на зобов'язання клієнта з
повернення кредиту, сплаті відсотків і
комісійної винагороди в обговорені
цими Правилами та Заявою терміни.
Згідно п.п.3.2.4 Правил клієнт
зобов'язується здійснити повне
погашення кредиту не пізніше терміну,
встановленого у Заяві та Пам'ятці
клієнта.

Однак судом встановлено, що ні
Заява на Пам'ятка клієнта не містить
термінів повернення кредиту, та
розміру обов'язкового щомісячного
платежу.

Разом з тим, відповідно до п.п.3.2.3 Правил
клієнт зобов'язується здійснювати
погашення кредиту, отриманого в межах
установленого ліміту, не пізніше
терміну закінчення періоду
безперервного користування кредитом,
установленого п.2.4 цих Правил.

Згідно п.2.4 Правил періодом
безперервного користування кредитом є
період часу, протягом якого існувало
дебетове сальдо на рахунку. Початком
періоду безперервного користування
кредитом вважається перший день,
починаючи з якого безперервно існувало
дебетове сальдо на рахунку Клієнта при
закритті банківського дня. Зменшення
чи збільшення заборгованості за
кредитом в цей період не впливають на
зміну дати початку періоду
безперервного користування кредитом.
Датою закінчення періоду
безперервного користування кредитом
вважається день, по закінченню якого на
рахунку зафіксоване нульове дебетове
сальдо.

З виписки особового рахунку ОСОБА_1
(а.с.64-66) вбачається, що ОСОБА_1 взагалі
ніяких платежів не здійснювала.

З розрахунку заборгованості
вбачається, що починаючи з серпня 2008
року поточна щомісячна заборгованість
за кредитним договором зменшувалась у
зв'язку із збільшенням простроченої
заборгованості. Станом на 06.03.2014 року
значиться сальдо поточної
заборгованості за кредитом у розмірі
2030,07 грн., тобто сума, яка підлягає
сплаті боржником у цьому місяці у
якості поточної заборгованості. З
огляду на викладене та з урахуванням
положень п.2.4 Правил суд вважає, що не
закінчився період безперервного
користування кредитом, з яким
пов'язується здійснення погашення
кредиту відповідачкою.

Отже, з урахуванням викладеного суд
вважає, що поточна заборгованість у
розмірі 2030,07 грн. підлягає стягненню з
відповідачки, а щодо інших вимог, то
вони підлягають задоволенню у межах
трирічного строку позовної давності.
При цьому суд виходить з наступного.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно ч.3 ст.254 ЦК України
спливає у відповідне число місяця
строку.

За положеннями ст.252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.259 ЦК України
передбачається, що позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Статтею 260 ЦК України передбачено, що
позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими ст.ст.253-255 цього
Кодексу. Порядок обчислення позовної
давності не може бути змінений за
домовленістю сторін.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалась або
могла довідатися про порушення свого
права або про особа, яка його порушила,
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставне майно тощо).

За ст.267 ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

У судовому засіданні відповідачка та
її представник просили застосувати
позовну давність.

У матеріалах справи відсутні дані про
те, що між сторонами існує домовленість
про збільшення позовної давності. За
наведених обставин, при вирішенні
даної справи, суд виходить із
загального строку позовної давності у
три роки, передбаченого ст.257 ЦК
України, та відсутності доказів про
існування між сторонами договору про
збільшення позовної давності, як це
вимагає ст.259 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, які надані у
п.31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №5 "про
практику застосування судами
законодавства про вирішення спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
із змінами та доповненнями, внесеними
постановою від 17.02.2014 року №7 при
застосуванні положення п.7 ч.11 ст.11 ЗУ
"Про захист прав споживачів", яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, суди мають
виходити з того, що у системному зв'язку
з ч.11 ст.11 зазначеного Закону ця вимога
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямована на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

У зв'язку з цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо)
положення п.7 ч.11 ст.11 ЗУ "Про захист прав
споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної
давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Відповідно до ст.261 ЦК України початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч.2 ст.105 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст.1048 ЦК України), що
підлягає сплаті.

