АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Перепелюк Л.М., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3. яка діє в інтересах
особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу квартири удаваним,
визнання права власності, треті особи
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Першотравневого районного суду міста
Чернівці від 22 вересня 2014 року,

встановила:

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом.

Просив:

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22
вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 та визнати
покупцем за вказаним договором ОСОБА_2;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Посилався на те, що 22 вересня 2007 року
між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 був
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

Зазначав, що сторони укладаючи
вищевказаний правочин приховали інший
правочин, який насправді був вчинений
між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та позивачем
ОСОБА_2 щодо купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1.

Вважав вказаний договір
купівлі-продажу удаваним в частині
покупця.

Рішенням Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 22 вересня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково з
таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що для визнання
правочину удаваним необхідно
встановити, що обидві сторони договору
діяли свідомо, їх дії були направлені
на досягнення інших правових наслідків
і приховують іншу волю учасників
угоди. Наміру однієї сторони на
укладення удаваної угоди недостатньо.

Головним елементом угоди (правочину) є
вільне волевиявлення та його
відповідність внутрішній волі сторін,
які спрямовані на настання певних
наслідків.

Основним юридичним фактом, який
підлягає встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору купівлі-продажу та
з'ясування питання про те, чи не
укладена ця угода з метою приховати
іншу угоду та яку саме.

Позивач, вважаючи оспорюваний правочин
в частині покупця удаваним, посилався
на те, що відповідачу на момент
укладення угоди було відомо, що
фактичним покупцем квартири є позивач,
а його ім'я в якості покупця в договорі
зазначено лише формально.

ОСОБА_2 не надав допустимих доказів, що
підтверджують намір продавців
приховати дійсного покупця.

Розписка від 22 вересня 2007 року,
складена ОСОБА_6 належним чином не
засвідчена та вказана особа не
підтвердила в судовому засіданні факт
її написання. Вказана розписка була
складена від імені лише одного з
продавців квартири.

ОСОБА_2 не був стороною вказаного
правочину, а тому до правовідносин не
можуть бути застосовані положення
статті 235 ЦК України.

Укладений між сторонами договір
купівлі-продажу не суперечить нормам
цивільного законодавства, відповідає
вільному волевиявленню та внутрішній
волі сторін та спрямований на реальне
настання правових наслідків.

Однак з такими висновками суду
погодитись не можна.

Так, відповідно до статті 655 ЦК України
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до пункту 25 «Про судову
практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року, N 9
за удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.
На відміну від фіктивного правочину,
за удаваним правочином права та
обов'язки сторін виникають, але не ті,
що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи,
що правочин вчинено з

метою приховати інший правочин, суд
на підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд
ухвалює рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216
ЦК, можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
правильно встановлено судом першої
інстанції 22 вересня 2007 року між ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 був укладений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 (а.с.9)

Відповідно до пункту «Про судову
практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року, N 9
особами, які беруть участь у справі
про визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач пред'явив позов до ОСОБА_2, який
є стороною спірного договору
купівлі-продажу. Інших сторін договору
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 позивач зазначив
в якості третіх осіб.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 33 ЦПК
України суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача.

Суд першої інстанції в порушення норм
частини 4 статті 10 ЦПК України
вирішуючи питання про склад осіб, які
беруть участь у справі, не роз'яснив
позивачу його право на звернення з
клопотання про залучення до участі у
справі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в якості
співвідповідачів.

Суд першої інстанції ухваливши рішення
у справі вирішив права та обов'язки
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не залучивши їх
до участі у справі в якості
відповідачів.

Не залучення вказаних осіб до участі у
справі в якості відповідачів
унеможливлює повне та всебічне
з'ясування обставин справи.

Колегія суддів вважає, що позов про
визнання угоди частково недійсною ,
який пред'явлений тільки до однієї
сторони правочину є безпідставним та
задоволенню не підлягає.

Оскільки вимога про визнання права
власності на спірну квартиру є
похідною від основної вимоги про
визнання угоди частково недійсною
вона теж не підлягає задоволенню.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а тому його слід скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові з підстав, які зазначені вище.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 22 вересня 2014
року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
частково недійсним , визнання права
власності на квартиру відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту його вступу в законну
силу.

Головуючий

Судді: