Справа № 464/9212/13-ц
пр.№ 2/464/87/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2014
м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого Тімченко О.В.

за участі: секретаря Соколової О.О.

позивача ОСОБА_1

пр-ка позивача ОСОБА_2

пр-ка відповідача Сахаревича В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ТзОВ «ЦВГ Україна» про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

13 вересня 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася в суд, про що свідчить
поштовий штамп на конверті, із позовом
до відповідача ТзОВ «ЦВГ Україна», в
якому просить: поновити їй строк
звернення до суду; поновити її на
роботі на посаді монтера кабельного
виробництва відповідача; стягнути з
відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
12.06.2013 р. до дня поновлення на роботі;
стягнути з відповідача на її користь
моральну шкоду в сумі 5000 грн. В
обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що наказом
відповідача №372-к від 11.06.2013 р. її
незаконно було звільнено з роботи на
підставі п.3 ст.40 КЗпП України, оскільки
у наказі про звільнення відповідач не
вказав систематичності невиконання
нею без поважної причини обов'язків,
покладених трудовим договором або
правилами внутрішнього трудового
розпорядку. Так, в квітні місяці 2013 р. їй
була виплачена премія за якісні та
кількісні показники, а при обранні виду
стягнення відповідач повинен був
врахувати те, що вона запізнилася на
роботу з поважної причини, а також те,
що до 11.06.2013 р. вона працювала
бездоганно та не мала жодного
стягнення. Вважає, що при звільненні її
безпідставно звинуватили в
привласненні нею кабельних мереж, чого
не визнає. Покликається на те, що після
отримання наказу про звільненні їй
стало погано, вона захворіла, через що
не змогла вчасно подати заяву до суду.

У судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали та
просять такий задоволити. Позивач
ствердила суду, що трудову книжку і
розрахунок дійсно отримала 11.06.2013 р.,
однак представити жодних медичних
документів в підтвердження
проходження лікування, а відтак і
поважності причин пропуску строку
звернення до суду, не може.

Представник відповідача у судовому
засіданні, згідно з поданими
письмовими запереченнями, проти позову
заперечив, з підстав, що позивач
допустила порушення строків звернення
до суду, а звільнення позивача було
здійснено відповідно до норм чинного
законодавства, а відтак просить в
задоволенні позову відмовити. Ствердив
суду, що письмові пояснення ні при
оголошенні позивачу догани, ні при
звільненні від позивача не
відбирались.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу та показання свідка
ОСОБА_5, дослідивши надані суду докази,
матеріали справи і з'ясувавши її дійсні
обставини, суд приходить до наступного
висновку.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, з врахуванням положень
ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. При цьому дані докази
повинні бути належними та допустимими,
як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд повинен
свої дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, якими обґрунтовуються
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Відповідно до матеріалів справи
ОСОБА_1 з 16.10.2012 р. прийнята на роботу
монтером кабельного виробництва
відповідача ТзОВ «ЦВГ Україна»
тимчасово, а з 16.11.2012 р. - постійно.
Наказом відповідача №372-к від 11.06.2013 р.
позивача, монтера кабельного
виробництва, звільнено за систематичне
невиконання працівником без поважної
причини обов'язків, покладених на неї
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку на
підставі п.3 ст.40 КЗпП України,
покликаючись на те, що «комісією у
складі майстра зміни ОСОБА_5, бригадира
ОСОБА_6, монтера кабельного виробництва
ОСОБА_7 засвідчено факт привласнення
мереж, зроблених іншими працівниками
монтером кабельного виробництва
ОСОБА_1 За кількістю зроблених мереж
вираховується виконання плану та
відсоток премії для працівника. Отже
монтер кабельного виробництва ОСОБА_1,
привласнюючи чужі мережі, не тільки
збільшувала для себе виконання плану, а
й завдавала збитку працівникам, які
фактично їх зробили. Даний факт
свідчить про грубе порушення правил
внутрішнього розпорядку». При цьому
наказом відповідача №ВП2805/13-3 від 28.05.2013
р. позивачу оголошено догану у зв'язку
із відсутністю на робочому місці, даний
факт неодноразово повторюється, а
поважних причин свого запізнення
працівник не надала.

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

За умовами ст.147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана; 2) звільнення.

Порядок застосування
дисциплінарних стягнень передбачений
ст.149 КЗпП України, зокрема, до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

У п.22 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» №9
від 06.11.1992 р. з наступними змінами
роз'яснено, що у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясувати, в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147(1), 148,
149 КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи
не закінчився встановлений для цього
строк, чи застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника. За передбаченими п.3 ст.40
КЗпП підставами працівник може бути
звільнений лише за проступок на роботі,
вчинений після застосування до нього
дисциплінарного або громадського
стягнення за невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на
нього трудовим договором або
правилами внутрішнього трудового
розпорядку (п.23).

Відповідачем та його
представником всупереч вимогам ст.ст.10,
60 ЦПК України не надано суду доказів
про відібрання від позивача письмових
пояснень при накладенні
дисциплінарних стягнень - догани 28.05.2013
р. та 11.06.2013 р. звільнення і такі в
матеріалах справи відсутні. Таким
чином, відповідачем всупереч вимогам
ст.149 КЗпП України порушено порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
а саме не відібрано від порушника
трудової дисципліни ОСОБА_1 письмових
пояснень. З огляду на викладене,
накладення згаданих дисциплінарних
стягнень не ґрунтується на вимогах
чинного законодавства та є
безпідставним.

Однак, відповідно до ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки (ст.234 КЗпП України).

Відповідно до п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» №9 від 06.11.1992 р. з наступними
змінами встановлені статтями 228, 223
КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк.
Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору. Якщо місячний
строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав. Оскільки при пропуску
місячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи права і
обов'язки сторін. При пропуску
передбаченого ст.225 КЗпП
десятиденного строку без поважних
причин необхідності у з'ясуванні інших
обставин справи не має.

Так, відповідно до матеріалів
справи відповідачем 11.06.2013 р. видано
позивачу трудову книжку, про що остання
ствердила це в суді, а звернулася до
суду 13.09.2013 р. з вимогою про поновлення
на роботі, тобто з пропуском місячного
строку звернення до суду.

Однак, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК
України, які неодноразово
роз'яснювались судом, ні позивачем, ні
її представником з наданням доказів у
відповідності до ст.ст.57-59 ЦПК України
не доведено та не обґрунтовано пропуск
строку звернення до суду за вирішенням
трудового спору про поновлення на
роботі з поважних причин. Їх покликання
на хворобу позивача жодним чином не
підтверджені, а крім того
спростовуються і поясненнями самої
позивача, яка наголосила на тому, що
того ж дня більше години по мобільному
телефону розмовляла із подругою і
давала їй поради. Також ствердила суду,
що вона ні на амбулаторному, ні на
стаціонарному лікуванні не перебувала;
протягом серпня 2013 р. намагалась
працевлаштуватись консультантом в
супермаркет «Рукавичка» і «Антошка»;
чому вчасно не звернулась до суду з
позовом, пояснити не може. Відтак,
згадані доводи про поважність причин
пропуску строку звернення до суду є
голослівними і суд не приймає такі до
уваги. Судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК
України роз'яснено позивачу та її
представнику право на надання та
можливість витребування доказів в
підтвердження поважності причин
пропуску строку звернення до суду,
однак вони таким правом не
скористалися.

На підставі наведеного, суд
відмовляє позивачу у вимозі про
поновлення на роботі, а також у вимогах
про стягненні середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, як похідних, у зв'язку
із пропуском строку звернення до суду
без поважних причин.

На підставі ст.ст.40 п.3, 147, 149, 233, 234
КЗпП України та керуючись ст.ст.10, 57-60, 88,
208, 212-215, 218, ЦПК України, с у д , -

в и р і ш и в :

відмовити в позові ОСОБА_1 до ТзОВ
«ЦВГ Україна» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

Рішення суду може бути оскаржене
до апеляційного суду Львівської
області через Сихівський районний суд
м.Львова протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Головуючий