Справа №490/4061/14-ц 29.09.2014 29.09.2014 29.09.2014
Провадження №22-ц/784/2521/14
Головуючий у І інстанції Гуденко О.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

29 вересня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Яценко Л.В.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 07 серпня 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та зміну черговості права на
спадкування за законом, -

у с т а н о в и л а :

31 березня 2014 року ОСОБА_5 пред'явила до
ОСОБА_4 зазначений позов, який
обґрунтувала наступним.

З 1999 року і по ІНФОРМАЦІЯ_1 вона у своїй
квартирі АДРЕСА_1 проживала однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з батьком
відповідача - ОСОБА_6.

З грудня 2012 року ОСОБА_6 тяжко хворів, а
26 березня 2013 року висновком МСЕК йому
встановлено першу групу інвалідності,
через що він знаходився у безпорадному
стані й потребував постійного
стороннього догляду, який надавала
йому вона. Крім того, нею понесено
значні витрати на його лікування та
матеріальне забезпечення.

Його донька ОСОБА_4, яка є громадянином
Російської Федерації і мешкає в селищі
Сєвєрному Багратіонівського району
Калінінградської області, батьком
ніколи не опікувалася і будь-якої
допомоги не надавала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і позивач за
власний кошт здійснила його поховання,
виконала необхідні ритуальні обряди.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 22 вересня 2000 року,
зареєстрованого в КП ММБТІ 28 травня 2010
року, ОСОБА_6 за життя на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_2.

У зв'язку із його смертю відкрилася
спадщина на належне йому майно, в тому
числі і на указану квартиру.

Вважаючи себе спадкоємцем 4 черги, вона,
у встановлений законодавством строк,
подала до приватного нотаріуса
Миколаївського міського нотаріального
округу заяву про прийняття спадщини, що
відкрилася після смерті ОСОБА_6

Ця заява була прийнята і на її підставі
відкрита спадкова справа № 3/2014.

З такою ж заявою до того ж нотаріуса, як
спадкоємець першої черги, звернулася
донька ОСОБА_6, у зв'язку з чим виникла
необхідність змінити черговість
одержання права на спадкування.

Посилаючись на виписані обставини,
просила позов задовольнити, встановити
факт її проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 з 1999 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1 та змінити черговість
одержання права на спадкування,
визнати за нею право на спадкування за
законом після смерті ОСОБА_6 разом із
спадкоємцями першої черги.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 07 серпня 2014 року позов
задоволено у повному обсязі.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 подав на це
рішення апеляційну скаргу, в якій
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволені позову
відмовити за його недоведеністю.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи і положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 суд
першої інстанції виходив з того, що
вона надала належні та допустимі
докази своїй правовій позиції, в той
час як сторона відповідача будь-яких
доказів протилежному не надала,
обмежившись лише констатацією норм,
які регулюють спірні правовідносини,
та своїм баченням встановлених у
судовому засіданні обставин та
досліджених доказів.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх, а також висновки, щодо
результату вирішення справи вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із загальних
засад цивільного судочинства про
неприпустимість свавільного втручання
у сферу особистого життя людини;
судовий захист цивільного права та
інтересу; справедливість,
добросовісність та розумність, перш за
все регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення районного
суду у повній мірі відповідає
виписаному вище, а тому є законним та
обгрунтованим.

Так, за ст. 1216-1218, 1223, 1258-1259, 1261, 1264, 1268,
1269-1270 ЦК України спадкуванням
визнається перехід прав та обов'язків
(спадщини) від фізичної особи, яка
померла (спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців), що здійснюється за
заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день
відкриття спадщини і право на нього
мають особи, визначені у заповіті. У
разі відсутності заповіту, визнання
його недійсним, неприйняття спадщини
або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом.

Спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово, зокрема, у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.
У четверту чергу право на спадкування
за законом мають особи, які проживали
зі спадкодавцем однією сім'єю не менш
як п'ять років до часу відкриття
спадщини.

При цьому. кожна наступна черга
спадкоємців за законом одержує право
на спадкування у разі відсутності
спадкоємців попередньої черги,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття, крім випадків,
встановлених статтею 1259 ЦК України,
згідно якої, черговість одержання
спадкоємцями за законом права на
спадкування може бути змінена
нотаріально посвідченим договором
заінтересованих спадкоємців,
укладеним після відкриття спадщини або
за рішенням суду.

Так, фізична особа, яка є спадкоємцем за
законом наступних черг, може одержати
право на спадкування разом із
спадкоємцями тієї черги, яка має право
на спадкування, за умови, що вона
протягом тривалого часу опікувалася,
матеріально забезпечувала, надавала
іншу допомогу спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

Спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Не допускається прийняття
спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом шести місяців,
які починаються з часу відкриття
спадщини, він не заявив про відмову від
неї. Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має особисто подати нотаріусу заяву
про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, і
цьому є достатньо належних та
допустимих доказів, з 1999 року і по
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач, у своїй квартирі
АДРЕСА_3, проживала однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з батьком відповідача
- ОСОБА_6. З осені 2012 року ОСОБА_6 став
тяжко хворіти, а з кінця грудня 2012 року
взагалі зліг і перебував у
безпорадному стані. У зв'язку з цим він
потребував постійного стороннього
догляду, який йому надавала позивач, а
також найнята нею доглядальниця ОСОБА_8
Практично усі витрати на лікування,
догляд та утримання ОСОБА_6 взяла на
себе ОСОБА_5, оскільки пенсія, яку
ОСОБА_6 отримував, могла покрити лише
частку плати доглядальниці. 26 березня
2013 року ОСОБА_6 встановлено першу групу
інвалідності, а ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер.
Позивач за власний кошт здійснила його
поховання і виконала необхідні
ритуальні обряди.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_6 відкрилася
спадщина, яку позивач, як спадкоємець 4
черги забажала прийняти, подавши до
нотаріальної контори відповідну заяву.

Таку ж дію вчинила і донька померлого,
відповідач по справі, яка постійно
проживає в іншій державі і є
спадкоємцем першої черги, хоча
фактично долею батька не опікувалася.

А тому, як на думку колегії, за
наявності виписаних вище обставин та
виходячи із засад цивільного
законодавства про справедливість,
добросовісність та розумність, у
наявності усі, передбачені чинним
законодавством підстави, для
встановлення факту проживання ОСОБА_5
та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, віднесення її до спадкоємців 4
черги спадкування за законом і зміну
черговості одержання права на
спадкування, шляхом визнання за нею
права на спадкування майна ОСОБА_6
разом із спадкоємцем 1 черги за законом.

Іншого сторона відповідача належними
та допустимими доказами не довела, хоча
за ст. 60 ЦПК України, то є її обов'язком.
Її заперечення ґрунтувалися лише на
іншому сприйнятті доказів, наданих
позивачем, що не може слугувати відмові
у позові.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 07 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий судді: