Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Бьюті енд
Сан» про зміну підстав та формулювання
звільнення, стягнення невиплаченої
заробітної плати та відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 05 червня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати незаконним наказ №
20/070к від 20 липня 2012 року про звільнення
її з посади менеджера з продажу на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; змінити
формулювання причин звільнення з п. 4
ст. 40 КЗпП України на ст. 36 КЗпП України
за згодою сторін, про що внести
відповідний запис до трудової книжки;
стягнути з відповідача невиплачену
заробітну плату і 6200 грн у рахунок
відшкодування завданої моральної
шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 27 листопада 2012 року
позов задоволено частково.

Визнано незаконними дії відповідача
щодо звільнення ОСОБА_6 на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України.

Зобов'язано відповідача протягом трьох
днів з дня набрання рішення законної
сили змінити формулювання причин
звільнення з посади менеджера з
продажу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України та внести відповідний запис до
трудової книжки ОСОБА_6 про звільнення
її за згодою сторін.

Стягнуто з відповідача на користь
ОСОБА_6 заробітну плату за період з 01
липня 2012 року по 24 липня 2012 року,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, який з 01 липня 2012 року
становить 1102 грн.

Зобов'язано відповідача надати довідку
про нараховану та виплачену заробітну
плату за період з 26 грудня 2011 року по 24
липня 2012 року.

Стягнуто з відповідача на користь
ОСОБА_6 6200 грн у рахунок відшкодування
завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 05 червня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідачем не надано достовірних та
належних доказів того, що позивач
вчинила прогул та того, що її
звільнення з цих підстав проведено у
відповідності до вимог закону.
Ураховуючи, що позивач подавала заяву
про розірвання трудового договору на
підставі ст. 36 КЗпП України, суд першої
інстанції зобов'язав відповідача
змінити формулювання причин
звільнення. Також суд першої інстанції
дійшов висновку про недоведеність
розміру заборгованості по заробітній
платі, визначеного позивачем, але
стягнув заборгованість, виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати,
встановленої Законом України «Про
державний бюджет України» у
відповідний період.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд зазначив, що доказів
того, що ОСОБА_6 подавала заяву про
звільнення за власним бажанням на
підставі ст. 36 КЗпП України матеріали
справи не містять, вчинення позивачем
прогулу доведено належними та
допустимими доказами та її звільнення
відбулось з дотриманням вимог закону.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна з огляду на
наступне.

Так, право громадян на працю
забезпечується державою, а трудовий
договір може бути розірваний лише з
підстав і у порядку, передбаченому
трудовим законодавством (статті 2, 36, 40,
41 КЗпП України).

Судом встановлено, що 26 грудня 2011 року
між ОСОБА_6 та ТОВ «Бюьти енд
Сан» в особі директора Шафігуліної О.Т.
було укладено строковий трудовий
договір, за яким ОСОБА_6 працювала на
посаді менеджера з продаж з окладом 5 000
грн та відсотковою ставкою від продажу
товарів.

06 липня 2012 року ОСОБА_6 написала заяву
про звільнення її з роботи на підставі
ст. 36 КЗпП України. Згідно з даними КМД
УДППЗ «Укрпошта» заява відправлена на
адресу відповідача 18 липня 2012 року (а.с.
24, 25).

Дані про те, чи отримав відповідач
заяву, у справі відсутні.

За даними журналу обліку відвідування
(табелю обліку робочого часу), з 20 по 24
липня ОСОБА_6 відвідувала робоче місце
за встановленим графіком (а.с. 22, 23).

24 липня 2012 року за актом
приймання-передачі матеріальних
цінностей з підзвіту ОСОБА_6 повернула
ТОВ «Бьюті енд Сан» матеріальні
цінності.

07 серпня 2012 року ТОВ «Бюьти енд Сан»
направило на адресу позивача лист з
вимогою пояснити причину відсутності
на робочому місці 20 липня 2012 року,
на який ОСОБА_6 відправила письмову
відповідь 13 серпня 2012 року з
поясненнями (а.с. 17-19).

Наказом від 20 липня 2012 року № 20/07-ок
ОСОБА_6 звільнено з роботи на підставі
ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, зокрема, у випадку прогулу, у
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня, без поважних причин.

Для визнання прогулом відсутність на
робочому місці, крім установлення
факту відсутності працівника на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня, суду слід з'ясувати поважність
причини його відсутності.

За порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
стягнення у строки та у порядку
встановленими статтями 148-149 КЗпП
України.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Згідно з ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» № 9 від 06
листопада 1992 року роз'яснено, що у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно з'ясувати,
у чому конкретно проявилось порушення,
що стало приводом до звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за
пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41
КЗпП України, чи додержані власником
або уповноваженим ним органом
передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП
України правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений для цього
строк, чи застосовувалося вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Вирішуючи питання про те, чи є
порушення трудових обов'язків грубим,
суд має виходити з характеру проступку,
обставин, за яких його вчинено, яку
завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд усупереч вимогам
статей 212-214 ЦПК України та вищевказаним
нормам трудового законодавства не
звернув уваги на те, що у справах, в яких
оспорюється незаконне звільнення, саме
роботодавець повинен довести, що
звільнення відбулося без порушення
законодавства про працю, не врахував,
що звільнення ОСОБА_6 на підставі п. 4 ст.
40 КЗпП України відбулось без
дотримання вимог статей 148, 149 КЗпП
України, адже вимога надати пояснення
щодо відсутності на робочому місці їй
надіслана 07 серпня 2012 року, пояснення
нею надані 13 серпня 2012 року, але наказ
про звільнення виданий 20 липня 2012 року.

З урахуванням вказаного, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржуване рішення апеляційного суду
на підставі ч. 3 ст. 338 ЦПК України
необхідно скасувати з передачею справи
до цього ж суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 05 червня 2013 року скасувати,
справу передати на новий судовий
розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана