Справа № 372/4872/13-ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/44/14 Доповідач у 2
інстанції ІгнатченкоКатегорія 56
УХВАЛА

Іменем України

25 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 2 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
зобов'язання виконати умови мирової
угоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року позивач звернулася до
суду із зазначеним позовом та просила
зобов'язати відповідача виконати
належним чином умови мирової угоди
визнаної ухвалою суду, а саме придбати
у її власність однокімнатну квартиру,
орієнтованою площею 17-20 кв.м, в смт.
Козин, Обухівського району Київської
області, подарувати 1/3 частину
житлового будинку в АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 та
встановити строк виконання в 14 днів з
дати набуття чинності рішення суду.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1
зазначила, що з відповідачем вони
перебували в зареєстрованому шлюбі,
від якого у них народився син - ОСОБА_3 3
серпня 2006 року шлюб між сторонами було
розірвано і постало питання щодо
розподілу спільно набутого майна
подружжя, а саме житлового будинку
АДРЕСА_1, право власності на який
оформлено на ОСОБА_2

В зв'язку з чим кожний з подружжя
звернувся з самостійним позовом до
суду, а 14 травня 2009 року між сторонами
було укладено мирову угоду, яка була
визнана відповідною ухвалою
Обухівського районного суду Київської
області.

Посилаючись на те, що відповідач умови
мирової угоди не виконує, не звернення
позивача не реагує, остання змушена
звернутися до суду за захистом своїх
прав, шляхом примусового виконання
обов'язку в натурі.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 2 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати, з мотивів
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказала
аналогічні підстави для її задоволення
що й у позовній заяві, додатково
вказавши, що судом не перевірено та
звернуто уваги на ряд обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

22 січня 2014 року на адресу суду
апеляційної інстанції від
представника ОСОБА_2 надійшло
заперечення на апеляційну скаргу, в
якому ставиться питання про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з необгрунтованості
вимог ОСОБА_1, так як обраний нею спосіб
захисту прав є неналежним в розумінні
положень ст. 16 ЦК України.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
сторони перебували в шлюбі з 11 серпня
1988 року до 3 серпня 2006 року.

З матеріалів справи убачається, що в 2009
році в провадженні Обухівського
районного суду Київської області
перебувала цивільна справа за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа відділ
паспортної, реєстраційної та
міграційної служби при Обухівському РВ
ГУ МВС України в Київській області про
усунення перешкод в користуванні
власністю та зустрічним позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про
визнання житлового будинку спільною
сумісною власністю подружжя, визнання
права власності, зобов'язання не чинити
перешкоди.

За результатами розгляди вказаної
справи, 14 травня 2009 року Обухівським
районним судом Київської області
постановлено ухвалу про закриття
провадження у зв'язку із укладенням
мирової угоди між сторонами.

Так як мирова угода не була виконана
ОСОБА_2, що й не заперечувалося
сторонами, ОСОБА_1 було подано
відповідні звернення до суду та ВДВС
Обухівського МРУЮ Київської області
щодо примусового виконання рішення
суду.

Листом Обухівського районного суду
Київської області вих. № 887/13 від 10
червня 2013 року у видачі виконавчого
листа було відмовлено, оскільки до
виконавчої служби необхідно подавати
ухвалу суду, якою затверджено мирову
угоду.

Листом ВДВС Обухівського МРУЮ
Київської області вих. № 13809 від 20
вересня 2013 року позивача повідомлено,
що у відділу відсутні підстави для
відкриття виконавчого провадження,
оскільки, на їх думку, у вищевказаній
ухвалі відсутні заходи примусового
характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України
мирова угода укладається сторонами з
метою врегулювання спору на основі
взаємних поступок і може стосуватися
лише прав та обов'язків сторін та
предмета спору.

При визнанні мирової угоди цивільний
процесуальний закон покладає на суд
обов'язок перевірити чи не суперечать
умови мирової угоди закону, чи не
порушують такі умови права, свободи та
інтереси інших осіб, чи не суперечать
дії законного представника однієї із
сторін мирової угоди інтересам особи,
яку він представляє, чи мають
представники сторін відповідні
повноваження на укладення мирової
угоди та роз'яснити сторонам наслідки
визнання мирової угоди.

Якщо суд після виконання зазначених
обов'язків, дійшов висновку про
визнання мирової угоди суд постановляє
ухвалу про визнання мирової угоди та
закриття провадження у справі.

Разом з тим мирова угода визнається
судом на підставі досягнутих між
сторонами спору домовленостей, тому
відповідальність за формулювання умов
мирової угоди лежить на сторонах
мирової угоди, відтак при формулюванні
умов мирової угоди сторони повинні
враховувати і вимоги Закону України
«Про виконавче провадження», оскільки
у разі якщо визнана ухвалою суду мирова
угода не виконується сторонами такої
угоди у добровільному порядку, ухвала
суду про визнання мирової угоди
підлягає виконанню у порядку,
встановленому для виконання судових
рішень, так як така ухвала є судовим
рішенням.

У разі ж якщо заява про визнання
мирової угоди містить необхідні для
подальшого примусового виконання
ухвали суду про визнання мирової угоди
реквізити, однак такі реквізити не
вказані в ухвалі суду про визнання
мирової угоди, питання про
невідповідність ухвали суду про
визнання мирової угоди вимогам,
встановленим для виконавчого
документа, може бути вирішено у
порядку, передбаченому розділом VI ЦПК
України.

Зважаючи на викладене, законним і
обґрунтованим є висновок суду першої
інстанції про неможливість
зобов'язання відповідача виконати
умови мирової угоди, адже ухвала про
визнання мирової угоди та закриття
провадження у справі відповідно до ч. 1
ст. 208 ЦПК України є одним із видів
судового рішення, яке підлягає
виконанню в порядку, встановленому
Законом України «Про виконавче
провадження» спеціально створеними
для цього органами - відділами
державної виконавчої служби, тобто
позивачем при поданні позову до суду
обрано спосіб захисту прав,
непередбачений ст. 16 ЦК України.

Відтак захистити порушене
невиконанням або неналежним
виконанням визнаної ухвалою суду
мирової угоди шляхом зобов'язання
виконати умови такої мирової угоди, з
урахуванням того, що ухвала суду про
визнання мирової угоди є судовим
рішенням і підлягає виконанню у
порядку виконання судових рішень, не
можливо.

Отже докази та обставини, на які
посилається апелянт в апеляційній
скарзі були предметом дослідження
судом першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 2 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: