Справа № 492/1239/14-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

07 жовтня 2014 року
м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської
області у складі: судді Борисової С.П.,
при секретарі Каширній О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» про визнання
договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення сплаченого
реєстраційного платежу,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою, в якій просить визнати
недійсним договір фінансового лізингу
№ 010296 з додатками від 27.06.2014 року,
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» (далі-ТОВ «АвтоФінанс»)
сплачений реєстраційний платіж в сумі
19 500,00 грн., сплачену комісію за прийом
платежів згідно тарифів банку в сумі
195,00 грн., а також судові витрати по
справі. Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 27.06.2014 року між ним
та ТОВ «АвтоФінанс» було укладено
договір фінансового лізингу № 010296 з
додатками, предметом якого є трактор
МТЗ 892.2., вартістю 195 000,00 грн. Позивач
оплатив рахунок на суму 19 500,00 грн. з
зазначенням призначення платежу
комісія за організацію договору № 010296,
як було домовлено під час попередніх
переговорів. Але компанія відмовилась
передавати трактор з посиланням на те,
що договором передбачено сплату 50% від
вартості предмету лізингу, а сплачена
ним сума є комісією за організацію та
оформлення договору. Таким чином, під
час попередніх переговорів
представником компанії введено
позивача в оману щодо умов виконання
договірних зобов'язань. Після
підписання і вивчення змісту договору
стало зрозуміло, що сплачені кошти не
повернуть, та можливості розірвати
договору немає, оскільки договір
зовсім не передбачає можливості
розірвання договору з ініціативи
лізингоодержувача, що є порушенням
його прав як споживача, передбачених
Законом України «Про захист прав
споживачів» та Законом України «Про
фінансовий лізинг». Аналіз як самого
договору так і Додатків до нього
свідчить про нечесну підприємницьку
діяльність, яку проводить відповідач,
метою якої є залучення сторонніх
фінансових ресурсів для власних потреб
та небажання продавати визначений
видом діяльності товар і надавати
фінансові послуги, а якщо вони і будуть
надаватися, то лише на розсуд
відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав та просив
задовольнити позов у повному обсязі,
оскільки положення п.п. 10.11 розділу 10
договору фінансового лізингу № 010296 від
27.06.2014 року є несправедливими та
незаконними і встановлюють жорстку
відповідальність за порушення умов
договору лише споживача, усувають
відповідальність відповідача, не
надають право споживачу вимагати
дострокового розірвання договору,
передбачають покладення на споживача
штрафу за дострокове розірвання
договору, і надають відповідачу право
не повертати суму комісії за
організацію договору у випадку
дострокового розірвання договору
споживачем.

Представник відповідача звернувся до
суду з заявою про розгляд справи за
його відсутності. Крім того,
представник відповідача звернувся до
суду з запереченнями на позов, в яких
посилався на те, що 27.06.2014 року між
сторонами було укладено договір
фінансового лізингу № 010296 з
відповідними додатками до нього. За
умовами договору відповідач придбає у
власність предмет лізингу і надає його
позивачу за плату у тимчасове
володіння та користування на умовах
даного договору. Позивач особисто
підписав кожну сторінку договору.
Договір повністю відповідає вимогам
діючого цивільного законодавства
України, умови викладені детально і
ясно, а тому позивач мав повну і
достовірну інформацію про послуги
відповідача та порядок їх надання. На
виконання умов договору 27.06.2014 року
позивачем було здійснено оплату
комісії за організацію договору
лізингу в розмірі 19 500,00 грн. Оскільки
позивачем не було сплачено
передбачений договором авансовий
внесок у розмірі 50% від вартості товару,
у відповідача відсутня можливість
передати обраний ним товар у володіння
та користування позивача. Умовами
договору передбачено, що у випадку
розірвання договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 30% від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається. На підставі викладеного
просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
в сукупності наявні у справі докази,
вважає, що у задоволенні позовної заяви
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Між сторонами склалися правовідносини,
що випливають з договору фінансового
лізингу, які регулюються параграфом 6
Лізинг ЦК України, Законом України «Про
фінансовий лізинг», умовами договору
фінансового лізингу № 010296 від 27.06.2014
року, укладеного між сторонами, Законом
України «Про захист прав споживачів».

27.06.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» та ОСОБА_1 укладено
договір фінансового лізингу № 010296 з
відповідними додатками до нього.
Предметом договору є трактор МТЗ 892.2.,
вартістю 195 000,00 грн. (а.с. 9-18).

Пунктом 1.7. договору фінансового
лізингу № 010296 передбачено, що предмет
договору передається в користування
лізингоодержувача протягом строку,
який становить не більше 120 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії по
організації та оформлення даного
договору (10% від вартості предмета
лізингу) та комісії за передачу
предмета лізингу (3% від вартості
предмета лізингу).

Згідно з п. 8.2.1. вищезазначеного
договору, перший лізинговий платіж
складається із: комісійної винагороди
лізингодавця за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладенням
цього договору, яка розраховується як
комісія за організацію, яка визначена у
додатку № 1 до даного договору.

Відповідно до п. 10.11. розділу 10 договору
фінансового лізингу № 010296 від 27.06.2014
року, укладеного між сторонами, у
випадку розірвання даного договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 30 % від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
договору лізингоодержувачу не
повертається.

27.06.2014 року ОСОБА_1 оплатив комісію в
сумі 19 500,00 грн. за організацію та
оформлення договору в розмірі 10% від
вартості предмету лізингу відповідно
до п. 1.7. договору, що підтверджується
квитанцією № 532710001 від 27.06.2014 року (а.с.
19- 20).

Згідно зі ст. 129 Конституції України
основними засадами судочинства є
рівність усіх учасників процесу перед
законом і судом, змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансова установа
- юридична особа, яка відповідно до
закону надає одну чи декілька
фінансових послуг, а також інші послуги
(операції), пов'язані з наданням
фінансових послуг, у випадках, прямо
визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг.

Виходячи зі змісту положень Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» юридична особа, яка
надає фінансову послугу має бути
внесена до державного реєстру
фінансових установ.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
регулювання ринків фінансових послуг»
від 2 червня 2011 року № 3462 - VІ (введено в
дію з 09 січня 2012 року) доповнено пунктом
11- 1, яким включено до переліку
фінансових послуг адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах, на виконання якого
Нацкомфінпослуг розпорядженням від 9
жовтня 2012 року № 1676 затверджено
Ліцензійні умови провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах.

В судовому засіданні встановлено, що
ТОВ «Автофінанс» є фінансовою
установою та мало право здійснювати
діяльність з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах без включення
підприємства до державного реєстру
фінансових установ.

Крім того, Законом України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» від 2 червня 2011 року
№ 3462 - VІ внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про фінансові послуги» та
доповнено п. 111 , відповідно до якого до
фінансових послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган) (далі - Нацкомфінпослуг),
затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах (далі -
Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід
зробити висновок про те, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Як убачається з наведеного,
законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
«пірамідальна схема» та «придбання
товарів у групах». Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній
ознаці відсутності «пірамідальної
схеми» згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів» -
це товарність схеми, тобто
передбачення надання споживачу товару
в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у
групах придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш «активними», за
умови виконання ними умов договору.

Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний (у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення «пірамідальної
схеми».

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року №6-40цс13 у справі за
позовом про визнання угоди недійсною,
відшкодування майнової та моральної
шкоди, яка, відповідно до положень ст.
360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх
судів України.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

З урахуванням наведеного вище та
встановлених обставин справи, судом не
було встановлено підстав для визнання
недійсним договору фінансового
лізингу № 010296 з додатками від 27.06.2014
року, укладеного між позивачем та
відповідачем, а також не виявлено ознак
його нікчемності. Судом не встановлено
ведення відповідачем нечесної
підприємницької діяльності, а також, що
умови оспорюваного позивачем
правочину є несправедливими по
відношенню до нього.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачає
різні взаємовиключні підстави
визнання угод недійсними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», тобто умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Умови договору, які можуть бути
несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18
цього Закону.

Таким чином, для кваліфікації умов
договору несправедливими необхідна
наявність одночасно таких ознак: умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); умови договору призводять
до істотного дисбалансу договірних
прав та обов'язків сторін; умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Проте позивачем не доведено, у чому
саме полягає несправедливість
договору фінансового лізингу, оскільки
сам договір містить 14 самостійних
розділів, які регулюють різні за своїм
змістом права та обов'язки як
відповідача, так і позивача, не вказав
чи є зазначені ним обставини
відповідно до цієї норми підставою для
визнання недійсним договору.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» (далі - Закон )
фінансовий лізинг - це вид
цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: а) суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу; б)
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; в) компенсацію
відсотків за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 даного
Закону лізингоодержувач має право
відмовитися від договору лізингу в
односторонньому порядку, письмово
повідомивши про це лізингодавця, у разі
якщо прострочення передачі предмета
лізингу становить більше 30 днів, за
умови, що договором лізингу не
передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
лізингоодержувач має право вимагати
розірвання договору лізингу або
відмовитися від нього у передбачених
законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий
лізинг чітко передбачено порядок,
умови та наслідки розірвання договорів
фінансового лізингу
лізингоодержувачами в односторонньому
порядку, тобто законодавством
передбачена можливість відмовитись
від правочину в разі неналежного
виконання лізингодавцем умов договору,
а саме лише у разі затримки передачі
товару в користування, в інших випадках
сторони мають обов'язково керуватись
умовами договору. Зазначеним
спростовується позиція позивача про
невизначеність у договорі умов його
розірвання лізингоодержувачами в
односторонньому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до п. 10.11. розділу 10 договору
фінансового лізингу у випадку
розірвання даного договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 30 % від
сплаченої суми авансових платежів. У
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається.

Таким чином, вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача сплаченої ним
комісії за умовами договору
фінансового лізингу задоволенню не
підлягають.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов`язується передати другій стороні
(лізингоодержувачу) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте їм без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем на певний строк і
встановлену плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про фінансовий лізинг» істотними
умовами договору лізингу є: предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд вважає, що обставини, на які
посилається позивач, не встановлені
судом і не підтверджені наданими суду
доказами.

Судом встановлено, що сплачена
позивачем сума 19 500,00 грн. є комісією за
організацію та оформлення договору (10 %
від вартості предмету лізингу) і є
однією з умов, що передбачена п. 1.7.
договору (а.с. 9-зворот), з якою позивач
ознайомився, про що свідчить його
підпис на сторінці договору.

Таким чином, суд приходить до
однозначного висновку про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 10, 15, 30, 57- 60, 64, 88, 209, 212- 215
ЦПК України, суд -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс»» про визнання
договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення сплаченого
реєстраційного платежу, відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через Арцизький
районний суд Одеської області шляхом
подання апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи судом
апеляційної інстанції.

СУДДЯ

Арцизького районного суду