АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/552/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 646/7405/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У
К Р А Ї Н И

27 січня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Котелевець А.В.,

суддів - Шаповал
Н.М., Кіпенка І.С.,

за участю секретаря
- Варюшичевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 26 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» про стягнення середнього
заробітку за затримку при звільненні,

в с т а н о
в и л а:

В серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся у
суд із позовом до Дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» (далі - ДП «ЛІКВО»)
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (далі - НАК
«Нафтогаз України») про стягнення
середнього заробітку за затримку при
звільненні.

На обґрунтування вказав, що
перебував у трудових стосунках з
відповідачем, працюючи згідно наказу
від 1 вересня 2009 року за № 8-к слюсарем з
ремонту автомобільного транспорту
Курганського загону. Наказом від 26
червня 2012 року за № 72-П був звільнений з
роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку з скороченням штату.

Відповідно до пункту 2.10 Колективного
договору, укладеного між
адміністрацією та трудовим колективом
на 2012-2014 роки, передбачено, що
працівникам, вивільненим у зв'язку з
ліквідацією або реорганізацією,
скорочення чисельності чи штату
працівників, крім вихідної допомоги,
передбаченої чинним законодавством, за
рахунок коштів ДП «ЛІКВО» НАК
«Нафтогаз України» виплачується
допомога, залежно від загального стажу
роботи на підприємствах галузі.

Рішенням Черонозаводського
районного суду м. Харкова від 24 грудня
2012 року, залишеним без змін ухвалами
апеляційного суду Харківської області
від 5 лютого 2013 року та Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 травня 2013 року, відповідача
зобов'язано нарахувати та виплатити
йому додаткову допомогу, передбачену п.
2.10 колективного договору, в розмірі
тримісячного середнього заробітку.

Однак така допомога в розмірі 8 592 грн.
42 коп. йому сплачена лише 18 травня 2013
року.

Посилаючись на підстави, передбачені
статтями 116, 117 КЗпП України, просив
стягнути з ДП «ЛІКВО» НАК «Нафтогаз
України» на його користь суму в розмірі
32 079 грн. 04 коп.

В уточнених вимогах просив стягнути
з ДП «ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України» на
його користь суму в розмірі 37 929 грн. 92
коп.

Відповідач в особі свого
представника позов не визнав,
посилаючись на пропуск строку позовної
давності щодо заявлення відповідних
вимог позивачем.

Рішенням Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 26
листопада 2013 року позов задоволено
частково.

З ДП «ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України»
на користь ОСОБА_1 стягнуто середній
заробіток за затримку при звільненні в
розмірі 32 342 грн. 03 коп., а на користь
держави - 323 грн. 42 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі. Зокрема, зазначає, що вказана
допомога була встановлена у
відповідності з вимогами ст. 9-1 КЗпП
України та не є обов'язковою, її
невиплата відбулася у зв'язку зі
скрутним фінансовим станом
підприємства. Крім того, позивач
пропустив строк позовної давності,
оскільки 5 квітня 2013 року було
закінчено виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 2035/8651/2012, виданого
Червонозаводським районним судом м.
Харкова, щодо зобов'язання відповідача
нарахувати та виплатити позивачу суму
в розмірі тримісячного середнього
заробітку, в той час як позов
пред'явлено 7 серпня 2013 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_1 просить залишити рішення суду
першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції - судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції зміні з підстав,
передбачених п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
додаткова допомога у розмірі 8 635 грн. 60
коп. була сплачена лише 28 березня 2013
року за рішенням суду, а не в день
звільнення позивача 26 червня 2012 року.
Тому на користь ОСОБА_1 підлягає сплаті
сума за період з 27 червня 2012 року по 27
березня 2013 року. Однак повністю
погодитись з таким висновком не можна,
оскільки суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи; неправильно застосував норми
матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 233
КЗпП України працівник може звернутися
з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міскрайонного суду
у тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні
від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-13/2013, №
8-рп/2013 за конституційним зверненням
громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 233 КЗпП України, статей 1, 12
Закону України «Про оплату праці»
дійшов висновку, що у разі порушення
роботодавцем законодавства про оплату
праці не обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, що йому
належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, незалежно від того, чи
було здійснене роботодавцем
нарахування таких виплат.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1
перебував у трудових стосунках з ДП
«ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України»,
працюючи згідно наказу від 1 вересня 2009
року за № 8-к слюсарем з ремонту
автомобільного транспорту
Курганського загону. Наказом від 26
червня 2012 року за № 72-П був звільнений з
роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку з скороченням штату (а. с. 4-15).

Пунктом 2.10 Колективного договору,
укладеного між адміністрацією та
трудовим колективом на 2012-2014 роки,
передбачено, що працівникам,
вивільненим у зв'язку з ліквідацією або
реорганізацією, скорочення
чисельності чи штату працівників, крім
вихідної допомоги, передбаченої чинним
законодавством, за рахунок коштів ДП
«ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України»
виплачується допомога, залежно від
загального стажу роботи на
підприємствах галузі.

Рішенням Черонозаводського
районного суду м. Харкова від 24 грудня
2012 року, залишеним без змін ухвалами
апеляційного суду Харківської області
від 5 лютого 2013 року та Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 травня 2013 року, відповідача
зобов'язано нарахувати та виплатити
йому додаткову допомогу, передбачену п.
2.10 колективного договору, в розмірі
тримісячного середнього заробітку.

Однак така допомога в розмірі 8 592 грн.
42 коп. сплачена лише 18 травня 2013 року
шляхом перерахування на картковий
рахунок.

Постановою старшого державного
виконавця Червонозаводського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції Нерівного А.О. від 5 квітня 2013
року виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 2035/8651/2012, виданого 19
березня 2013 року Червонозаводським
районним судом м. Харкова, закінчено
(а. с. 75).

Статтею 116 КЗпП України встановлено,
що при звільненні працівника виплата
всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівнику
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Оскільки допомога в розмірі 8 592 грн.
42 коп. позивачу в день звільнення
сплачена не була, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
стягнення середнього заробітку з час
затримки.

Однак з висновком суду першої
інстанції про розмір середнього
заробітку за затримку при звільненні
погодитись не можна.

Як роз'яснив Верховний Суд України в
п. 20 постанови Пленуму від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату паці»
при частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

З урахуванням цих роз'яснень, а також
суті позовних вимог судова колегія
вважає за необхідне зменшити розмір
середнього заробітку за затримку при
звільненні, що підлягає стягненню з ДП
«ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України» на
користь позивача, до 10 000 грн. 00 коп.

Стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Згідно з п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону
України від 8 липня 2011 року № 3674-У1 «Про
судовий збір» ставка судового збору за
подання до суду позовної заяви
майнового характеру встановлюється в
розмірі 1 відсотка ціни позову, але не
менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 3
розмірів мінімальної заробітної плати.

На 1 січня 2014 року розмір мінімальної
заробітної плати становить 1 218 грн. 00
коп. (ст. 8 Закону України від 6 грудня 2012
року № 5515-У1 «Про Державний бюджет
України на 2013 рік»).

З урахуванням викладеного, сума
судового збору, що підлягає стягненню з
ДП «ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України» на
користь держави, підлягає зменшенню до
243 грн. 60 коп.

Доводи апеляційної скарги про
скрутне матеріальне становище ДП
«ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України» не
можуть бути прийняті до уваги. Згідно
правового висновку, викладеного
Верховним Судом України в постанові
від 3 липня 2013 року № 6-64цс13,
відсутність фінансово-господарської
діяльності або коштів у роботодавця не
виключає його вини в невиплаті
належних звільненому працівникові
коштів та не звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 313, 309 ч. 1
п. п. 1, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 26
листопада 2013 року змінити.

Зменшити розмір середнього заробітку
за затримку при звільненні, що
підлягає стягненню з Дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» на користь ОСОБА_1, до 10 000 грн.
00 коп. (десяти тисяч грн. 00 коп.).

Зменшити розмір судового збору, що
підлягає стягненню з Дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» на користь держави, до 243 грн. 60
коп. (двохсот сорока трьох грн. 60 коп.).

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили
негайно і може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня його проголошення
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді