22-ц/775/1107/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції Матвєєва Ю.О.
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
РІШЕННЯ

І м е н е м
У к р а ї н и

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого - Сорока Г.П.,

суддів - Попової С.А.,
Гаврилової Г.Л.,

при секретарі - Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
Банк «Надра»» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 10 жовтня 2011 року,-

В С Т А
Н О В И Л А :

22 вересня 2011 року позивач Публічне
акціонерне товариство Комерційний
банк «Надра» в особі філії ПАТ КБ
«Надра» Донецьке регіональне
управління (далі за текстом ПАТ КБ
«Надра») звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення
з відповідачів заборгованості за
кредитним договором «Автопакет»
№201/2008/980/10-КА/39 від 12.08.2008 року на
загальну суму 63 480,23 грн.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що відповідно до
укладеного між ВАТ КБ «Надра» (на
теперішній час ПАТ КБ «Надра») та
ОСОБА_2 кредитного договору
«Автопакет» №201/2008/980/10-КА/39 від 12.08.2008
року остання отримала кредит у розмірі
59 440 грн. з терміном погашення до 12.08.2013
року зі сплатою відсотків за
користування кредитом з розрахунку 19,9 %
відсотків річних. Відповідач ОСОБА_3 за
даним кредитним договором є
поручителем за належне виконання
відповідачкою ОСОБА_2 зобов'язань перед
банком та зобов'язався нести з
позичальником солідарну
відповідальність за неналежне
виконання зобов'язань по кредитному
договору. Відповідно до п.2.2.1
кредитного договору ОСОБА_2 повинна
була здійснювати повернення кредиту
шляхом сплати обов'язкового
мінімального платежу у розмірі 1 588,14
грн. щомісячно до 18 числа поточного
місяця. Відповідачкою зобов'язання за
вказаним договором своєчасно не
виконані, порушено передбачені строки
погашення кредиту та відсотків. Станом
на 10.08.2011 року розмір загальної
заборгованості перед банком за
кредитним договором складає 63 480,23 грн.
У зв'язку з цим, просив суд стягнути
солідарно з відповідачів на свою
користь вказану заборгованість та
судові витрати.

Заочним рішенням Іллічівського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 10 жовтня 2011 року позов ПАТ
КБ «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
солідарне стягнення заборгованості за
кредитним договором задоволено
повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2
і ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» в
особі філії ПАТ КБ «Надра»
заборгованість за кредитним договором
«Автопакет» №201/2008/980/10-КА/39 від 12.08.2008
року в сумі 63 480,23 грн., а також судові
витрати: судовий збір в сумі 634,81 грн. та
витрати на ІТЗ розгляду справи у
розмірі 120 грн., всього стягнуто 64 235,04
грн.

Ухвалою цього ж суду від 25.06.2014 року в
задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд
вказаного заочного рішення суду по
цивільній справі за позовом ПАТ КБ
«Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі просить рішення
скасувати та в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на незаконність
та необґрунтованість рішення, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суду не повідомив, про час та
місце судового засідання був
повідомлений належним чином, що
підтверджується поштовим
повідомленням про вручення
рекомендованої кореспонденції з
повідомленням про вручення. Раніше
представник позивача направляв до суду
заяву про розгляд справи у його
відсутності, в якій просив апеляційну
скаргу відхилити.

Після оголошеної апеляційним судом
перерви відповідачка ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилася, про причини
неявки суду не повідомила, про час та
місце судового засідання була
повідомлена судом під особисту
розписку.

З урахуванням наведеного, керуючись
положеннями ст.305 ЦПК України та
приймаючи до уваги, що розгляд справи
неодноразово відкладався і по справі
оголошувалась перерва, що строк
розгляду справи закінчився, колегія
суддів дійшла до висновку про
можливість розгляду справи у
відсутності зазначених осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ОСОБА_3 -
адвоката ОСОБА_5, який доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову, пояснення відповідачки ОСОБА_2,
яка доводи апеляційної скарги
підтримала та просила її задовольнити,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що 12 серпня 2008
року в простій письмовій формі між
позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір
«Автопакет» №201/2008/980/10-КА/39, за яким
відповідачу надано кредит у розмірі
59440,00грн. у строк до 12 серпня 2013 року.
Відповідно до умов договору відповідач
зобов'язалася погасити кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитом з розрахунку 19,9% річних шляхом
проведення щомісячних платежів до 18
числа поточного місяця.

Відповідно до умов цього ж договору,
відповідач ОСОБА_3 поручився перед
банком за виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором та
зобов'язався нести солідарну
відповідальність за неналежне
виконання позичальником зобов'язань за
договором у тому ж обсязі, що і
позичальник.

Відповідачем зобов'язання за
кредитним договором не виконані,
станом на 10.08.2011 року сума боргу за
кредитом складає 463480,23 грн., а саме: сума
боргу за непогашеним кредитом складає
42905,38 грн.; сума боргу за нарахованими
відсотками складає 10551,80грн.; пеня за
прострочення строків виконання
зобов'язань по сплаті кредиту - 793,03 грн.;
пеня за несплачену сплату відсотків за
користування кредитом - 850,79 грн.; сума
індексації за прострочку оплати
кредиту - 1033,31 грн.; сума індексації за
прострочку оплати відсотків - 1401,92 грн.;
штраф - 5944,00 грн.

За таких обставин, враховуючи те, що
оскільки відповідачем були порушені
умови кредитного договору, а саме,
протягом тривалого часу не
сплачувались щомісячні платежі та
передбачені умовами кредитного
договору проценти, комісія, суд першої
інстанції дійшов до висновку про
наявність підстав для задоволення
позову в повному обсязі та стягнув
солідарно з відповідачів на користь
банку заборгованість в сумі 63480,23грн.

Також на підставі ст.88 ЦПК України суд
стягнув солідарно з відповідачів на
користь позивача понесені ним і
документально підтверджені судові
витрати, а саме: судовий збір в сумі 634,81
грн. та витрати на ІТЗ розгляду справи у
розмірі 120 грн.

З висновками суду першої інстанції
щодо визначення розміру
заборгованості за кредитним договором
та стягнення заборгованості з ОСОБА_2
колегія суддів не може не погодитись,
оскільки ці висновки відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати належних йому процентів.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлено строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання, згідно частини 3 статті 254
ЦК України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Згідно ст.536 ЦК України за користування
чужими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст.610,611,625 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливості виконання грошового
зобов'язання. У разі неналежного
виконання зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені законом
або договором. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно ст.549 ЦК України боржник у разі
порушення ним зобов'язань повинен
сплатити кредитору неустойку (штраф,
пеню), розмір якої згідно ст.551 ЦК
України може бути встановлений
договором.

Як вбачається зі справи, відповідно до
договору «Автопакет» №201/2008/908/10-КА/39 ID
874743 від 12.09.2008 року, укладеного між ВАТ
Банк «Надра» (у зв'язку зі зміною
найменування на теперішній час ПАТ КБ
«Надра») з ОСОБА_2 (позичальник) та
ОСОБА_3 (поручитель), банк надає
позичальнику у тимчасове користування
на умовах забезпеченості, повернення,
строковості та платності грошові кошти
у сумі 59440,00грн. на придбання
автотранспортного засобу та витрати,
пов'язані з державною реєстрацією
автотранспортного засобу в МРЕВ при
УДАІ УМВС України. (п.п.1.1.1, 1.1.2) (а.с.4-9).

Відсотки за користування кредитом
розраховуються банком на підставі
відсоткової ставки у розмірі 19,9%
відсотків річних, які нараховуються за
фактичну кількість днів 360 у році на
залишок заборгованості (п.1.1.3).

Кредит надається з терміном погашення
до 12.08.2013 року (п.1.1.4).

