У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю, поділ спільного
сумісного майна та визнання права
власності на 1/2 частку майна; за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання прав
власності за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Суворовського районного
суду Херсонської області від 28 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 18 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що в період з 25 грудня 2003 року до 1
грудня 2011 року вона перебувала з
відповідачем у фактичних шлюбних
відносинах та проживали разом. За час
спільного проживання у них народились
діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. З грудня 2003 року
вони проживали разом у квартирі матері
відповідача за адресою: АДРЕСА_1. З
вересня 2004 року до грудня 2011 року вони
проживали у квартирі її матері за
адресою: АДРЕСА_2, про що свідчить копія
довідки про склад сім'ї. У період
спільного проживання вони придбали за
спільні кошти автомобіль Хюндай
Соната, 2007 року випуску, вартістю 120 тис.
грн та сім автобусів БАЗ А079.14. Вважала,
що придбане ними майно за час
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу є об'єктом права
спільної сумісної власності, у зв'язку
з чим вона має право на 1/2
частку спільно нажитого майна.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила
суд: встановити факт проживання з
ОСОБА_5 однією сім'єю в період з 25 грудня
2003 року до 1 грудня 2011 року; визнати за
нею право власності на 1/2 частку
спільно нажитого майна, що складається
з автобусів БАЗ А079.14: державний
номерний знак НОМЕР_1 2008 року випуску,
вартістю 160 тис. грн, державний номерний
знак НОМЕР_2, 2007 року випуску, вартістю
176 тис. грн, державний номерний знак
НОМЕР_3, 2008 року випуску, вартістю 176 тис.
грн, загальною вартістю 512 тис. грн;
стягнути з відповідача на її користь 72
тис. грн у якості компенсації за
перевищення часток у спільному майні.

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, в якому
просила визнати за нею право власності
на автобуси: БАЗ, державний номерний
знак НОМЕР_2, 2007 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_3, 2008
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, 2008 року випуску. Зазначала, що
відповідач придбав спірні автобуси на
кошти, які вона йому позичила згідно з
письмовими розписками для ведення
підприємницької діяльності без участі
позивачки. Всього позичила йому 78 тис.
доларів США.

Рішенням Суворовського районного суду
Херсонської області від 28 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 18 червня 2014 року, у задоволенні
позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та ухвалити
нове рішення про задоволення її
позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виконавши
вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з
якою висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при новому розгляді справи, на підставі
належним чином оцінених доказів,
поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України),
дійшов до правильного висновку про те,
що ОСОБА_4 не довела підстав для
застосування ст. 74 СК України, оскільки
не довела ведення спільного
господарства, наявності спільного
бюджету, проведення спільних витрат,
придбання іншого майна в інтересах
сім'ї, що є її процесуальним обов'язком
(ст. ст. 10, 60 ЦПК України) і відповідає
правовій позиції, викладеній у
постанові Верховного Суду України від
12 грудня 2012 року № 6-148цс12, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
Херсонської області від 28 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 18 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта