Якимівський районний суд
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

2/330/534/2014

Справа № 330/1944/14-ц

"12" грудня 2014 р. Якимівський районний
суд 3апорізької області у складі:

головуючого судді - Федорець С.В.

при секретарі - Подзолковій В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у смт Якимівка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до відділу
Держземагенства в Якимівському районі
Запорізької області, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Кирилівської селищної ради
Якимівського району Запорізької
області, третя особа - Обслуговуючий
кооператив «Любава» про визнання
недійсним та скасування державного
акту про право власності на земельну
ділянку, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів про визнання недійсним та
скасування державного акту про право
власності на земельну ділянку, за
наступними підставами.

У власності позивача на підставі
свідоцтва про право власності від
17.12.2012 року № 566 знаходиться ? частина
літнього будинку на території б/в
«Любава», інша ? частина перебуває у
власності обслуговуючого кооперативу
«Любава». Як зазначає позивач, частина
пляжу площею 0,0812га перед зазначеним
будинком була передана у власність
ОСОБА_2, який придбав цю земельну
ділянку на підставі договору
купівлі-продажу від 28.07.2010 року у
ОСОБА_3, якій, в свою чергу, земельна
ділянка належала на підставі
державного акту про право власності на
землю серії ЯК №900553 від 27.06.2010 року.
Позивач вказує, що фактично спірна
земельна ділянка знаходиться в пляжній
зоні на відстані менш, ніж 50 метрів від
лінії моря, що порушує вимоги
Земельного та Водного Кодексів України
щодо режиму прибережної захисної смуги
морів та морських заток, а саме -
можливість перебування земельної
ділянки, розташованої в межах
100-метрової прибережної зони лише у
власності держави або органів
місцевого самоврядування.

На підставі викладеного позивач
просить скасувати державний акт про
право власності на земельну ділянку
серії ЯК №900553 виданий 27.06.2010 року
відділом Держкомзему України в
Якимівському районі, кадастровий номер
:11:003:0172, на ім'я ОСОБА_3.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та на їх задоволенні
наполягає.

Відповідачі та представники
відповідачів, а також представник
третьої особи у судове засідання не
з'явилися повторно, про причини неявки
суд не повідомили, тому суд визнає
неявку цих осіб повторно з неповажних
причин та вважає за можливе слухати
справу у їх відсутність.

При цьому представник відповідача
ОСОБА_2 надав суду письмові заперечення
проти позову, з яких вбачається, що
позов він не визнає повністю, оскільки,
так як ОСОБА_3 набула право власності на
підставі договору купівлі-продажу,
тобто була добросовісним набувачем,
тому держакт про право власності на цю
земельну ділянку є законним і не може
бути скасованим. Крім того, враховуючи
те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу
зазначеної земельної ділянки, право
власності ОСОБА_3 вважається погашеним,
тобто держакт, який просить скасувати
позивач, вже є недійсним та не підлягає
скасуванню. Також у запереченнях
зазначено, що позивачем не надано
жодних доказів на те, що ОСОБА_2
збирається здійснювати будівництво на
спірній земельній ділянці, а також щодо
порушення останнім норм водного чи
земельного законодавства України.
Враховуючи вище наведене, представник
відповідача просить у задоволенні
позову відмовити повністю.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши
пояснення представника позивача, суд
приходить до висновку про те, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, згідно до наданої копії свідоцтва
про право власності (а.с. 5), виданого на
підставі рішення Кирилівської
селищної ради №566 від 04.12.2012 року (а.с. 6),
позивачеві на праві часткової спільної
власності належить ? частина літнього
будиночку на базі відпочинку «Любава»
на Федотовій Косі Кирилівської
селищної ради Якимівського району
Запорізької області.

У відповідності до наданої копії
державного акту на право власності на
земельну ділянку (а.с. 4), ОСОБА_3
належить земельна ділянка площею 0,0812га
на території Кирилівської селищної
ради.

Зазначена земельна ділянка, як
зазначає позивач, знаходиться в межах
прибережної 100-метрової зони, фактично
у пляжній зоні, перед будинком
позивача.

Ці факти ніким із сторін не
оспорюються, тому, на підставі ст. 60 ЦПК
України, суд вважає їх достовірно
встановленими.

Щодо інших доводів позивача, суд
виходить з наступного.

З приводу заявленої вимоги про
скасування держакту про право
власності на землю, представник
відповідача посилався на
ненаведеність доказів наявності
підстав припинення права власності, а
також на те, що на теперішній час право
власності ОСОБА_3 на дану земельну
ділянку припинено на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного між нею та
ОСОБА_2

Дійсно, як випливає з наданої копії
договору купівлі-продажу від 28.07.2010
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 54), спірна
земельна ділянка була придбана ОСОБА_2,
однак, чи отримувався ним держакт на
право власності на цю земельну ділянку
(з чим законодавець пов'язує виникнення
права власності на землю) і чи
скасовувався держакт на ім'я ОСОБА_3,
представником відповідача не
зазначено, а представник позивача у
судовому засіданні пояснив, що такою
інформацією він не володіє і не може
надати судові відповідні документи.

Крім того, суд приймає до уваги те, що
поняття визнання Державного акту на
право власності на земельну ділянку та
припинення права власності не є
тотожними. Також суд бере до уваги те,
що нормами ст. ст. 140, 143 ЗК України, на
які посилається представник
відповідача, передбачено підстави
припинення права власності на землю,
коли право власності набуто в
установленому законом порядку. Разом з
тим, державний акт на право власності
на земельну ділянку оспорюється у
зв'язку з незаконним набуттям права
власності на земельну ділянку.

Подібна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
19 червня 2013 року № 6 - 57 цс 13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
усіх судів України.

При розгляді питання законності
отримання держакту про право власності
на спірну земельну ділянку, суд
враховує наступне.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. З ВК України усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст. 3 ВК України визначено, що до
водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України
та ст. 4 ВК України до земель водного
фонду належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст.
58 ЗК України до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями с. 60 ЗК
України та ст. 88 ВК України вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів з урахуванням
містобудівної документації.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 88 ВК
України у межах існуючих населених
пунктів прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Відповідно до ст. 90 ВК України
прибережна захисна смуга уздовж морів,
морських заток і лиманів входить у зону
санітарної охорони моря і може
використовуватись лише для
будівництва санаторії та інших
лікувально-оздоровчих закладів, з
обов'язковим централізованим
водопостачанням і каналізацією.

Згідно зі ст. 59 ЗК України, ст. 85 ВК
України громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування можуть
передаватися земельні ділянки
прибережних захисних смуг лише на
умовах оренди для сінокосіння,
рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Водночас за змістом п. 2.9 Порядку № 434 у
разі відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486, з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК
України у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( п. «г» ч. З ст.
83 ЗК України).

Відповідно до п. 5 Порядку № 486 розміри і
межі водоохоронних зон визначаються
проектом на основі нормативне
технічної документації, а на землях
міст і селищ міського типу розмір
водоохоронної зони, як і прибережної
захисної смуги, встановлюється
відповідно до існуючих на час
встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (п. 10
зазначеного Порядку).

Отже, за системним аналізом
законодавства на час виникнення
правовідносин, відповідно до положень
ст. 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови
№ 486 розмір та межі прибережних
захисних смуг встановлювались за
проектами землеустрою (термін та зміст
за ст. ст. 50-54 Закону України «Про
землеустрій»), а на землях населених
пунктів відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови,
а при наданні в користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-16 цс 14 від 21 травня 2014 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. З ВК України усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст. З ВК України визначено, що до
водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України
та ст. 4 ВК України до земель водного
фонду належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст.
58 ЗК України до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями с. 60 ЗК
України та ст. 88 ВК України вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів з урахуванням
містобудівної документації.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 88 ВК
України у межах існуючих населених
пунктів прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Відповідно до ст. 90 ВК України
прибережна захисна смуга уздовж морів,
морських заток і лиманів входить у зону
санітарної охорони моря і може
використовуватись лише для
будівництва санаторії та інших
лікувально-оздоровчих закладів, з
обов'язковим централізованим
водопостачанням і каналізацією.

Згідно зі ст. 59 ЗК України, ст. 85 ВК
України громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування можуть
передаватися земельні ділянки
прибережних захисних смуг лише на
умовах оренди для сінокосіння,
рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Водночас за змістом п. 2.9 Порядку № 434 у
разі відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486, з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК
України у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( п. «г» ч. З ст.
83 ЗК України).

Відповідно до п. 5 Порядку № 486 розміри і
межі водоохоронних зон визначаються
проектом на основі нормативне
технічної документації, а на землях
міст і селищ міського типу розмір
водоохоронної зони, як і прибережної
захисної смуги, встановлюється
відповідно до існуючих на час
встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (п. 10
зазначеного Порядку).

Отже, за системним аналізом
законодавства на час виникнення
правовідносин, відповідно до положень
ст. 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови
№ 486 розмір та межі прибережних
захисних смуг встановлювались за
проектами землеустрою (термін та зміст
за ст. ст. 50-54 Закону України «Про
землеустрій»), а на землях населених
пунктів відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови,
а при наданні в користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-16 цс 14 від 21 травня 2014 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Враховуючи вище наведене, суд вважає
необґрунтованими посилання
представника відповідача на ненадання
позивачем доказів того, що спірна
земельна ділянка перебуває у
прибережній зоні і не може бути
передана у власність фізичної особи.

Таким чином, суд приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
позову та визнання недійсним і
скасування державного акту про право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№900553 виданий 27.06.2010 року відділом
Держкомзему України в Якимівському
районі, кадастровий номер :11:003:0172,
на ім'я ОСОБА_3.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 4, 88, 89
Водного Кодексу України, ст. ст. 21, 58 - 62,
84, 123 Земельного Кодексу України, ЗУ
«Про охорону земель», суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу
Держземагенства в Якимівському районі,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Кирилівської селищної
ради, третя особа: Обслуговуючий
кооператив "Любава" про визнання
недійсним та скасування державного
акту про право власності на земельну
ділянку задовольнити повністю.

Визнати недійсним та скасувати
Державний акт про право власності на
земельну ділянку серії ЯК № 900553
виданий 27.06.2010 року відділом
Держкомзему України в Якимівському
районі, кадастровий номер :11:003:0172
на ім'я ОСОБА_3 для ведення особистого
селянського господарства, розташовану
за адресою: Кирилівська селищна рада
Якимівський район Запорізька область.

Апеляційну скаргу на рішення може бути
подано до Апеляційного суду
Запорізької області безпосередньо
через Якимівський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення - у той
же строк з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ:
Федорець С.В.