Справа № 2/463/1893/13
Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/1173/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Азенко М.В.

з участю: позивача ОСОБА_2, представника
позивача ОСОБА_3

представників відповідача - Андрейко
О.О., Мамчак В.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 29 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Львівська ізоляторна компанія», третя
особа ОСОБА_6, про визнання незаконними
і скасування наказів про притягнення
до дисциплінарної відповідальності та
поновлення на роботі,-

в с т а н о в и л а :

06 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівська
ізоляторна компанія» про визнання
незаконними і скасування наказів про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності та поновлення на
роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з
2011 року позивач працював на посаді
водія автонавантажувача у ТзОВ
«Львівська ізоляторна компанія»,
покладені на нього обов'язки виконував
належним чином. Зазначає, що відповідач
незаконно оголосив йому дві догани
(накази № 232 від 12.12.2012р. та № 27 від
12.02.2013р.) за порушення трудової
дисципліни, а наказом № 21 від 26.02.2013р.
звільнив його з роботи на підставі п.3
ст.40 КЗпП України. Вважає вказані
накази щодо винесення йому доган і
звільнення з роботи такими, що
суперечать вимогам закону і підлягають
скасуванню у судовому порядку з таких
підстав.

Наказом № 232 від 12.12.2012р. позивачу була
оголошена догана за те, що він не
приступив до виконання своїх трудових
обов'язків водія автонавантажувача.
Позивач зазначає, що не приступив до
виконання роботи, так як не був
забезпечений зимньою формою одягу, а на
численні звернення з приводу її видачі
отримував відповіді, що скоро буде
забезпечений. 12.02.2013р. позивачу була
оголошена друга догана за те, що він не
пройшов чергову перевірку знань з
питань охорони праці по програмі
«Водій навантажувача» у Львівському
навчально-технічному комбінаті №8.
Позивач зазначає, що не пройшов
навчання з поважних причин, оскільки 8 і
11 лютого, дні коли проводилось
навчання, були його вихідними днями,
протягом яких він хотів відпочити
після 2-х днів роботи по 12 год. Перед
оголошенням догани пояснень в нього не
відбирали. 26.02.2013р. наказом №21 позивача
було звільнено з роботи за вчинення
дисциплінарного проступку, а саме
здійснення завантаження та
розвантаження не запакованої тари, яка
при завантаженні розсипалась. Вказує,
що фактично постійно тара, яку він
розвантажував була не запакована, а
тому наказ є незаконним.

Просив задовольнити його позов.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 29 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено
за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, суд першої інстанції
помилково визнав догани від 12.12.2012р. та
12.02.2013р., а також наказ про звільнення
від 26.02.2013р. законними, та не застосував
норми матеріального права, які
підлягали застосуванню до даних
трудових правовідносин.

Зокрема вказує на те, що відповідач
всупереч вимогам закону не забезпечив
позивача спецодягом для роботи взимку
на відкритому повітрі і незаконно
оголосив догану за відмову позивача
працювати без відповідного спецодягу,
а суд не застосував до вказаних
правовідносин відповідних норм
матеріального права. Суд не надав
оцінки тим обставинам, що позивач не
пройшов навчання з поважних причин,
оскільки 8 та 11 лютого були вихідними
днями для позивача і згідно закону та
колективного договору він мав право на
час для відпочинку, тим більше що 6 і 7
лютого він працював по 12 годин і 08.02.13р.
зобов'язаний був вийти на роботу в
нічну зміну з 20 год. до 8 год. ранку 09.02.,
тому час до 20 год. був відведений
позивачу для відпочинку в рамках
дотримання вимог з охорони праці. У
зв'язку з чим притягнення позивача до
дисциплінарної відповідальності за
неявку на навчання у вихідний день є
незаконним. Вважає, що відповідач не
довів факту порушення позивачем
трудової дисципліни та вини позивача у
випадку, який став причиною для
звільнення, а суд неправильно
встановив фактичні обставини справи.
Доказів вини відповідача у падінні
кількох дерев'яних планок під час
розвантаження не встановлено, а
показам свідків суд належної оцінки не
дав.

Просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши доводи осіб, які з'явились в
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково: рішення суду
підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1
ст.309 ЦПК України з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову з підстав пропуску позивачем
строку звернення з позовом до суду, з
таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову за
безпідставністю позовних вимог, суд
виходив з того, що позивач вчинив
дисциплінарні проступки, тому
правомірно був притягнутий до
дисциплінарної відповідальності з
дотриманням встановленого Кодексом
законів про працю порядку, у зв'язку з
чим пропуск ним строку звернення до
суду юридичного значення не має.

Проте погодитись з таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
внаслідок порушення норм
матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_2 працював у Товаристві з
обмеженою відповідальністю «Львівська
ізоляторна компанія» на посаді водія
автонавантажувача та наказом № 21 від 26
лютого 2013р. був звільнений з роботи по
п.3 ст.40 КЗпП за систематичне
невиконання ним без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором і правилами
внутрішнього трудового розпорядку
(а.с.48).

Виданню цього наказу передувало
накладення на відповідача двох
дисциплінарних стягнень за порушення
трудової дисципліни: наказом № 232 від
12 грудня 2012р. та наказом № 27 від 12
лютого 2013р., які є предметом позову,
проте, суд першої інстанції неналежно
з'ясував чи були правові підстави для
притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної
відповідальності та чи є ці накази
законними.

Так, наказом № 232 від 12 грудня 2012р.
ОСОБА_2 було оголошено догану за те, що
він 12 грудня 2012р. вийшов в зміну згідно
графіка роботи по 8 год., однак не
приступив до виконання своїх посадових
обов'язків, мотивуючи відсутністю
спецодягу, хоча згідно норм видачі
спецодягу він забезпечений (а.с.6,7).

Відмовляючи у визнанні цього наказу
незаконним, суд виходив з того, що
відповідно до Типових норм безплатної
видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
автомобільного транспорту,
затвердженого наказом Комітету по
нагляду за охороною праці України від
20.10.1998 р. № 207 позивач станом на день
винесення догани був забезпечений
спецодягом для роботи взимку, а саме:
курткою з логотипом (не утепленою),
черевиками, ватною курткою,
прорезиненим плащем, що
підтверджується записами в особистій
картці ОСОБА_2 обліку спецодягу,
спецвзуття та інших засобів
індивідуального захисту (а.с.94).

Проте, суд не врахував, що відповідно до
п.4.5 вищезазначених Типових норм
потреба в засобах індивідуального
захисту визначається нормами
безоплатної видачі, встановленими для
відповідних видів діяльності.

Зокрема відповідно до п.4 ч. ІІ Норм
безоплатної видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівником
загальних професій різних галузей
промисловості, затверджених наказом
Державного комітету України з
промислової безпеки, охорони праці та
гірничого нагляду 16.04.2009р. № 62, які
поширюються на підприємства різних
галузей промисловості для водія
автонавантажувача встановлено такі
норми безоплатної видачі спецодягу та
взуття: комбінезон, берет, черевики,
рукавички, жилет, каска захисна з
підшоломником. На зовнішніх роботах
узимку додатково: куртка утеплена,
штани утеплені, напівчоботи, шапка,
рукавички.

Колегією суддів встановлено, що 12
грудня 2012р.позивач ОСОБА_2 повинен був
виконувати зовнішню роботу у відкритій
кабіні автонавантажувача при
температурі повітря в той день о 8 год.
ранку мінус 5,5 градусів, яка протягом
дня знижувалась, що підтверджується
довідкою Львівського регіонального
центру з гідрометеорології № 30-04/24-329
(а.с.228).

Згідно ст. 163 КЗпП та ст.3 Закону України
«Про охорону праці» шкідливими і
небезпечними умовами праці, а також,
пов'язаних із забрудненням або
здійснюваних у несприятливих
температурних умовах працівникам
видаються безплатно за встановленими
нормами спеціальний одяг, спеціальне
взуття та інші засоби індивідуального
захисту, обов'язок по забезпеченню яким
лягає на власника або уповноваженого
ним органу.

Також відповідно до п.1.7. Типових норм
безплатної видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
автомобільного транспорту, затв.
Наказом Комітету по нагляду за
охороною праці України від 20.10.1998р. № 297,
власник (керівник) зобов'язаний
забезпечити працівників засобами
індивідуального захисту, які
відповідають вимогам нормативних
актів та на які є сертифікати
відповідності.

Відповідно до п.4.8 Типових норм
безплатної видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
автомобільного транспорту, затв.
Наказом Комітету по нагляду за
охороною праці України від 20.10.1998р. № 207,
теплий спеціальний одяг і спеціальне
взуття (костюми на утепленій прокладці,
штани на утепленій прокладці, куртки
для захисту від понижених температур,
кожухи, кожушки, валянки, шапки-вушанки
тощо) видаються працівникам з
настанням холодної пори року.

Колегією суддів встановлено, що
відповідач станом на 12 грудня 2012р. не
забезпечив позивача ОСОБА_2 необхідним
теплим одягом для виконання зовнішніх
робіт взимку при мінусовій температурі
та всупереч п.7.5 Типових норм
безплатної видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
автомобільного транспорту, затв.
наказом Комітету по нагляду за
охороною праці України від 20.10.2007р. не
з'ясував, чи відповідають засоби
індивідуального захисту ОСОБА_2
існуючим на робочому місці умовам
праці та небезпекам у зимовий період.

Відповідно до ч.2 ст.6 закону України
«Про охорону праці» працівник має
право відмовитися від дорученої
роботи, якщо створилася виробнича
ситуація, небезпечна для його життя чи
здоров'я або для людей, які його
оточують, або для виробничого
середовища чи довкілля. Він
зобов'язаний негайно повідомити про це
безпосереднього керівника або
роботодавця.

Згідно з ч.3 ст.6 закону України «Про
охорону праці» за період простою з
причин, передбачених частиною другою
цієї статті, які виникли не з вини
працівника, за ним зберігається
середній заробіток.

Таким чином позивач ОСОБА_2 12 грудня
2012р. мав право відмовитись від
виконання роботи в морозну погоду на
відкритому повітрі у відкритій кабіні
автонавантажувача у зв'язку з
недотриманням відповідачем вимог
закону про охорону праці щодо
забезпечення його теплим одягом, що
створювало небезпеку для його здоров'я,
про що попередив свого безпосереднього
керівника.

Таким чином в діях ОСОБА_2 щодо відмови
приступити до виконання своїх
обов'язків 12 грудня 2012р. немає складу
дисциплінарного проступку і правові
підстави для притягнення його до
дисциплінарної відповідальності
наказом № 232 від 12 грудня 2012р. були
відсутні, тому цей наказ є незаконним.

Наказом № 27 від 12 лютого 2013р. позивач
ОСОБА_2 був притягнутий до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани за непроходження
навчання з питань охорони праці по
програмі «Водій навантажувача» у
Львівському навчально-технологічному
комбінаті № 8 (а.с.8).

Відповідно до наказу по підприємству №
23 від 05 лютого 2012р. у зв'язку з
закінченням 14 лютого 2012р. терміну дії
посвідчення водія автонавантажувача
ОСОБА_2 був направлений на
консультативні заняття та чергову
перевірку знань з питань охорони праці
по програмі «Водій навантажувача» у
Львівський навчально-технологічний
комбінат № 8, яке він повинен був пройти
08 лютого 2013р. та 11 лютого 2013р.,про що був
повідомлений 05.02.2013р. під розписку,
проте на заняття 08 лютого 2013р. не
прийшов і відвідав заняття лише 11
лютого 2013р.

Відмовляючи у визнанні цього наказу
незаконним, суд виходив з того, що
позивач був зобов'язаний пройти
навчання, до відповідача з приводу
перенесення днів навчання не
звертався, тому підстави для визнання
наказу № 27 від 12 лютого 2013р. відсутні.

Проте погодитись з такими висновками
суду не можна, оскільки суд не з'ясував
причин, з яких позивач не пройшов один
день навчання, а також чи були
дотримані відповідачем вимоги
трудового законодавства про охорону
праці щодо ненадання працівникові, в
якого характер роботи має змінний
характер, необхідного часу для
відпочинку.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що позивач ОСОБА_2 ухилявся від
проходження навчання, проте
вбачається, що відповідач не створив
йому для цього необхідних умов.

Відповідно до ст.59 КЗпП України
тривалість перерви в роботі між
змінами має бути не меншою подвійної
тривалості часу роботи в попередній
зміні (включаючи і час перерви на обід).
Призначення працівника на роботу
протягом двох змін підряд
забороняється.

Зокрема, колегією суддів шляхом огляду
табелів огляду робочого часу
встановлено, що два дні 6 і 7 лютого 2013р.
позивач ОСОБА_2 працював по 12 годин
щодня і 8 лютого він повинен був вийти
на роботу у нічну зміну з 20 год. вечора
до ранку 9 лютого 2013р. Таким чином час до
20 год. 08 лютого 2013р. був відведений
ОСОБА_2 для відпочинку в рамках
дотримання вимог з охорони праці.

Підпунктом 1.3.1 Інструкції № 90 з охорони
праці для водія автонавантажувача,
затвердженої наказом генерального
директора ТзОВ «ЛІК» від 29 лютого 2012р.
водій автонавантажувача зобов'язаний
дотримуватись норм, правил і
інструкцій з охорони праці і пожежної
безпеки, правил дорожнього руху, правил
внутрішнього трудового розпорядку.

Таким чином ОСОБА_2 з точки зору правил
безпеки не мав права сідати за кермо
автонавантажувача у втомленому стані
та керувати ним у нічну зміну, що могло
привести до аварійної ситуації.

В судовому засіданні першої інстанції
свідок ОСОБА_7 безпосередній керівник
ОСОБА_2 підтвердив, що 08 лютого 2013р.
ОСОБА_2 дзвонив йому близько 12 год. та
повідомив, що він проспав через
перевтому і не зміг піти на заняття.

Пунктом 1 наказу по підприємству № 27
від 12 лютого 2013р. ОСОБА_2 був
встановлений крайній термін
проходження навчання та чергової
перевірки знань до 25 лютого 2013р. тобто
без визначення конкретних днів
проходження навчання, що надало
можливості ОСОБА_2 з врахуванням
графіку його роботи без шкоди для
роботи та днів його відпочинку пройти
навчання і 18 лютого 2013 року одержати
відповідне посвідчення (а.с. 116).

З врахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що 08 лютого 2013р. позивач
ОСОБА_2 не відвідав заняття у
Львівському навчально-технологічному
комбінаті № 8 з питань охорони праці по
програмі «Водій навантажувача» з
поважних причин, тому склад
дисциплінарного проступку в його діях
відсутній і правові підстави для
притягнення його до дисциплінарної
відповідальності відсутні і пункт 2
наказу № 27 від 22 лютого 2013р. про
оголошення ОСОБА_2 догани за порушення
трудової дисципліни є незаконним.

Наказом № 21 від 26 лютого 2013р. ОСОБА_2 був
звільнений з роботи за систематичне
невиконання ним без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором та правилами
внутрішнього трудового розпорядку, по
п.3 ст.40 КЗпП України, а саме: 25.02.2013р. при
проведенні розвантажувальних робіт
дерев'яної тарної планки з автомобіля
мало місце падіння вантажу з вини
ОСОБА_2, що могло привести до нещасного
випадку у зв'язку з перебуванням в
робочій зоні навантажувача комірника
складу комплектації ОСОБА_8, чим грубо
порушив міри безпеки (а.с.48).

Відмовляючи у визнанні наказу про
звільнення незаконним, суд виходив з
того, що позивач 25.02.2013р. порушив вимоги
ст.14 Закону України «Про охорону
праці», яка зобов'язує працівника дбати
про особисту безпеку і здоров'я, а також
про безпеку здоров'я оточуючих людей в
процесі виконання будь-яких робіт чи
під час перебування на території
підприємства; знати і виконувати
вимоги нормативно-правових актів p
охорони праці; правила поводження з
машинами, механізмами та іншими
засобами виробництва.

В підтвердження факту допущених ОСОБА_2
порушень правил безпеки розвантаження
вантажу суд послався на покази
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 ОСОБА_10

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції не встановив, чи є вина
ОСОБА_2 у падінні дерев'яних планок, та,
відповідно, чи є склад дисциплінарного
проступку в його діях.

Відповідно до п.22 роз'яснень постанови
Пленуму Суду України № 9 від 6 листопада
1992р. із змінами «Про практику розгляду
трудових спорів» у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясовувати в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктом 3 ст. 40
КЗпП України.

Між тим, суд першої інстанції не
з'ясував чи була правильно завантажена
дерев'яна тарна планка на автомобіль,
чи не відбулося зміщення вантажу при
транспортуванні, чи було надійне
кріплення дерев'яних планок
фасувальними стрічками та кріпильними
стрічками під час перевезення тарної
планки чи не відбулося їх пошкодження,
що могло призвести до падіння тарної
планки при її розвантаженні
(перевезенні автонавантажувачем). Суд
не з'ясував, хто з працівників
відповідача в силу своїх трудових
обов'язків повинен був перевірити
якість кріплення вказаного вантажу та
надати дозвіл на його розвантаження,
оскільки у функції водія
автонавантажувача ОСОБА_2 це не входить
а відповідач не провів відповідного
внутрішнього розслідування цього
випадку на підприємстві.

Відповідач не подав суду доказів на
підтвердження того, що особа,
відповідальна за прийняття вказаного
вантажу та надання дозволу на його
розвантаження вчинила необхідні дії по
перевірці надійності та безпеки його
кріплення.

Колегією суддів з аналізу допитаних
судом першої інстанції свідків
встановлено, що при перевезенні тарної
планки автонавантажувачем під
керуванням ОСОБА_2 впало лише 5-7 планок,
які не були пошкоджені при падінні,
тому майнова шкода не була завдана,
фізичних травм з працівників ніхто не
одержав, а комірник ОСОБА_8 сам допустив
порушення правил техніки безпеки, так
як підійшов в зону роботи
автонавантажувача на відстань 0,5-0,7
метра, що підтверджується його
письмовим поясненням (а.с.76), тому
позивач не може нести відповідальність
за його дії.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів не вбачає в діях ОСОБА_2 складу
дисциплінарного проступку.

Оскільки накази № 232 від 12 грудня 2012р.,
№ 27 від 12 лютого 2013р. про притягнення
ОСОБА_2 до дисциплінарної
відповідальності є незаконними, вини
позивача в останньому порушенні не
встановлено, правові підстави для його
розірвання з ним трудового договору по
п.3 ст.40 КЗпП України були відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
в місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу або з дня видачі
трудової книжки.

З позовом в суд ОСОБА_2 звернувся 06
серпня 2013р.

Колегією суддів встановлено, що
позивач ОСОБА_2 був ознайомлений з
наказами № 232 від 12 грудня 2012р. та № 27
від 12 лютого 2013р. в день їх видання, що
підтверджується його власноручними
підписами та письмовими запереченнями
на текстах наказів про незгоду з
оголошеними йому доганами (а.с.6, 43),
проте протягом трьох місяців не
оскаржив їх в судовому порядку, що ним
визнається.

Позивач не подав суду доказів пропуску
з поважних причин тримісячних строків
для звернення до суду з позовом про
визнання незаконними і скасування
наказів про притягнення його до
дисциплінарної відповідальності та в
позовній заяві не пред'явив вимог про
поновлення цих строків. В судовому
засіданні апеляційної інстанції
позивач вказав, що не надав значення
оскарженню наказів та не знав про
існування строків.

З врахуванням зазначеного колегія
суддів вважає, що ОСОБА_2 без поважних
причин пропустив строки звернення до
суду по вимогах в частині оскарження
наказів № 232 та № 27 про притягнення
його до дисциплінарної
відповідальності у вигляді догани.

Колегією суддів встановлено, що в день
видання наказу № 21 від 26 лютого 2013 року
про звільнення з роботи позивач ОСОБА_2
на роботу не вийшов, у зв'язку з чим йому
не було вручено копію наказу та не
видано трудову книжку з незалежних від
відповідача причин.

Двома листами від 26.02.2013р. № 03.07-126 та №
03.07-127 за підписами генерального
директора ОСОБА_2 були направлені
повідомлення про звільнення його з
роботи згідно з наказом № 21 від 26.02.2013р.
по п.3 ст.40 КЗпП України та необхідність
з'явитися у відділ кадрів для отримання
трудової книжки (а.с.53, 55). Листи були
направлені ОСОБА_2 за двома відомими
роботодавцю адресами: АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 рекомендованою поштою з
повідомленням про вручення та одержані
ОСОБА_2 (а.с.56,58), що ним визнається.

Аналогічний лист був направлений
ОСОБА_2 12.03.2013р. за № 0307-153 (а.с.57) та
одержаний ним 14.03.2013р. (а.с.58).

Проте ОСОБА_2 за одержанням трудової
книжки не з'явився, до дня звернення з
позовом до суду трудову книжку не
одержав з власної волі, хоча перешкод
для цього не було.

Письмовим зверненням від 10.06.2013р. на
адресу генерального директора
компанії ОСОБА_2 просив не висилати
йому поштою наказ № 21 від 26.02.2013р. та
трудову книжку (а.с.185).

Таким чином вини відповідача у
неврученні ОСОБА_2 наказу про
звільнення та трудової книжки не
встановлено, оскільки він сам
відмовився від одержання таких.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_2 вказав, що він боявся
заходити на роботу за трудовою книжкою
і протягом квітня-травня 2013р. звертався
з листами до головного лікаря
Держсанепідемслужби у Львівській
області, головного лікаря Київського
обласної санітарного лікаря Київської
обласної санітарно-епідеміологічної
станції про призначення перевірки щодо
незадовільних санітарних умов на
підприємстві, Державної служби
гірничого нагляду та промислової
безпеки України з питань неналежного
забезпечення спецодягом, поганого
освітлення території підприємства в
нічний час, поганих доріг, неналежних
умов зберігання балонів з киснем,
неналежного технічного стану
вантажного транспорту, що
підтверджується письмовими
зверненнями та фотографіями,
долученими до апеляційної скарги.

Оскільки зазначені позивачем у
позовній заяві причини пропуску
місячного строку звернення до суду
(невидача йому трудової книжки) не
знайшли підтвердження, а зазначені ним
причини в судовому засіданні
апеляційної інстанції не можна визнати
поважними, вирішення питання щодо
строку звернення до суду позивач та
його представник віднесли на розсуд
суду, колегія суддів вважає, що позивач
ОСОБА_2 пропустив строк звернення до
суду без поважних причин, а саме з цих
підстав йому слід відмовити у позові.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2
ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 29 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівська
ізоляторна компанія», третя особа
ОСОБА_6, про визнання незаконними і
скасування наказів про притягнення до
дисциплінарної відповідальності та
поновлення на роботі - відмовити за
пропуском строку звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуючий: _______________
Мусіна Т.Г.

Судді: _______________
Бермес І.В.

_______________ Савуляк Р.В.