У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
збільшення розміру аліментів та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про зменшення розміру аліментів за
касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 2 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
31 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулась
до суду із зазначеним позовом,
мотивуючи його тим, що на підставі
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 лютого 2009 року з
відповідача на її користь стягуються
аліменти на утримання їх
неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1
700 грн щомісячно, починаючи з 30 вересня
2008 року, до досягнення дитиною
повноліття. Позивачка вважала, що
матеріальний стан ОСОБА_4 значно
покращився, тому він має можливість
сплачувати грошові кошти на утримання
сина в більшому розмірі.

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_3 просила суд збільшити розмір
аліментів, які підлягають стягненню з
відповідача на утримання сина ОСОБА_5, з
1 700 грн до 6 000 грн.

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом про
зменшення розміру аліментів, мотивуючи
його тим, що його матеріальний стан
значно погіршився, і, крім цього, він
має надавати утримання донці ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, тому не має можливості
сплачувати аліменти в розмірі 1 700 грн.

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_4 просив суд зменшити розмір
аліментів, які стягуються із нього на
користь ОСОБА_3 на підставі
рішення Київського районного суду
м. Одеси від 27 лютого 2009 року, з 1 700 грн
до 800 грн щомісячно і до досягнення
дитиною повноліття.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 2 липня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 31 жовтня 2013 року, у
задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення в частині
відмови у задоволенні первісного
позову і ухвалити нове рішення у цій
частині, яким збільшити розмір
аліментів, визначений за рішенням суду,
до 6 000 грн, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

ОСОБА_4 у касаційної скарзі просить
скасувати судові рішення в частині
вирішення зустрічного позову і
постановити нове, яким зменшити розмір
аліментів, визначений рішенням суду, до
800 грн, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає
відхиленню, а касаційна скарга ОСОБА_4 -
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судами встановлено, що на підставі
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 лютого 2009 року з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на
утримання їх неповнолітнього сина
ОСОБА_5 у розмірі 1 700 грн щомісячно,
починаючи з 30 вересня 2008 року, до
досягнення дитиною повноліття (а. с.
22-23).

За змістом ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька і
(або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181
СК України).

Частина перша статті 192 СК України
передбачає можливість зменшення або
збільшення за рішенням суду розміру
аліментів, визначених за рішенням суду
або за домовленістю між батьками, за
позовом платника або одержувача
аліментів у разі зміни матеріального
або сімейного стану, погіршення або
поліпшення здоров'я когось із них та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК
України, розмір аліментів, визначений
за рішенням суду, не вважається
незмінним. Отже, у зв'язку із значним
покращенням матеріального стану
платника аліментів інший з батьків
може подати до суду заяву про
збільшення розміру аліментів. Значне
погіршення матеріального стану
платника аліментів може бути
підставою для звернення з вимогою про
зменшення розміру аліментів.

Відмовляючи ОСОБА_3 у збільшенні
розміру аліментів, визначених за
рішенням суду, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що суттєвого підвищення матеріального
стану платника аліментів ОСОБА_3 не
довела.

Такі висновки суду ґрунтуються на
фактичних обставинах, встановлених
судом, і відповідають вимогам закону з
наступних підстав.

Суттєве покращення матеріального
стану платника аліментів ОСОБА_3
обґрунтувала отриманням ним доходів у
Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Тирас», Товаристві з
обмеженою від повільністю «Бриз»,
Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Орієнт»,
Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Рутбауер», від
діяльності як приватного підприємця
та вказувала на придбання ним трьох
дорогих автомобілів.

Суди, встановивши, що ОСОБА_4 продав
кілька ненових автомобілів і придбав у
2010 році один новий, яким користується
на час вирішення спору, за умови
недоведеності ОСОБА_3, різниці між
вартістю проданих автомобілів і
вартістю нового автомобіля, дійшли
висновку про недоведеність покращення
матеріального стану ОСОБА_4 Крім
цього, як приватний підприємець він
дохід не отримував, а заробітна плата у
Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Тирас» і Товаристві
з обмеженою відповідальністю
«Рутбауер» з 1 січня 2011 року по третій
квартал 2013 року у сумі склала 47 355 грн,
що також не свідчить про наявність
обставин для збільшення розміру
аліментів.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, дослідивши
докази у справі, дав їм належну оцінку
і, з урахуванням встановлених обставин
справи, і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України
обґрунтовано дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог у
зв'язку з їх недоведеністю.

Відмовляючи ОСОБА_4 у зменшені розміру
аліментів, суд першої інстанції
виходив з недоведеності позовних
вимог, вказавши на неспростування ним
тверджень ОСОБА_3 про отримання інших
доходів, не зазначених у довідці про
заробітну плату.

Суд апеляційної інстанції, погодившись
з рішенням суду першої інстанції,
виходив також з відсутності відомостей
про дохід ОСОБА_4 протягом лютого
2009 року-січня 2010 року, зробивши
висновок про необхідність їх
встановлення з рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 жовтня 2012 року,
постановленого у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зміну розміру
аліментів і за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
додаткових витрат на дитину.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Вищезазначеним вимогам процесуального
закону рішення судів першої та
апеляційної інстанцій в частині
вирішення зустрічного позову не
відповідають, оскільки зроблені при
неповному з'ясуванні всіх обставин
справи, з неправильним застосуванням
норм матеріального права та порушенням
норм процесуального права з огляду на
наступне.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі
(частин 1 статті 11 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Звертаючись до суду із зустрічним
позовом про зменшення розміру
аліментів, визначеного за рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
27 лютого 2009 року, ОСОБА_4 зазначав, що
його матеріальний стан значно
погіршився, він працює у Товаристві з
обмеженою відповідальністю
«Рутбауер», підприємницьку діяльність
не здійснює. На підтвердження підстав
позову ОСОБА_4 надав довідки про
заробітну плату в Товаристві з
обмеженою відповідальністю
«Рутбауер», починаючи з грудня 2012 року,
та відомості з центральної бази даних
Державного реєстру фізичних осіб
Державної податкової служби України
про суми виплачених доходів за період з
листопада 2011 року по травень 2013 року
включно.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4,
суд апеляційної інстанції погодився з
висновками суду першої інстанції, і,
крім цього, вказав на відсутність
відомостей про дохід ОСОБА_4 за період з
лютого 2009 року по січень 2010 року, що
унеможливлює встановлення обставин
щодо погіршення матеріального стану
платника аліментів. Підставою для
необхідності з'ясування цієї обставини
вказав рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 жовтня 2012 року,
постановлене у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зміну розміру
аліментів і за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
додаткових витрат на дитину.

Проте судом апеляційної інстанції не
враховано, що обставини щодо
погіршення матеріального стану
платника аліментів, в тому числі
протягом лютого 2009 року-січня 2010 року,
були предметом розгляду іншої справи,
яка судами вирішена (рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 жовтня 2012 року).

Не визначившись із предметом
доказування, суд апеляційної інстанції
передчасно залишив без змін рішення
суду першої інстанції в частині
вирішення позову ОСОБА_4

Суд першої інстанції, відмовляючи у
позові про зменшення розміру
аліментів, у порушення вимог
цивільно-процесуального
законодавства, виходив з того, що
ОСОБА_4 не спростував твердження ОСОБА_3
про одержання ним інших доходів, не
зазначених у наданих довідках.

Помилково вважаючи пояснення ОСОБА_3
доказом, який мав бути спростований
ОСОБА_4, суд першої інстанції не
визначився, що є належними і
допустимими доказами погіршення
матеріального стану платника
аліментів, і як розподіляються
обов'язки з доведення обставин, що є
підставами позову, та ухвалив рішення,
яке законним і обґрунтованим в частині
вирішення зустрічного позову визнати
не можна.

На підставі зазначеного, судові
рішення в частині вирішення
зустрічного позову ОСОБА_4 відповідно
до вимог статей 336, 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи у цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції, у зв'язку із
порушенням судами норм матеріального
та процесуального закону.

Керуючись статтями 336,
338, 345 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 2 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
31 жовтня 2013 року в частині вирішення
зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення Київського
районного суду м. Одеси від 2 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 31 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І.Мартинюк

Судді:
В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

М.І.Наумчук