Згідно п.1.2.1 договору банк також на
умовах забезпеченості, повернення,
строковості та платності відкриває
позичальнику відновлювальну траншеву
кредитну лінію з лімітом 2942,28грн.
Видача коштів в рамках ліміту
кредитної лінії здійснюється окремими
траншами, кожний з яких обумовлюється
цільовим використанням (витрати
страхувальника) строком на 12 місяців.
При цьому позичальник отримує
наступний транш лише за умови, що він не
має заборгованості за кредитною лінією
чи розмір заборгованості та розмір
наступного траншу не перевищує ліміт
кредитної лінії (п.п.1.2.1.2-1.2.1.4).

Відсотки за користування коштами в
рамках ліміту кредитної лінії
визначені у розмірі 2,23% відсотків на
місяць на залишок заборгованості
(п.1.2.3.1).

Згідно п.2.2.1 позичальник повертає
кредит та сплачує банку відсотки
безготівковим перерахуванням або
внесенням готівкових коштів шляхом
сплати мінімально необхідного платежу
щомісячно у розмірі 1588,14грн.

Відповідно до п.2.2.2 позичальник
повертає кошти в рамках кредитної
лінії та сплачує відсотки шляхом
сплати суми мінімального щомісячного
платежу у розмірі: за період з 12.08.2008
року по 11.08.2009 року по 307,08грн.

Сторони домовились, що позичальник
вносить чергові мінімальні платежі по
кредиту та кредитній лінії щомісячно
до 18 числа поточного місяця. В разі
ненадходження коштів до 20 числа
поточного місяця, банк, починаючи з 21
числа поточного місяця нараховує
штрафні санкції на прострочену
заборгованість (п.2.2.3). Цим же пунктом
сторони передбачили порядок
черговості зарахування коштів на
погашення заборгованості у разі
внесення позичальником чергового
мінімального платежу в неповному
розмірі та виникнення заборгованості.

Позичальник зобов'язалася сплачувати
необхідні платежі у передбачені
договором строки, а у випадку порушення
зобов'язань сплатити банку штрафні
санкції; протягом двох робочих днів
повідомляти банк про зміну адреси,
місця роботи тощо (п.п.4.3.1-4.3.3,4.3.7).

Банк має право вимагати від
позичальника дострокового виконання
зобов'язань щодо повернення
кредиту/кредитної лінії, сплати
нарахованих відсотків та інших
платежів, передбачених договором,
можливих штрафних санкцій, якщо
позичальник несвоєчасно чи не в
повному обсязі сплатить черговий
платіж (п4.2.5).

Згідно п.5.1 договору сторони
домовились, що у разі прострочення
позичальником строку сплати
мінімальних необхідних платежів по
погашенню кредиту/кредитної лінії,
позичальник сплачує банку пеню у
розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла
на час виникнення заборгованості, за
кожен день прострочення. Також
відповідно до п.5.2 договору сторони
домовились, що у разі порушення
позичальником вимог п.п.4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9,
4.3.10 договору позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі 10% від
суми кредиту, зазначеного в п.1.1
договору за кожен випадок. У випадку
невиконання чи неналежного виконання
зобов'язань, передбачених договором,
винна сторона відшкодовує іншій
стороні всі завдані у зв'язку з цим
збитки.

В якості забезпечення виконання
позичальником зобов'язань по
погашенню кредиту/кредитної лінії,
сплати відсотків та інших платежів,
передбачених договором, можливих
штрафних санкцій, ОСОБА_2 передала
банку в заставу належний їй
автотранспортний засіб, який сторони
оцінили в 59440грн. (п.п.3.1.1., 3.1.2). При цьому
сторони домовились, що при порушенні
позичальником умов договору щодо
строків виконання зобов'язань у банку
виникає право на задоволення вимог за
рахунок предмета застави (п.п.3.1.5).

ОСОБА_3 згідно даного договору
зобов'язався відповідати перед банком
за належне виконання позичальником
взятих на себе зобов'язань, що
випливають з цього договору в тому ж
об'ємі, що і позичальник, та нести
солідарну відповідальність разом з
боржником (п..п.3.2.1,3.2.2).

Як вбачається зі справи, банк виконав
свої зобов'язання за договором та надав
ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 59440грн.
(кредит) та 2942,28грн. (кредитна лінія), що
відповідачка визнала в судовому
засіданні в апеляційному суді та не
оспорювалось представником
відповідача ОСОБА_3, тому ці обставини
не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи, зокрема, з
розрахунку заборгованості (а.с.4-13),
наданих апеляційному суду ОСОБА_2
квитанцій по погашенню кредитних
зобов'язань (а.с.161-166), наданих
апеляційному суду позивачем
розшифровки розрахунку заборгованості
і витягу кредитних рахунків
позичальника (а.с.174-218) також
вбачається, що свої зобов'язання по
поверненню кредиту, кредитної лінії,
сплаті відсотків за користування
грошовими коштами та сплати інших
платежів відповідно до умов договору
відповідачка належним чином не
виконала, з грудня 2008 року допускала
порушення, оскільки проводила платежі
несвоєчасно та не у повному розмірі
мінімальних необхідних платежів,
останній платіж провела 30.06.2009 року в
сумі 600грн., всього на виконання
зобов'язань за договором внесла кошти
на суму 8085,72грн. і в подальшому з липня
2009 року платежів не проводила.

Відповідно до наданих банком
розрахунків та витягу з рахунків 30.06.2010
року на погашення зобов'язань
позичальника за кредитним договором
зараховані кошти в сумі 36396,48грн., які
розподілені на погашення кредитних
зобов'язань відповідно до п.2.2.4
договору. Заборгованість по кредиту
повністю не погашена. В подальшому
ніяких коштів на виконання зобов'язань
за кредитним договором на рахунки не
надходило.

Станом на 10.08.2011 року заборгованість за
кредитним договором становить
63480,23грн., яка складається із
заборгованості по кредиту - 42905,38грн., по
відсоткам за користування кредитом -
10551,80грн., пені за прострочку погашення
кредиту - 793,03грн., пені за прострочку
сплати відсотків - 850,79грн., суми
індексації за прострочену сплату
кредиту - 1033,31грн., суми індексації на
прострочену сплату відсотків - 1401,92грн.,
штрафу за порушення п.4.3.2 договору в
розмірі 10% від суми кредиту - 5944,00грн.
Розрахунок заборгованісті проведено
відповідно до умов договору та вимог
чинного законодавства,
підтверджується наданими
відповідачкою квитанціями та наданими
банком розшифровкою розрахунку і
витягом з рахунків, тому правильність
цього розрахунку у суду сумніву не
викликає. Крім того, на спростування
правильності даного розрахунку
відповідачами ніяких доказів не
надано.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_2 не опорювала дані обставини.
Пояснила, що отримувала кредитні кошти
на придбання автомобіля і на його
страхування предмету застави у
зазначеному в договорі розмірі, що з
початку щомісяця проводила платежі,
потім періодично, а в подальшому
припинила погашати заборгованість за
договором із-за відсутності коштів.
Визнала, що позивач висував їй вимогу
про дострокове погашення
заборгованості в повному обсязі, тому
вона на вимогу працівників банку 06.06.2010
року передала банку на погашення
заборгованості заставний автомобіль
та довіреність на ім'я працівника банку
на реалізацію предмета застави.
Автомобіль був оцінений і реалізований
за 36400грн. Вважала, що за рахунок
реалізації автомобіля повністю
погашена заборгованість за договором,
тому в подальшому платежів не
проводила. В лютому 2012 року від
працівників банку дізналася про
наявність непогашеної заборгованості
за кредитним договором. На погашення
простроченої заборгованості вона
добровільно ніяких коштів не вносила і
за виконавчим листом державною
виконавчою службою на виконання
оскаржуваного рішення з неї ніяких
стягнень не проводилось.

З урахуванням наведеного доводи
апеляційної скарги про не зарахування
на погашення заборгованості за
договором коштів, виручених від
реалізації предмету застави, є
безпідставними, оскільки вони
спростовуються наявними у справі
письмовими доказами. Ні суду першої
інстанції, ні апеляційному суду не
надано жодних доказів, які б свідчили
про те, що предмет застави реалізований
на суму більшу, ніж зарахована банком
на погашення заборгованості за
договором, не надано. Крім того, сама
ОСОБА_2 в судовому засіданні
апеляційного суду визнала, що
автомобіль банком був реалізований за
36400грн., а, як вбачається зі справи,
фактично ця сума була зарахована
банком на погашення заборгованості
30.06.2010 року.

Посилання відповідачки ОСОБА_2 та
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому
засіданні апеляційного суду на
неправильність нарахування позивачем
суми штрафу, є неспроможними, оскільки
умовами п.5.2 договору передбачена така
відповідальність за порушення
виконання зобов'язань по погашенню
кредиту та сплати відсотків за
користування кредитними коштами.
Оскільки відповідачка порушила умови
договору по погашенню кредиту та
сплати відсотків за користування
кредитними коштами, що вона визнала в
судовому засіданні апеляційного суду,
то позивач правильно нарахував суму
штрафу у розмірі 10% від суми кредиту,
тобто від суми 59440грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції правильно дійшов
до висновку про наявність у ОСОБА_2
заборгованості за кредитним договором
перед банком, що утворилась станом на
10.08.2011 року, на загальну суму 63480,23грн. та
необхідність стягнення цієї
заборгованості з позичальника.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитись з рішенням суду про
наявність підстав для солідарного
стягнення даної заборгованості з
ОСОБА_3

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони встановили як строк дії
кредитного договору, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, останній з яких у
визначеній в договорі сумі підлягав
виконанню в строк до 12.08.2013 року.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору до 12.08.2013 року сторони
встановили і строки виконання
боржником окремих зобов'язань
(внесення щомісячних платежів), що
входять до змісту зобов'язання, яке
виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Відповідно до п.2.2.3 договору цей строк
сторони визначили до 18 числа кожного
місяця, а якщо платежі не надійдуть до 20
числа, то з 21 числа у банку виникає
право на штрафних санкцій.

Відповідно до п.4.2.5 договору банк має
право вимагати від позичальника
дострокового виконання зобов'язань
щодо повернення кредиту/кредитної
лінії, сплати нарахованих відсотків та
інших платежів, якщо позичальник
несвоєчасно чи не в повному обсязі
сплатив черговий платіж.

Пунктом 3.2.3 договору сторони
передбачили, що відповідальність
поручителя виникає як у випадку
невиконання позичальником будь-якої
частини зобов'язань, так і при
невиконанні позичальником зобов'язань
в цілому. Згідно п.3.2.5 договору банк
набуває право вимагати від поручителя
виконання зобов'язання, що витікає з
договору при умові, якщо в установлений
договором строк виконання
позичальником зобов'язання в цілому чи
в будь-якій його частині, не будуть
виконанні, а також при умові
обов'язкового направлення поручителю
повідомлення з вимогою виконати
зобов'язання позичальника в цілому (або
в тій чи іншій частині). Поручитель
зобов'язаний виконати взяті на себе
зобов'язання по цьому договору не
пізніше трьох днів з моменту отримання
повідомлення від банку.

З матеріалів справи вбачається, що
позичальник з грудня 2008 року не виконує
свої зобов'язання за договором і з
цього часу у неї виникла прострочена
заборгованість. З липня 2009 року
відповідачка взагалі припинила
проводити платежі.

В червні 2010 року позивач пред'явив
ОСОБА_2 вимогу про дострокове
повернення кредиту і відповідно до
умов договору та вимог ст.ст.19,20 Закону
України «Про заставу», ст.26 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» (в
редакції, чинній на той період) звернув
стягнення на предмет застави -
автомобіль, який був заставодавцем
згідно її пояснень 06.06.2010 року
переданий заставодержателю та
реалізований останнім із зарахуванням
виручених коштів на погашення
заборгованості. За рахунок виручених
від реалізації предмета застави коштів
заборгованість в повному обсязі
погашена не була.

Разом з тим, позивач відповідно до умов
п.п.3.2.5,3.2.7,3.2.8 договору повідомлення
поручителю з вимогою виконати
зобов'язання не направив та згідно
положень ч.4 ст.559 ЦК України не
пред'явив вимоги до поручителя про
погашення заборгованості протягом
шести місяців з моменту висування
вимоги до позичальника про дострокове
погашення заборгованості та звернення
стягнення на предмет застави (червень
2009 року), якою фактично змінив строк
виконання основного зобов'язання. В
матеріалах справи відсутні будь-які
докази про направлення позивачем на
адресу поручителя відповідно до умов
договору повідомлення з вимогою про
виконання зобов'язань по погашенню
заборгованості. Додана до позовної
заяви вимога банку від 15.09.2011 року таким
доказом не може бути, оскільки
представник відповідача стверджує, що
такої вимоги ОСОБА_3 не отримував, а
позивачем не надано суду доказів, що
така вимога направлялась поручителю
згідно умов договору рекомендованим чи
цінним листом.

Оскаржуючи рішення, ОСОБА_3
стверджував, що він не отримував ніякої
інформації про порушення
позичальником зобов'язань за
договором. Його представник в судовому
засіданні апеляційного суду також
наполягав, що до пред'явлення позову до
суду від банку ніяких повідомлень про
порушення позичальником зобов'язань за
кредитним договором поручитель не
отримував і боржниця також йому не
повідомляла про наявність
простроченої заборгованості.
Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні апеляційного суду
підтвердила, що вона не спілкувалась з
ОСОБА_3 та не повідомляла йому про
наявність простроченої заборгованості
та висування банком вимоги про
погашення заборгованості.

За таких обставин, виходячи з того, що
позичальник почала порушувати свої
зобов'язання за договором з грудня 2008
року, а також того, що пред'явивши у
червні 2010 року до позичальника вимогу
про дострокове виконання зобов'язань і
звернувши стягнення на предмет
застави, строк виконання основного
зобов'язання фактично настав з цього
часу, а відповідно до умов договору
поруки банк поручителю не направляв
повідомлення з вимогою про виконання
зобов'язань у зв'язку з порушенням
позичальником своїх зобов'язань за
платежами, що передбачені кредитним
договором, враховуючи те, що позов до
суду до поручителя пред'явлено 21.09.2011
року (направлено поштою), вимоги банку
до поручителя є безпідставними,
оскільки відповідно до ч.4 ст.559 ЦК
України порука припинилася.

Однак, розглядаючи справу у
відсутності відповідачів та ухвалюючи
заочне рішення, суд першої інстанції на
наведене уваги не звернув, що призвело
до помилкового висновку про стягнення
заборгованості з поручителя. Тому
рішення суду в частині солідарного
стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача
заборгованості за кредитним договором
не може бути визнане законним та
обґрунтованим і підлягає в цій частині
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову до
поручителя. Відповідно підлягає і
скасуванню рішення суду в частині
солідарного стягнення з ОСОБА_3 на
користь банку судових витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду в частині солідарного
стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача
заборгованості за кредитним договором
та судових витрат підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову до ОСОБА_3,
а в решті частини рішення суду підлягає
залишенню без зміни, у зхвязку з чим
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
10 жовтня 2011 року в частині солідарного
стягнення заборгованості за кредитним
договором та судових витрат з ОСОБА_3
скасувати.

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра»» до ОСОБА_3 про солідарне
стягнення заборгованості за кредитним
договором «Автопакет» №201/2008/980/10-КА/39
від 12 серпня 2008 року в сумі 63480 гривень 23
копійок відмовити.

В решті частини рішення суду залишити
без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Гаврилова Г.Л.

Попова С.А.