Справа №
РІШЕННЯ

Іменем України

24 січня 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді
Скарлат О.І.,

при секретарі
Грабовській А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вишгороді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з даним
позовом, посилаючись на те, що вона з
відповідачем з 04 листопада 1994 року по 10
червня 2013 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі. За час
спільного проживання в шлюбі з
відповідачем за сімейні кошті
побудували житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,163 га для
будівництва і обслуговування будинку,
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку було
оформлено на ім'я відповідача.
Позивачка вважає, що відповідно до
чинного законодавства вказане майно є
спільним майном подружжя, а тому
позивач має право на 12 частину спільно
придбаного майна. Згоди щодо
добровільного поділу майна сторони не
досягли.

В ході судового розгляду позивачка
уточнила свої позовні вимоги, в заяві
від 15.11.2013 року позивач просить суд
розділити спільне майно, визнати по 12
частині кожному житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1 та по 12
частині кожному земельної ділянки , що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя, посилаючись на те, що
він до шлюбу з позивачем за свої
особисті кошти побудував житловий
будинок АДРЕСА_1. Однак після тривалого
вирішення питання із вводом в
експлуатацію даного будинку він
тільки в 2003 році отримав технічний
паспорт на даний будинок та 19.01.2004 року
зареєстрував право власності на даний
будинок на своє ім'я. Зазначає, що
земельну ділянку площею 0,163 га він
отримав на підставі рішення
Новопетрівської сільської ради в
порядку безкоштовної приватизації. За
час спільного проживання в період
шлюбу з ОСОБА_1 було придбано
автомобіль ВАЗ -11183 «Калина» , державний
номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, яким
користується ОСОБА_1

Крім того, позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_1 зазначає, що під час
шлюбу з ОСОБА_1 ним був оформлений
кредитний договір № 3240-Ю від 02.11.2012
року в кредитній спілці «Профспілкова
скарбниця» в сумі 12000 грн. Після
розірвання шлюбу з відповідачем
ОСОБА_1 він за рахунок своїх особистих
коштів продовжував сплачувати
заборгованість за кредитом та сплатив
в сумі 4590 грн.

На підставі наведеного, позивач ОСОБА_2
просить визнати житловий будинок
АДРЕСА_1 його особистою власністю,
визнати автомобіль ВАЗ -11183 «Калина», 2007
року випуску, д.н.НОМЕР_1 об'єктом
спільної сумісною власності подружжя,
залишивши автомобіль відповідачу
ОСОБА_1 та стягнути з неї на його
користь 12 частину вартості автомобіля,
стягнути з відповідача кошти в сумі
2229,50 грн., як 12 частину суми коштів,
сплачених в рахунок погашення кредиту.

Позивач за первісним позовом -
відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в
судовому засіданні свої позовні вимоги
підтримали, обставини справи
підтвердили, проти зустрічного позову
заперечували частково, посилаючись на
те, що ОСОБА_1 не має достатніх коштів
аби сплатити відповідачу компенсацію
за 12 частину вартості автомобіля та не
погодилися, що сума сплачена
відповідачем за погашення кредиту 1200
грн. 10 червня 2013 року сплачена після
розірвання шлюбу , оскільки рішення
суду про розірвання шлюбу між
сторонами не набрало законної сили на
день сплати відповідачем вказаної
суми.

Відповідач за первісним позовом -
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
та його представник ОСОБА_4 позовні
вимоги зустрічного позову підтримали,
а позовні вимоги первісного позову не
визнали, зважаючи на те, що спірний
житловий будинок побудований ним за
свої особисті кошти до реєстрації
шлюбу та земельна ділянка йому надана
в порядку безкоштовної приватизації, а
тому вважає , що дане нерухоме майно не
підлягає поділу.

Вислухавши у судовому засіданні,
пояснення позивача та його
представника, відповідача та його
представника, свідків, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази, що
ґрунтуються на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
прийшов до наступного.

Як вбачається із справи, спірні
відносини між сторонами є сімейними та
пов'язані з поділом спільного
сумісного майна.

Судом встановлено, що з 04.11.1994 року по
10.06.2013 року позивач та відповідач по
справі перебували в зареєстрованому
шлюбі. Дані обставини підтверджуються
копією свідоцтва про укладення шлюбу
серії НОМЕР_2 та копією рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 10.06.2013 року
(а.с.20,21).

Відповідно до 16 Закону України «Про
власність» та статей 22,28 КпШС, які
діяли на час початку будівництва
нерухомого майна та реєстрації шлюбу
між сторонами, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном, а їх частки є
рівними.

Майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, за умовами статті 24 КпШС
України вважалось власністю кожного з
них.

Право власності на жилий будинок,
збудований громадянином на відведеній
йому земельній ділянці, виникало
після прийняття його в експлуатацію з
часу його реєстрації у виконкомі
місцевої ради (пункт 9 Постанови №7
Пленуму Верховного Суду України від 4
жовтня 1991 року «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян та жилий будинок».

Аналогічно регулює спірні
правовідносини і нині діюче сімейне
законодавство, яким також передбачено,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя (стаття 60 СК),
частки подружжя є рівними ( стаття 70 СК),
а майно, набуте кожним до шлюбу, є
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка (стаття 56 СК).

Отже, норми сімейного законодавства
(як діючого раніше, так і на теперішній
час) презумують спільність майна
подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде
доведено, що це майно є особистою
приватною власністю одного з них.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Новопетрівської сільської
ради Вишгородського району Київської
області від 05.05.1992 року №71 ОСОБА_2
виділено земельну ділянку для
будівництва житлового будинку

Рішенням виконкому районної Ради
народних депутатів від 29.12.1992 року №354
ОСОБА_2 дозволено проводити
будівництво будинку на виділеній
земельній ділянці згідно проекту 6КІ
ТП 144-000-847 жилою площею 96,8 кв.м. та
загальною площею 134,3 кв.м. У 1993 році
ОСОБА_2 отримав будівельний паспорт на
забудову. Державний акт про право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,163 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку
ОСОБА_2 отримав 27.02.2003 року.

04 листопада 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1
зареєстрували шлюб

Рішенням виконкому Новопетрівської
сільської ради від 28 жовтня 2003 року за
ОСОБА_2 визнано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1.

04 грудня 2003 року складено первинну
технічну документацію на житловий
будинок з господарськими будівлями
(а.с.4-8), а 19 січня 2004 року видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, яке зареєстровано в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 29 січня 2004 року (а.с.15-16).

При цьому будь-яких відомостей про
закінчення будівництва житлового
будинку до листопада 1994 року, матеріали
технічної документації не містять.
Роком будівництва будинку літ.А
зазначено 1997 рік (а.с.4-8).

Не спростовують даних про закінчення
будівництва до1994 року і показання
свідків.

Отже, виходячи з презумпції спільності
майна, набутого у шлюбі, та правил
статей 10 та 60 ЦПК щодо обов'язку кожної
сторони довести свої вимоги, суд дійшов
висновку про те, що ОСОБА_2 не довів
належними та достатніми доказами той
факт, що спірний будинок побудований
та набутий ним у власність до укладення
шлюбу (листопад 1994 року), а тому є його
особистою приватною власністю.

Недоведеність набуття права особистою
приватної власності на жилий будинок
є підставою визнання його спільним
майном подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 під час проживання у
шлюбі з ОСОБА_1 набув у власність
земельну ділянку площею 0,163 га, яка
розташована за адресою:АДРЕСА_2 , на
підставі рішення Новопетрівської
сільської ради народних депутатів 16
сесії 22 скликання від 15 жовтня 1997 року
№24, підтвердженням чого є державний
акт на право власності на земельну
ділянку, виданий 27.02.2003 року.

Дана земельна ділянка передана ОСОБА_2
безкоштовно у власність для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, та отримана
відповідачем у власність шляхом
приватизації, що в судовому засіданні
сторонами не заперечувалося.

