У х в а л а

29 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука
М.А. суддів: Колодійчука В.М.,
Леванчука А.О., Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А., розглянувши
заяву ОСОБА_6 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 жовтня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_8, про застосування наслідків
недійсності договору позики та
стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із вказаним позовом, посилаючись
на те, що 10 грудня 2012 року рішенням
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська в справі за позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 визнано
недійсним договір позики, оформлений
розпискою від 18 квітня 2005 року.

Позивач просив суд застосувати
наслідки недійсності вказаного
договору позики від 18 квітня 2005 року,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, та
стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
грошові кошти в розмірі, що
еквівалентний 50 тис. доларів США.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 14 березня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 04 липня 2013 року, позов
ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі
399 500 грн. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 жовтня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено,
рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 14 березня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 04
липня 2013 року залишено без змін.

11 вересня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду касаційної інстанції із заявою
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 жовтня 2013 року з підстав,
передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Як на приклад неоднакового
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявник посилається на ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 липня 2012 року в справі за
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6
про визнання правочину недійсним.

Крім того, до заяви додано копії
постанов Верховного Суду України від 21
листопада 2012 року в справі про визнання
договору про дольову участь у
будівництві будинку та свідоцтва про
право власності на квартиру
недійсними, визнання права власності
на квартиру та виселення з неї, а також
від 06 листопада 2013 року в справі про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Заявником заявлено клопотання про
поновлення пропущеного ОСОБА_6
тримісячного строку на подачу вказаної
вище заяви.

Доводи заявленого клопотання
обґрунтовані тим, що заявник про
наявність ухвали касаційного суду від
03 жовтня 2013 року (про перегляд якої
подано заяву) дізнався із значним
запізненням оскільки не отримував від
касаційного суду поштової
кореспонденції з копією такої ухвали.

Копія судового рішення, про перегляд
якого подано заяву, була отримана
ОСОБА_6 лише 16 липня 2014 року в суді
першої інстанції після звернення
останнього до суду з відповідною
вимогою.

Статтею 73 ЦПК України визначено, що суд
поновлює або продовжує строк,
встановлений відповідно законом або
судом, за клопотанням сторони або іншої
особи у разі його пропущення з поважних
причин. Одночасно з клопотанням про
поновлення чи продовження строку
належить вчинити ту дію або подати той
документ чи доказ, стосовно якого
заявлено клопотання.

Доводи заявника щодо поважності
пропуску строку на подачу вказаної
вище заяви можна визнати поважними, у
зв'язку з чим заявлене клопотання
підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей 353
- 360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 липня 2012 року,
на яку здійснюється посилання, судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасовано, справу направлено
на новий розгляд до районного суду.
Таку ухвалу касаційним судом
постановлено на підставі ст. 338 ЦПК
України з врахуванням того, що судами
попередніх інстанцій при розгляді
справи було допущено порушення норм
процесуального права, в тому числі
неповно з'ясовано усі обставин справи,
що призвело до постановлення
незаконних судових рішень.

Відсутні підстави вважати, що в даному
випадку має місце неоднакове
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки касаційний суд при
постановленні вказаної вище ухвали від
25 липня 2012 року не висловлював правової
позиції щодо правильності
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права.

В пункті 9 вказаної постанови пленуму
ВССУ роз'яснено, що судовими рішеннями,
на які заявник посилається на
підтвердження підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК
України, можуть бути рішення:

- Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ;

- Вищого адміністративного суду
України;

- Вищого господарського суду України;

- Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України, ухвалені як
судом касаційної інстанції;

- апеляційних судів загальної
юрисдикції, як судів касаційної
інстанції в цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку цивільних справ було надано
Законом «Про внесення змін до Закону
України «Про судоустрій України» щодо
забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ» від 22 лютого 2007 року.

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним. Обов'язковою є
умова, щоб цими рішеннями, які набрали
законної сили, вирішено спір по суті, та
в них судом (судами) касаційної
інстанції неоднаково застосовано одні
й ті самі норми матеріального права.

Постанови Верховного Суду України від
21 листопада 2012 року, від 06 лютого 2013
року (додані до заяви), не відносяться
до судових рішень, на які може
здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_6 строк на подачу заяви
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 жовтня 2013 року.

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_8, про застосування наслідків
недійсності договору позики та
стягнення грошових коштів, за заявою
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 жовтня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді:В.М.
Колодійчук А.О. Леванчук Л.М.
Мазур В.А. Нагорняк