Не сплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

Вбачається, що позивальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом,
комісійну винагороду.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності зав кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
щомісяця, початок позовної давності
для стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про стягнення процентів за
користування кредитом, комісійної
винагороди, повернення яких відповідно
до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

З позовом до суду банк звернувся 25
березня 2014 року (а.с.20)., а тому позивач
втратив можливість у судовому порядку
захистити своє порушене право про
стягнення щомісячних платежів,
нарахованих поза межами 3-річної
позовної давності, тобто нарахованих
до 25 березня 2011 року.

За таких обставин суд вважає, що з
відповідача підлягає стягненню
заборгованість за кредитним договором
за період з 25 березня 2011 року по 25
березня 2014 року в сумі 13536,20 грн., в тому
числі:

- 2090,93 грн. - заборгованість за
кредитом, яка включає поточну
заборгованість у розмірі 2030,07 грн. та
прострочену заборгованість у межах
трирічного строку позовної давності
(969,93 грн. (прострочена заборгованість
станом на 06.03.2014 року) - 909,07 грн.
(прострочена заборгованість станом на
05.03.2011 року) = 60,86 грн. + 2030,07 грн.;

- 6544,50 грн. - заборгованість по
процентам (11548 грн. (прострочена
заборгованість станом на 06.03.2014 року) -
5003,5 грн. (заборгованість станом на
05.03.2011 року));

- 3780 грн. - заборгованість по
комісії (7245 грн. (заборгованість станом
на 06.03.2014 року) - 3465 грн. (заборгованість
станом на 05.03.2011 року);

- 1120,77 грн. - штраф (500 грн.
(фіксована частина) + 5% від суми позову
(2090,93 грн. + 6544,50 грн. + 3780 грн. =12415,43 грн. * 5%
= 620,77 грн. + 500 грн.), що передбачено п.5.3.
Правил (а.с.99).

Інші доводи відповідача про
пропуск позивачем строку звернення до
суду не ґрунтуються на законі і не
можуть бути прийняті судом.

Крім того, суд вважає, що
відповідачкою не обґрунтовано її
посилання на можливість застосування
судом ст.215 ЦК України, яка передбачає
підстави недійсності правочину. Так,
відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Законодавством встановлена
підстава недійсності кредитного
договору (нікчемний правочин) ст.1055 ЦК
України - недодержання письмової форми.
Не досягнення між сторонами
домовленості щодо істотних умов
договору не тягне за собою наслідки
нікчемного правочину. В даному випадку
він може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваним) за позовом
заінтересованої особи. Однак,
відповідачкою позовних вимог щодо
визнання правочину недійним не
заявлено.

З приводу посилання відповідачки
на обставини, що на її думку, свідчать
про не укладення кредитного договору, у
даному випадку суд також не може
прийняти до уваги. Визнання договору як
неукладеного може мати місце на стадії
укладення договору в разі, якщо сторони
не досягли згоди з усіх істотних умов, а
не за наслідками виконання договору
сторонами (як зазначено у постанові
Верховного Суду України від 25 червня 2011
року , справа №3-58гс11). Однак, як
встановлено в судовому засіданні,
фактичні дії сторін свідчать про
укладення кредитного договору, так як
відповідач погодилась із умовами
укладеного договору, підписавши заяву,
отримавши пам'ятку клієнта, та
ознайомившись із Правилами надання
банківських послуг фізичним особам
("Швидка готівка"), банк видав, а ОСОБА_1
отримала готівкові кошти від банку за
вказаним договором.

Таким чином, позовні вимоги
підлягають задоволенню частково, у
розмірі 13536,20 грн., а у іншій частині
позовних вимог необхідно відмовити за
пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ст.88 ЦПК України на
користь позивача підлягає стягненню
судовий збір із ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш
И В:

позов задоволено частково

Стягнути із ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«АКЦЕНТ - БАНК» 13536 грн. 20 коп.
(тринадцять тисяч п'ятсот тридцять
шість гривень 20 коп.) заборгованості за
кредитним договором б/н від 28.07.2008 року
та 243,60 грн. у відшкодування судових
витрат.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Сумської області
через Тростянецький районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
О.С. Линник