УХВАЛА

іменем україни

24 вересня 2014 року
м. Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 24 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
6 грудня 2006 року між банком та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, згідно умов якого позичальник
отримала кредит у розмірі 1 450 грн 40 коп.
зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком
повернення до 6 червня 2008 року. Оскільки
позичальник свої зобов'язання за цим
договором належним чином не
виконувала, на вимоги банку не
реагувала, утворилась заборгованість у
розмірі 21 889 грн 43 коп., яку позивач
просив стягнути на його користь з
відповідача.

Рішенням Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 22 січня 2014
року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково. Стягнуто з

ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
суму заборгованості у розмірі

8 747 грн 84 коп. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 24 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
позовна заява подана в межах строку
позовної давності, оскільки згідно з
Умовами надання споживчого кредиту
позивач мав право на списання коштів з
усіх поточних рахунків у валюті
кредиту при наявності необхідної суми
коштів (договірне списання). Оскільки
останнє списання відбулось 9 липня 2012
року, а банк звернувся з позовом до суду
у жовтні 2013 року, то строк позовної
давності ним не пропущено.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
позивач звернувся до суду із позовом з
пропуском строку позовної давності,
про застосування якого заявила
відповідачка, оскільки останнє
погашення заборгованості було
здійснено позичальником у лютому 2007
року, а списання коштів у період з 2009-2012
років банком з належних відповідачу
рахунків не свідчить про визнання
останньою свого боргу.

Проте не можна погодитись з такими
висновками апеляційного суду.

Судами встановлено, що 6 грудня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримала кредит у
розмірі 1 450 грн зі сплатою 12 % річних з
кінцевим строком повернення до 6 червня
2008 року. Згідно заяви від 6 грудня 2006
року ОСОБА_3 особистим
підписом підтвердила своє
ознайомлення з Умовами надання
споживчого кредиту та згоду на те, що
дана заява разом з запропонованими
банком Умовами і тарифами складає
кредитно-заставний договір.

Згідно п. 3.2.5 Умов позичальник доручає
банку списувати кошти з усіх поточних
рахунків у валюті кредиту та у валюті,
відмінної від валюти кредиту при
наявності на них необхідної суми
коштів, не наданих у кредит, у межах сум,
які підлягають сплаті банку за заявою
та цими умовами при настанні строків
встановленого законодавством порядку.
Списання коштів здійснюється
відповідно до встановленого
законодавством порядку.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк
може списати грошові кошти з рахунка
клієнта на підставі його
розпорядження. Грошові кошти можуть
бути списані з рахунка клієнта без його
розпорядження на підставі рішення
суду, а також у випадках, встановлених
законом або договором між банком і
клієнтом.

Згідно з п. 6.5 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Національного банку
України від 21 січня 2004 року № 22, якщо
кредитором за договором є банк, що
обслуговує платника, та право цього
банку на здійснення договірного
списання передбачається в договорі
банківського рахунку або іншому
договорі про надання банківських
послуг. Договір може містити
інформацію, яка потрібна банку для
списання ним коштів з рахунку платника.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 цього Кодексу для
окремих видів вимог законом може
встановлюватись спеціальна позовна
давніть: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін.

Згідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України
позовна давність переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Після переривання перебіг
позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Суд першої інстанції встановив, що
відповідачка згідно умов договору на
які вона погодилась, надала банку право
списувати кошти з усіх її поточних
рахунків при настанні строків
платежів, що і здійснювалось банком в
межах сум заборгованості та з
дотриманням вимог чинного
законодавства.

Проте апеляційний суд, не погодившись з
такими висновками районного суду,
вважав, що позивач звернувся до суду з
позовом після спливу строку позовної
давності, оскільки списання коштів
банком не свідчить про визнання
відповідачем свого боргу і підстав для
застосування ст. 264 ЦК України немає.

При цьому апеляційний суд не врахував,
що на протязі 2009-2012 років відбувалось
договірне списання, при цьому такі дії
банку відповідачем не оскаржені,
незаконними не визнані, тому на дані
правовідносини розповсюджуються
положення чч. 1, 3 ст. 264 ЦПК України.
Тобто, відрахування позовної давності
починається з моменту останнього
списання коштів з рахунків боржника.

Таким чином, апеляційний суд у
порушення ст. ст. 214, 303,
316 ЦПК України, не визначився з
початком перебігу строку позовної
давності, не перевірив розрахунки
банку та скасував рішення районного
суду з неправильних підстав, не
перевіривши при цьому його законність
та обґрунтованість. Саме з таких
підстав задовольнити прохання банку
про залишення без змін рішення
районного суду не можна.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 24 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко