У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 року м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Коротуна В.М.,Ступак О.В.,
Попович О.В., Штелик С.П.розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
договору дарування недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 19 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8
про визнання договору дарування
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 09 листопада 2007 року
між сторонами було укладено договір
дарування, за умовами якого ОСОБА_6
подарувала, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (яка
згодом змінила прізвище на «ОСОБА_8»)
прийняли в дар безоплатно нерухоме
майно - житловий будинок АДРЕСА_1 з
усіма господарськими спорудами та
будівлями для його обслуговування.

Посилаючись на те, що вказаний правочин
було вчинено в наслідок помилки,
оскільки ОСОБА_6 мала на меті укладення
договору довічного утримання,
позивачка просила суд задовольнити
позов.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 04 квітня 2014 року у
позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 19 травня
2014 року скасовано рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 04 квітня 2014 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 09
листопада 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
ОСОБА_8.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права
власності відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 19 травня 2014 року і
залишення в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи нове рішення про
задоволення позову, апеляційний суд
виходив із того, що оспорений договір
порушує права позивачки, оскільки в
силу похилого віку та стану здоров'я,
укладаючи з відповідачками договір
дарування від 09 листопада 2007 року,
ОСОБА_6 мала на меті відчуження
спірного будинку за умови її довічного
утримання.

Проте цей висновок суперечить вимогам
закону й матеріалам справи з огляду на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (частина 1 та 2
статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є матір'ю
ОСОБА_7 та бабусею ОСОБА_8 (яка згодом
змінила прізвище на «ОСОБА_8»).

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом,виданого
державним нотаріусом Першої
миколаївської державної нотаріальної
контори 19 вересня 2002 року за реєстровим
№ 6-648 позивачці на праві власності
належав житловий будинок АДРЕСА_1.

09 листопада 2007 року між сторонами було
укладено договір дарування, за умовами
якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 прийняли в дар безоплатно
нерухоме майно - житловий будинок
АДРЕСА_1 з усіма господарськими
спорудами та будівлями для його
обслуговування.

Відповідно до статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями частин 1-3, 5 та 6
статті 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

В позовній заяві ОСОБА_6 вказує на те, що
вказаний правочин було вчинено нею
внаслідок помилки, оскільки вона мала
на меті укладення договору довічного
утримання, а тому договір дарування від
09 листопада 2007 року підлягає визнанню
недійсним на підставі статті 229 ЦК
України.

За положеннями частини 1 статті 229 ЦК
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Воля особи до вчинення правочину і
результат правочину не узгоджуються в
разі помилки, якщо вона має істотне
значення. Такими є помилки щодо
правової природи правочину, його
змісту, предмета, ціни, сторони, якості
об'єкта тощо. Найчастіше хибне
сприйняття стосується правової
природи та предмета правочину, що може
виникнути при визначенні тотожності
предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати або,
навпаки, бути відсутніми саме на момент
вчинення правочину. Сторона на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка насправді мала місце та
надати відповідні докази, які б
свідчили про її помилку, зокрема, щодо
правової природи правочину.

Також, пунктом 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що відповідно до статей 229 -
233 ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивачка на підтвердження своїх
позовних вимог не надала суду докази
того, що станом на момент укладення
договору дарування від 09 листопада 2007
року вона мала намір укласти договір
довічного утримання та докази, які б
свідчили про досягнення між сторонами
згоди з усіх істотних умов такого
договору.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що заслуговують на увагу
та підтверджені матеріалами справи
доводи касаційної скарги відносно
того, що суд апеляційної інстанції
залишив поза увагою те, що на момент
розгляду справи подарований
відповідачам житловий будинок був
добудований, розподілений між ними з
виділенням частини домоволодіння
ОСОБА_8 в частину будинку з окремою
адресою, відповідно до рішення
виконавчого комітету Миколаївсьекої
міської ради № 1741 від 26 серпня 2009
року, що не оспорювалось позивачкою,
яка проживає разом із відповідачами.

Також, узгоджуються з матеріалами
справи доводи касаційної скарги
відносно того, що ОСОБА_6 з моменту
укладення договору дарування у 2007 році
та до моменту звернення з позовом до
суду у 2013 році, проживаючи з
відповідачами, не заявляла про свою
незгоду з укладеним договором
дарування та не порушувала питання про
визнання його недійсним.

Із доводами касаційної скарги відносно
відсутності підстав для задоволення
позову та визнання недійсним договору
дарування, виходячи з положень статті
229 ЦК України, також можна погодитись з
огляду на наступне.

Правочини, вчинені під впливом
помилки, відносять до правочинів з
вадами внутрішньої волі, яка могла
сформуватися в умовах неправильного
уявлення особи про обставини, що мають
істотне значення для вчинення
правочину.

Ігнорування справжньої волі особи, яка
вчиняє правочин під впливом помилки,
було б неправильним. Однак, визнавати
недійсним будь-який правочин, в якому
внутрішня воля сформувалась під
впливом неправильних уявлень, було б
теж неправильно, оскільки це впливає на
стабільність цивільного обороту й
охорону прав ті інтересів інших осіб.

З огляду на це, можливість оспорювання
правочинів, вчинених унаслідок
помилки, має відбуватися в умовах
чіткого та однозначного тлумачення
положень статті 229 ЦК України щодо
видів помилок, що мають істотне
значення, кола суб'єктів, які можуть
оспорювати правочин та його правових
наслідків, що дозволить забезпечити
баланс інтересів у цивільному обороті.

Конструкція правочину, вчиненого під
впливом помилки, побудована за моделлю
оспорюваного правочину, тобто в
кожному конкретному випадку існує
спір щодо формування волевиявлення
учасника правочину внаслідок помилки і
необхідно довести, що така помилка мала
місце.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції правильно виходив з того,
що позивачкою не доведено, що на момент
укладення договору дарування від 09
листопада 2009 року мала місце помилка
стосовно правової природи правочину
та наявність обставин, які зумовлюють
визнання вказаного договору дарування
недійсним, а укладаючи спірний договір
ОСОБА_6 усвідомлювала умови
правочину і його правові наслідки.

При цьому, суд першої інстанції
обґрунтовано вказував на те, що акт
обстеження проживання ОСОБА_6, який
складений 24 вересня 2013 року не
може бути належним доказом на
підтвердження позовних вимог у справі,
що розглядається, оскільки викладені в
ньому відомості стосуються умов
проживання ОСОБА_6 та її відносин з
донькою ОСОБА_7

До таких висновків суд першої
інстанції дійшов на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується з такими висновками
суду першої інстанції.

Натомість визнати законними та
обґрунтованими висновки суду
апеляційної інстанції не можливо з
огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції,
задовольняючи позов, в порушення вимог
статей 10, 60, 213, 214, 303, 316 ЦПК України не
перевірив належним чином всі надані
позивачем докази та не дав їм належної
правової оцінки, зокрема, не врахував,
що листи Центрального районного
відділу Миколаївського міського
управління МВС України від 24 грудня 2012
року та від 08 лютого 2013 року, а також акт
обстеження умов проживання ОСОБА_6 від
24 вересня 2013 року не можуть бути
доказом помилки позивачки щодо
правової природи правочину при
укладені між сторонами договору
дарування від 09 листопада 2011 року, що
призвело до неправильного вирішення
спору.

Відповідно до статті 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону, то рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення районного суду -
залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 19 травня
2014 року скасувати, а рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 04 квітня 2014 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун О.В. Ступак О.В. Попович С.П.
Штелик