У х в а л а

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Одеської міської
ради до ОСОБА_3, треті особи: Київська
районна адміністрація Одеської
міської ради, ОСОБА_4, інспекція
Державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області, про
звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки шляхом знесення
самочинно збудованого об'єкту
нерухомості; за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, треті особи: Одеська міська
рада, Київська районна адміністрація
Одеської міської ради, про усунення
перешкод та зобов'язання встановити
межу між земельними ділянками згідно
державних актів за касаційними
скаргами Одеської міської ради та
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Одеської області від 08 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року Одеська міська рада
звернулася до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що ОСОБА_3 самовільно
зайняла земельну ділянку загального
користування, площею 14 кв. м,
розташовану по АДРЕСА_1, яка перебуває у
комунальній власності Одеської
міської ради, та встановила на ній
кам'яний паркан. Ураховуючи викладене,
позивач просив зобов'язати
відповідачку власними силами та за
свій рахунок привести самовільно
зайняту земельну ділянку до
попереднього стану шляхом знесення
самочинно зведеного кам'яного паркану.

У липні 2012 року ОСОБА_4 в якості третьої
особи з самостійними вимогами
звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_3, посилаючись на те, що вона є
власником земельної ділянки по
АДРЕСА_2. Відповідачка, яка є власником
сусідньої земельної ділянки,
встановила між їхніми земельними
ділянками кам'яний паркан, що потягло
затінення частини її земельної ділянки
та підвищення вологості на ній.
Враховуючи викладене та посилаючись на
те, що паркан встановлено на її
земельній ділянці, позивачка просила
зобов'язати відповідачку за свій
рахунок знести паркан, що розділяє їхні
земельні ділянки, відновити межу між
їхніми земельними ділянками та
встановити паркан, який пропускає
повітря та сонячні промені.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2014 року позов
Одеської міської ради задоволено.
Зобов'язано ОСОБА_3 власними силами та
за свій рахунок привести до
попереднього стану самовільно зайняту
земельну ділянку шляхом знесення
самочинно збудованого кам'яного
паркану, розташованого по АДРЕСА_1. У
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 08 травня 2014 року рішення
районного суду в частині задоволення
позову Одеської міської ради
скасовано. У позові Одеської міської
ради відмовлено. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційних скаргах Одеська міська
рада та ОСОБА_4 просять скасувати
рішення апеляційного суду, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Судові рішення в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_4 не
оскаржені, тому в касаційному порядку
не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційні скарги підлягають
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов Одеської
міської ради та зобов'язуючи
відповідачку знести кам'яний паркан,
суд першої інстанції виходив із того,
що на земельній ділянці, яка належить
до земель комунальної власності та є
землями загального користування, які
їй не передавалися, відповідачка
самовільно встановила паркан, чим
збільшила розмір своєї земельної
ділянки на 14 кв. м та порушила права
Одеської міської ради як власника цієї
ділянки.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
спірний кам'яний паркан встановлено на
належній відповідачці земельній
ділянці, а вилучення у неї частини цієї
земельної ділянки позивачем не
доведено.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 належить
земельна ділянка, площею 0,0524 га,
розташована по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, Одеська міська рада
посилалась на те, що ОСОБА_3 самовільно
встановила на земельній ділянці,
площею 14 кв. м, яка межує з її земельною
ділянкою, проте належить до земель
комунальної власності, кам'яний паркан
та незаконно використовує цю земельну
ділянку, про що Головне управління
Держкомзему в Одеській області склало
відповідні акт і припис.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом,
зокрема, відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення районного суду, не врахував та
не спростував встановлених ним
фактичних обставин справи, зокрема
того, що земельна ділянка, на якій
відповідачка розмістила кам'яний
паркан, відноситься до земель
комунальної власності та належить
Одеській міській раді і їй у
користування чи у власність у
визначеному законом порядку не
передавалася.

Посилання апеляційного суду на те, що
після смерті у 2001 року батька до
відповідачки перейшло право
користування земельною ділянкою,
площею 0,0543 га, у тому числі й земельною
ділянкою, на якій розташований спірний
паркан, є безпідставними, оскільки 02
лютого 2006 року їй видано державний акт
про право власності на земельну
ділянку, площею 0,0524 га, а інших
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку в межах, про які
зазначає апеляційний суд,
відповідачкою не надано. Тобто вона має
право володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою в
межах, визначених державним актом.
Згідно ст. 116 ЗК України лише органом
виконавчої влади чи органом місцевого
самоврядування може бути передано
державні (комунальні) земельні ділянки
у власність чи користування іншій
особі.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 без
відповідного дозволу та за відсутності
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку самовільно
встановила на ній кам'яний паркан, що є
порушенням законних прав та інтересів
Одеської міської ради, позов останньої
підлягає задоволенню.

Таким чином, районний суд правильно
встановив усі фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору, вірно визначився із
тим, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню, правильно та
обґрунтовано зобов'язав відповідачку
привести самовільно захоплену
земельну ділянку до попереднього стану
шляхом знесення самочинно зведеного
паркану.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Одеської міської ради
та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 08 травня 2014 року скасувати,
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2014 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська