АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6242/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/318/14
Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року м. Полтаваколегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Хіль Л.М., Чічіля В.А,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

за участю: представника третьої особи:
Полтавської міської ради Кривохижі
Ю.А., представника позивача: КП «ЖЕО №2»
Мироненко Н.Г., відповідача ОСОБА_3 та
представника третьої особи:
виконавчого комітету Київської
районної у м. Полтаві ради Ніжніченко
А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація №
2» Полтавської міської ради до ОСОБА_3 в
її інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_6, з
участю третіх осіб: Полтавської
міської ради, Управління
житлово-комунального господарства
Полтавського міськвиконкому,
Виконавчого комітету Київської
районної у м. Полтаві ради, Управління
державної міграційної служби України в
Полтавської області, про визнання
ордера на жиле приміщення недійсним,
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
виселення з жилого приміщення з
наданням іншого жилого приміщення,

за апеляційними скаргами Полтавської
міської ради та Комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційна
організація № 2» на рішення Київського
районного суду м. Полтави від 04 грудня
2013 року ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 04 грудня 2013 року у
задоволенні позовних вимог
Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація №
2» Полтавської міської ради -
відмовлено.

З рішенням суду не погодилася
Полтавська міська рада та подала на
нього апеляційну скаргу, у якій вказує
на незаконність та необґрунтованість
рішення, вважає його таким, що ухвалено
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, внаслідок чого
просить скасувати, та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги апелянт
вмотивовує тим, що станом на 2001 рік
правом розпорядження житловими
приміщеннями кімнат
НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_4,НОМЕР_5,НОМ
ЕР_6,НОМЕР_7 у гуртожитку по АДРЕСА_1, які
належали до державного житлового
фонду, був наділений виключно власник -
держава, в особі Регіонального Фонду
державного майна по Полтавській
області.

Натомість ордер № 384 від 21 листопада 2011
року на вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був
виданий приватними особами - ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, до компетенції яких не належало
питання розпорядження приміщенням
державного житлового фонду.

Окрім того, з рішенням суду не
погодився позивач Комунальне
підприємство «Житлово-експлуатаційна
організація № 2» та подав на нього
апеляційну скаргу. У апеляційній
скарзі апелянт вказує на незаконність
рішення суду першої інстанції та
ухвалення його з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги та підстави
скасування рішення вмотивовує тим, що
ордер на жиле приміщення в гуртожитку
по АДРЕСА_1 видавався ОСОБА_3 ВАТ
«Полтавахіммаш» від 21 листопада 2001
року та підписаний керуючим санацією
підприємства. На той час даний
гуртожиток відносився до державного
майна Фонду державного майна міста та
перебував у господарському віданні ВАТ
«Полтавахіммаш». На підставі рішення
п'ятдесят сьомої сесії п'ятого
скликання Полтавської міської ради від
28 вересня 2010 року гуртожиток передано
до комунальної власності міста та
прийнято на баланс КП
«Житлово-есплуатаційна організація
№5». Потім, на підставі рішення десятої
сесії шостого скликання Полтавської
міської ради «Про питання
житлово-експлуатаційних підприємств
Полтавської міської ради» від 16
березня 2012 року даний гуртожиток
передано на баланс КП «ЖЕО №2». Судом
при ухваленні рішення, на думку
апелянта, не враховано тих обставин, що
КП «ЖЕО №5» не є правонаступником ВАТ
«Полтавахіммаш», а КП «ЖЕО №2» не є
правонаступником КП «ЖЕО № 5»

Окрім того, апелянт вказує на те, що суд
належним чином не взяв до уваги того
факту, що ордер № 384 від 21 листопада 2001
року виданий ОСОБА_3 з порушенням норм
житлового законодавства та підписаний
особою, яка відповідно до статті 26
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» не наділена
повноваженнями щодо надання житлової
площі у гуртожитку.

Відповідач ОСОБА_6 надала заперечення
на апеляційні скарги, у яких просить їх
відхилити, а рішення Київського
районного суду м. Полтави від 04 грудня
2013 року - залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та заслухавши доповідь
судді-доповідача приходить до
висновку, що апеляційні скарги не
підлягають до задоволення за наступних
обставин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Так, матеріалами справи
підтверджується, що на підставі ордеру
№ 384 від 21 листопада 2001 року ОСОБА_3
надана для проживання у гуртожитку по
АДРЕСА_1 житлова площа, а саме: кімнати:
НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3, 56,
НОМЕР_4,НОМЕР_5,НОМЕР_6,НОМЕР_7 загальною
площею 151,5 кв.м. Вказаний ордер був
виданий ВАТ «Полтавахіммаш».

Також судом встановлено, що на
зазначеній житловій площі
зареєстровані та проживають ОСОБА_3, її
неповнолітній син ОСОБА_5 та її матір -
ОСОБА_6

Вирішуючи спірні правовідносини, суд
першої інстанції правомірно виходив з
наступного.

Відповідно до рішення п'ятдесят сьомої
сесії п'ятого скликання Полтавської
міської ради від 28 вересня 2010 року
гуртожиток по АДРЕСА_1 був прийнятий до
комунальної власності міста та
переданий на баланс КП «ЖЕО №5».

На підставі рішення двадцятої сесії
шостого скликання Полтавської міської
ради від 16 березня 2012 року
балансоутримувачем вказаного
гуртожитку став КП
«Житлово-експлуатаційна організація
№2».

Судом встановлено, що в судовому
порядку вже вирішувалося питання про
визнання ордеру № 384 від 21 листопада 2001
року недійсним за позовом КП «ЖЕО №5».
За вказаним судовим провадженням було
ухвалено рішення апеляційного суду
Полтавської області від 23 січня 2013
року, згідно якого у задоволенні
позовних вимог КП «ЖЕО №5» до ОСОБА_3
відмовлено. Дане рішення набрало
законної сили і є чинним.

З урахуванням викладеного, керуючись
нормами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, що
визначає презумованість обставин,
встановлених судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало чинності,
місцевий суд обґрунтовано взяв до
уваги наступні обставини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 22 лютого 2013 року
встановлено, що Комунальне
підприємство «Житлово-експлуатаційна
організація №2» є правонаступником
Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація
№5».

В свою чергу, КП «ЖЕО №2» звернувся до
суду з позовом про визнання спірного
ордеру недійсним з тих самих підстав,
що і КП «ЖЕО №5», за позовними вимогами
якого вже ухвалено судове рішення по
суті спору.

Так, підстави позовних вимог позивач
вмотивовував тим, що оспорюваний ордер
виданий з порушенням п. 10,12 Примірного
положення про гуртожитки, норм статті 47
ЖК України, вказуючи на те, що ордер
виданий та підписаний не уповноваженою
особою, а керуючим санацією ВАТ
«Полтавахіммаш», що суперечить вимогам
ст.ст. 1, 17, 26 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до статті 59 ЖК України ордер
на жиле приміщення можу бути визнано
недійсним у судовому порядку у
випадках подання громадянам не
відповідаючи дійсності відомостей про
потребу в поліпшенні житлових умов,
порушення прав інших громадян або
організацій на зазначене жиле
приміщення, неправомірних дій
службових осіб при вирішенні питання
про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку та
умов надання жилих приміщень.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЖК України вимогу про
визнання ордера недійсним може бути
заявлено протягом трьох років з дня
його видачі.

Пленум Верховного Суду України у
Постанові від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» у пункті 7 роз'яснив що на
вимоги про визнання недійсним ордера
на жиле приміщення поширюється
трирічний строк позовної давності. Цей
строк починає спливати з дня видачі
ордера. Визнавши причини пропуску
цього строку поважними, суд
задовольняє обґрунтовані вимоги.

З урахуванням викладеного,
встановивши, що ордер відповідачу був
виданий 21 листопада 2001 року, а КП «ЖЕО
№2» визнаний правонаступником КП «ЖЕО
№5», суд першої інстанції підставно
дійшов висновку про пропуск позивачем
строку позовної давності щодо
пред'явлення вимоги про визнання
ордеру недійсним. При цьому, оскільки
позивачем не ставилося питання про
його поновлення, правомірно відмовив у
задоволенні даної вимоги КП «ЖЕО №2».

Вирішуючи питання правомірності
позовних вимог КП «ЖЕО №2» про
виселення відповідачів, місцевий суд
вірно керувався нормами статті 132 ЖК
України, положеннями якої визначений
порядок виселення із гуртожитку.

Окрім того, вірно взяв до уваги норми
Закону України «Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків», оскільки сфера дії цього
закону поширюється на громадян, які не
менше п'яти років зареєстровані та
фактично проживають у гуртожитках,
призначених для проживання одиноких
громадян або для проживання сімей, та
не мають іншого власного житла.

Згідно вказаного Закону забороняється
виселення, переселення та відселення
мешканців гуртожитків, на яких
поширюється дія цього Закону, без
попереднього надання їм ( їх сім'ям)
іншого житла, придатного для
постійного проживання людей, крім
випадку визнання гуртожитку таким, що
перебуває в аварійному стані або в
стані, непридатному для проживання
людей, на підставі рішення про визнання
гуртожитку аварійним чи непридатним
для проживання людей, прийнятим
виконавчим органом відповідної
місцевої ради на підставі обстеження в
установленому чинним законодавством
порядку стану гуртожитку (цілісного
майнового комплексу чи його
відокремленої частини ) з наступним
затвердженням сесією цієї ради

Також, відповідно до п. 19 Примірного
Положення про гуртожитки переселення у
разі необхідності громадян з одного
жилого приміщення в інше в даному
гуртожитку провадиться за рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації та профспілкового
комітету і комітету комсомолу з
видачею нового ордера.

Оскільки власником гуртожитку,
Полтавською міською радою, рішення про
переселення відповідачів із одного
жилого приміщення в інше не приймалося,
ордер на зайняття іншого жилого
приміщення, а саме: кімнат № НОМЕР_8 та
№ НОМЕР_4 у цьому ж гуртожитку, не
видавався, суд обґрунтовано дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог КП «ЖЕО №2»
про виселення відповідачів.

Так, судом першої інстанції вірно
встановлено коло спірних
правовідносин та застосовано норми
цивільного законодавства для їх
вирішення.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків районного
суду та не підтверджують належними
доказами їх неправомірність, оскільки
судом при ухваленні рішення взяті до
уваги всі обставини справи та надано їм
належну правову оцінку.

При цьому колегія суддів звертає увагу
на те, що відповідно до ст. 262 ЦК України
заміна сторін у зобов'язанні не змінює
порядку обчислення та перебігу строку
позовної давності, а отже не змінює і
порядку обчислення такого строку і для
позивача, як правонаступника КП «ЖЕО
№5».

Також матеріалами справи
підтверджується, що станом на 21
листопада 2001 року керуючий санацією
підприємства ( ВАТ «Полтавахіммаш») був
єдиним керівником останнього,
внаслідок чого, у відповідності до ст. 17
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» мав право
розпоряджатися майном без обмежень, у
тому числі і видавати ордер.

Доводи ж апелянтів з приводу того, що
станом на 2001 рік право розпоряджатися
житловими приміщеннями кімнат у
гуртожитку по АДРЕСА_1, які належали до
державного фонду, був наділений
виключно власник - держава в особі
Регіонального Фонду державного майна
по Полтавській області є
неспроможними, оскільки при
приватизації підприємства гуртожиток
не увійшов до статутного фонду ВАТ
«Полтавахіммаш», а залишався на
балансі і знаходився у повному
господарському віданні з виключним
правом надання жилих приміщень.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не знаходь підстав для зміни чи
скасування рішення Київського
районного суду м. Полтави від 04 грудня
2013 року та підстав для задоволення
апеляційних скарг.

Керуючись ст. 303 ч.1 , ст. 307 ч. 1 п. 1, 308 ч. 1,
314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів
, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Полтавської
міської ради та Комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційна
організація № 2» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави 04 грудня 2013 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя :
О.Ю. Кузнєцова

Судді:
Л.М. Хіль

В.А. Чічіль