У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К., Колодійчука В.М., Умнової
О.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на заочне рішення
Першотравенського міського суду
Дніпропетровської області від 16 травня
2013 року, ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області
від 1 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року позивач - публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернувся до суду з
позовом, в якому просив стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 23 245,74 грн. та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 1 вересня 2006
року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений
кредитний договір, згідно умов якого
останній отримав кредит у розмірі 1923,90
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 1 вересня 2007 року.
Відповідач підтвердив свою згоду на те,
що підписана разом з Умовами надання
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) угода складає між ним та
позивачем Договір, про що свідчить
підпис відповідача у заяві. Відповідно
до умов договору погашення
заборгованості здійснюється в
наступному порядку: щомісяця в період
сплати, відповідач повинен надавати
позивачу грошові кошти (щомісячний
платіж) для погашення заборгованості
за кредитом, яка складається з
заборгованості за кредитом, за
відсотками, комісією, а також інших
витрат, згідно Умов. Відповідно ст.259 ЦК
України договором встановлена позовна
давність за вимогами про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за договором в тривалістю 5
років. Відповідач умов договору не
виконував, у зв'язку з чим, утворилася
заборгованість, яка складається: 1915,31
грн. заборгованість за кредитом, 8769,74
грн. заборгованість по відсоткам за
користування кредитом, 257,38 грн.
заборгованість по комісії, 10
720,18 грн. пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань, штраф відповідно до п.5.3
Умов та правил надання банківських
послуг 500 грн. та 1083,13 грн. (процентна
складова).

Заочним рішенням Першотравенського
міського суду Дніпропетровської
області від 16 травня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 1
листопада 2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій подав касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить їх
скасувати з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
відмовляючи у задоволенні позову
виходив з того, що позивач звернувся до
суду після спливу строку позовної
давності. Згідно 5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»), на які
посилається позивач, строк позовної
давності по вимогам про стягнення
кредиту, відсотків, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за договором
встановлено у 5 років, разом з тим, дані
Умови не містять підпису відповідача.
Договір та Умови є двома окремими
документами, які не прошиті і не
пронумеровані. Доказів того, що ОСОБА_5
був ознайомлений з Умовами та
погодився з ними позивачем не надано.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанції повністю
погодитися не можна, оскільки вони
зроблені без належного з'ясування
дійсних обставин справи, прав та
обов'язків сторін, без належної оцінки
наявних у матеріалах справи доказів, та
з порушенням норм матеріального і
процесуального права, з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів
попередніх інстанцій не відповідають.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК
України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач в судових засіданнях судів
першої та апеляційної інстанцій участі
не брав і заяву про застосування строку
позовної давності не подавав, а тому у
судів попередніх інстанцій не було
правових підстав для застосування
наслідків пропуску такого строку.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення» від 18 грудня 2009 року №14,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Застосовуючи до спірних
правовідносин наслідки спливу
позовної давності суди попередніх
інстанцій в порушення вимог ст.ст. 212-214
ЦПК України не звернули уваги на те, що
у матеріалах справи відсутня заява
відповідача про застосування позовної
давності, яка мала бути ним подана до
ухвалення рішення місцевого суду.

Крім того, пославшись на п.31 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року №5 суди не ферули увагу на те, що
зазначеним пунктом роз'яснюється
застосування ч.13 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», разом з
тим, положення Закону, що застосовані
судами до правовідносин, які виникли
між сторонами, містяться в ч.11 цієї
статті, яка регламентує здійснення
кредитором своїх прав та обов'язків в
позасудовому та досудовому
провадженні.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України №
6-126цс13 від 20 листопада 2013 року, яка,
відповідно до положень статті 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

За таких обставин оскаржувані рішення
місцевого та апеляційного судів не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо їх законності і обгрунтованості,
що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою
для їх скасування з передачею справи до
суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Першотравенського
міського суду Дніпропетровської
області від 16 травня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 1 листопада 2013 року
скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.С. судді Висоцька
В.С. Гримич М.К. Колодійчук В.М.
Умнова О.В.