Слід відмітити, що Законом України №
4766-VI від 17 травня 2012 року та який набрав
чинності 13 червня 2012 року частину першу
статті 57 СК України було доповнено
пунктом 5 яким визначено, що земельна
ділянка, набута особою за час шлюбу
внаслідок приватизації земельної
ділянки, що перебувала у її, його
користуванні, або одержана внаслідок
приватизації земельних ділянок
державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій, або одержана із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених Земельним
кодексом України є його особистою
приватною власністю.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

З огляду на зазначене, суд враховує те,
що земельна ділянка площею 0, 163 га , що
розташована в АДРЕСА_2 набута
відповідачем за час шлюбу внаслідок
приватизації, суд вважає, що дана
земельна ділянка належить відповідачу
на праві особистої приватної власності
та не може бути об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, а тому не
підлягає поділу.

У судовому засіданні встановлено, що
автомобіль ВАЗ -11183 «Калина», державний
номер НОМЕР_1, 2007 року випуску було
придбано сторонами в період шлюбу та
ним користується позивач за первісним
позовом, що в судовому засіданні
сторонами не заперечувалося, сторони
погодилися, що ринкова вартість
автомобіля становить 41 564 грн.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21 грудня 2007р. "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" роз'яснено,
що вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Оскільки спільне користування даним
автомобілем сторін неможливе, тому суд
вважає можливим залишити даний
автомобіль у власності позивача за
первісним позовом, стягнувши з неї на
користь відповідача половину ринкової
вартості автомобіля.

Встановлено, що в період шлюбу між
ОСОБА_2 та Кредитною спілкою
«Профспілкова скарбниця» укладено
кредитний договір №3240-Ю від 02.11.2012 року
на суму 12000 грн. В судовому засіданні
позивачка ОСОБА_1 не заперечила, що
після розірвання шлюбу відповідачем
ОСОБА_2 проводилася сплата
заборгованості за кредитом.

Згідно наданих відповідачем ОСОБА_2
квитанції про погашення кредиту
вбачається, що відповідачем ОСОБА_2
сплачено суму на погашення кредиту
22.08.2013 року в сумі 1200 грн., 10.09.2013 року - 990
грн., 09.07.2013 року - 1200 грн., 10.06.2013 року - 1200
грн.

Оскільки останній платіж 10.06.2013 року
був здійснений відповідачем в день
розірвання шлюбу, однак рішення суду
про розірвання шлюбу не набрало
законної сили, суд приходить до
висновку, що відповідачем ОСОБА_2
погашено кредит за свої особисті кошти
після розірвання шлюбу в сумі 3390 грн., а
тому з позивача ОСОБА_1 необхідно
стягнути компенсацію як різницю в 12
частці сплачених коштів за кредитним
договором від 02.11.2012 року №3240-Ю в
кредитній спілці «Профспілкова
скарбниця» в сумі 1695 грн.

На підставі вищевикладеного, суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_5 підлягають частковому
задоволенню та зустрічний позов ОСОБА_6
також підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 70, 71 СК України,
постановою від 21.12.2007 року N 11 Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 64, 88, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

В решті задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Визнати автомобіль ВАЗ -11183
«Калина» , державний номер НОМЕР_1, 2007
року випуску спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Залишити у власності ОСОБА_1
автомобіль ВАЗ -11183 «Калина» , державний
номер НОМЕР_1, 2007 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 12
частини автомобіля ВАЗ -11183 «Калина» ,
державний номер НОМЕР_1, 2007 року
випуску в розмірі 20782 (двадцять тисяч
сімсот вісімдесят дві) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 компенсацію як різницю в 12
частці сплачених коштів за кредитним
договором від 02.11.2012 року №3240-Ю в
кредитній спілці «Профспілкова
скарбниця» в рахунок погашення
кредиту в сумі 1695 (одна тисяча шістсот
дев'яносто п'ять) грн..

В решті задоволення позовних
вимог зустрічного позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання в зазначений строк
апеляційної скарги через
Вишгородський районний суд.

Суддя
О.І.Скарлат