Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_8,
третя особа - служба у справах дітей
Чернівецької міської ради, про
позбавлення батьківських прав за
касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення
Садгірського районного суду м.
Чернівці від 30 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 05 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що вона є матір'ю, а ОСОБА_8 -
батьком малолітнього ОСОБА_7, 2007 року
народження, проте протягом останніх
років відповідач належної уваги дитині
не приділяє, аліменти на його утримання
не сплачує, участі у вихованні та
матеріальній підтримці дитини не бере,
крім того, перешкоджає їй проводити
відпочинок за кордоном, оскільки не дає
відповідного дозволу на виїзд дитини.
На підставі вказаного, позивач просила
позбавити ОСОБА_8 батьківських прав
щодо малолітнього ОСОБА_7, 2007 року
народження.

Рішенням Садгірського районного суду
м. Чернівці від 30 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернівецької
області від 05 червня 2014 року, позов
задоволено. Позбавлено ОСОБА_8
батьківських прав по відношенню до
його малолітнього сина ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_8,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить вказані судові рішення
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із
доведеності позовних вимог, а саме щодо
того, що відповідач ухиляється від
своїх обов'язків по утриманню та
вихованню дитини, без поважних причин
не спілкується з дитиною, має значну
заборгованість по сплаті аліментів;
також суд зазначив, що відповідач не
надав доказів того, що він належним
чином виконує батьківські обов'язки по
відношенню до сина.

Проте погодитись з такими висновками
суду не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що у період з 15
квітня 2007 року по 15 липня 2009 року
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебували у
зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають
малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Шлюбні відносини між сторонами
припинені, дитина проживає разом із
матір'ю.

Відповідно до рішення апеляційного
суду Чернівецької області від 27 жовтня
2010 року з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6
стягуються аліменти на утримання
дитини у розмірі 400 грн щомісячно до
досягнення дитиною повноліття.

Органом опіки та піклування
Чернівецької міської ради надано
висновок про доцільність позбавлення
батьківських прав ОСОБА_8 щодо
малолітньої дитини. У висновку вказано,
що ОСОБА_8 не надав доказів того, що він
приймає участь у вихованні та
утриманні дитини, має заборгованість
зі сплати аліментів. Також у висновку
вказано, що ОСОБА_8 заперечує проти
позбавлення його батьківських прав та
вказує на відсутність для цього
відповідних правових підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» № 3 від 30
березня 2007 року роз'яснено, що,
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно утримують та ін.), що
надані батькам до досягнення дитино
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей. Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України. Ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27 лютого 1991 року №
789-ХІІ, держави-учасниці поважають
право дитини, яка розлучається з одним
чи обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками , за
винятком випадків, коли це суперечить
найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
крім того, відповідач категорично
проти позбавлення його батьківських
прав і прагне брати участь у вихованні
дитини, суди для правильного вирішення
даного спору повинні встановити чи
відповідач свідомо ухиляється від
виконання своїх батьківських
обов'язків, чи для цього є інші причини.

З урахуванням вказаного, суди дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову і позбавлення відповідача
батьківських прав, що призвело до
ухвалення судових рішень, які не
відповідають вимогам статей 213-214 ЦПК
України, а тому колегія суддів
приходить до висновку, що їх на
підставі ст. 338 ЦПК України
необхідно скасувати з передачею справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Садгірського районного суду м.
Чернівці від 30 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 05 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана