Справа № 473/5932/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2014 р. Вознесенський
міськрайонний суд Миколаївської
області у складі головуючої - судді
Ротар М.М., секретарі судового
засідання Фінько О.П.

за участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3,
представників відповідача ОСОБА_4,
ОСОБА_5, перекладача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2013 року позивач ОСОБА_7
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення боргу в сумі 570500 грн., в
якому вказував, що 29 травня 2013 року
відповідач ОСОБА_3 під розписку позичив
у нього грошові кошти у розмірі 70000 дол.
США, що еквівалентно 570500 грн. Вказану
суму відповідач зобов'язувався
повернути частинами, кінцева дата
повернення боргу становила до 15 лютого
2014 року.

ОСОБА_8 свої зобов'язання не
виконав, то позивач ОСОБА_7 просив
стягнути з нього суму боргу - 570500
гривень.

Ухвалою судді від 18 грудня 2013 року
відкрито провадження по цивільній
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу.

Ухвалою суду від 28 лютого 2014 року
був прийнятий до провадження
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про
визнання правочину договору позики по
борговій розписці недійсним та
стягнення моральної шкоди. Вимоги за
зустрічним позовом були об'єднані в
одне провадження з первісним позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2014 року
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про
визнання договору позики недійсним та
стягнення моральної шкоди був
залишений без розгляду на підставі п.5
ст.207 ЦПК України.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 підтвердила ті
обставини, що були викладені в позовній
заяві і збільшила позовні вимоги.
Просила стягнути з відповідача суму
боргу у розмірі 570500 грн., суму втрат від
інфляції в розмірі 69601 грн., суму 3%
річних у розмірі 13574 грн., суму
процентів у розмірі 27480 грн. Та судові
витрати у розмірі 3441 грн.

Відповідача ОСОБА_3 та його
представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судовому
засідання заперечували проти
задоволення позовних вимог, зазначали,
що грошових коштів відповідач не
отримував, розписку не писав, її писала
його бухгалтер ОСОБА_9 під тиском з боку
позивача. Крім того в день написання
розписки 29.05.2013 року його взагалі не
було в м. Вознесенську, він знаходився у
відрядженні в м. Херсон. Також зазначав,
що він ні писати чі читати на
російській мові не вміє, всю фінансову
документацію, в тому числі і по
діяльності з позивачем він веде на
турецькій мові. Просив відмовити в
задоволенні позовних вимог, оскільки
розписка викликає сумнів, щодо
правомірності тексту та отримання
грошей в реальності часу.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, судом встановлені наступні
факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики
є укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Згідно із частиною другою статті
1047 ЦК України на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та
другої статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті
1049 ЦК України встановлено, що за
договором позики на позичальникові
лежить зобов'язання повернути суму
позики у строк та в порядку, що
передбачені договором.

Як вбачається з матеріалів
справи, 29 травня 2013 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_7 укладено договір позики. За
умовами цього договору ОСОБА_3 отримав
від позивача кошти в розмірі 70000
доларів США зі строком погашення у
повному обсязі до 15.02.2014 року. Вказані
умови договору позики були погоджені
сторонами та викладені в розписці,
підписаній ОСОБА_3 цього ж дня, оригінал
якої долучено до матеріалів справи (
а.с.88).

Отже, вказана розписка
підтверджує як укладання договору
позики між сторонами, так і умови
договору на яких позичальник отримав
кошти, так і сам факт передачі цих
коштів, що свідчить про виникнення між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 правовідносин з
договору позики.

В судовому засіданні було також
встановлено та не заперечувалося
сторонами, що текст розписки був
написаний ОСОБА_9, яка давала покази в
судовому засіданні в якості свідка та
підписаний текст розписки особисто
відповідачем ОСОБА_3. При цьому суд не
бере до уваги заперечення з боку
відповідача, в якому він зазначає, що в
день написання розписки він знаходився
в м. Херсон, оскільки це спростовується
особистими пояснення відповідача
ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_9, які надавалися
ними 15 листопада 2013 року під час їх
допиту в якості свідків по
кримінальному провадженню № 0003053
за заявою ОСОБА_10 за фактом шахрайських
дій.

Суд критично відноситься до
показів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які
також підтверджували відсутність
відповідача ОСОБА_3 в м.. Вознесенську,
оскільки точної дати вказаних подій
свідки вказати не змогли.

Також в судовому засіданні не
було підтверджено належними доказами
написання розписки під тиском
позивача, оскільки ні відповідач
ОСОБА_3 ні свідок ОСОБА_9 не зверталися
до правоохоронних органів з приводу
цього питання, хоча було встановлено,
що про факт наявності розписки
відповідачу ОСОБА_3 було відомо ще до
звернення позивача до суду з позовом
про стягнення боргу , що
підтверджується особистими
поясненнями ОСОБА_3 від 15.11.2013 року під
час розгляду кримінального
провадження № 0003053 за фактом
шахрайських дій.

Крім того суд не бере до уваги і
заперечення з боку відповідача та його
представників з приводу того, що
відповідач не розуміє російську мову, а
тому текст розписки не міг бути ним
підписаний, оскільки матеріали справи
містять інші документи, що були
складені та підписані відповідачем на
російській мові (договір
купівлі-продажу - а.с.29 та особисті
пояснення під час кримінального
провадження), що на думку суду свідчить
про його спроможність розуміти зміст
та ніслідки вчиненних ним дій.

Щодо заперечень відповідача з
приводу того, що грошових коштів він не
отримував, то суд прийшов до висновку,
що вказані заперечення також не можуть
бути враховані судом при винесенні
рішення виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст.1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідач ОСОБА_13 та його
представники будь-яких письмових
доказів, які б підтверджували те, що
грошові кошти насправді ОСОБА_13 від
ОСОБА_7 не були одержані, а договір
позики є сумнівним, суду не надали.
Отже, суд вважає, що відповідачем не
була доведена належними доказами
безгрошовість договору позики, що є
його обов'язком відповідно до вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 533 ЦК України
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, то сума, що підлягає
оплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом. В розписці
сторони визначили гривневий
еквівалент суми боргу, який становить
570500 гривень, що узгоджується з
положеннями ст.533 ЦК України

З урахуванням викладеного суд
вважає, що позовні вимоги про стягнення
суми боргу по договору позики в розмірі
570500 гривень обґрунтовані та на
підставі ст. 526 ЦК України підлягають
задоволенню.

Згідно ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Тому підлягають задоволенню і
позовні вимоги про стягнення
інфляційних втрат та 3% річних від
простроченої суми. При цьому суд бере
до уваги розрахунок, який наданий
позивачем, а саме.

Відповідно до розрахунку, сума
заборгованості, на яку нараховуються
інфляційні витрати - 570500 грн., за період
прострочення виконання грошового
зобов'язання з листопад 2013 року - липень
2014 року - інфляційні втрати складають
суму 69601 грн.

Що стосується розрахунку трьох
процентів річних, то суд не
погоджується з включенням до суми
боргу інфляційних витрат , оскільки це
не передбачено ст. 625 ЦК України, тому
розмір трьох процентів річних за
період з 16.11.2013 по 01.08.2014 р. (258 днів) від
простроченої суми 570500 грн. складає 12097
грн. 73 коп..

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Отже, у частинi першiй статтi 1048 ЦК
України, що має диспозитивний характер,
установлена презумпцiя оплатностi
позики, яка дiє за умов, якщо
безоплатний характер вiдносин позики
прямо не передбачений ЦК України,
iншими законодавчими актами або
конкретним договором.

Указане правило спрямоване на
захист iнтересiв позикодавця у разi,
якщо договором позики розмiр процентiв
не визначений. Дану правову позицію
висловила Судова палата у цивільних
правах Верховного Суду України в
Постанові від 02.07.2014 року по справі №
6-36цс14.

Таким чином, законом передбачено
право позикодавця на одержання вiд
позичальника суми позики та винагороди
(процентiв за користування позикою) у
разi, якщо iнше не встановлено договором
або законом.

Винагорода для позикодавця
встановлюється у формi процентiв вiд
суми, що надається у позику, розмiр яких
визначається сторонами в договорi
позики, або, якщо такий розмiр процентiв
не встановлений, вiн визначається на
рiвнi облiкової ставки Нацiонального
банку України.

Тому розмір процентів за
користування коштами в сумі 570500 грн. за
період з 16.11.2013 по 11.08.2014 року з
урахування облікової ставки НБУ (16.11.2013
року по 14.04.2014 р. - 6,5%; з 15.04.2014 по 16.07.2014 -
9,5%, з 17.07.2014 по 01.08.2014 - 12%) становить 27480
гривень.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики, інфляційних
втрат, трьох процентів річних та
процентів за користування грошовими
коштами обгрунтовані та підлягають
частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення суд присуджує з другої сторони
понесені нею та документально
підтверджені судові витрати, таким
чином з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судовий
збір в сумі 3441 гривень.

Керуючись ст.ст. 10,11, 209,212, 213,214,215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (і/н НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_7 борг за договором
позики в сумі 570 500 гривень, суму
інфляційних втрат - 69601 гривень, 3%
відсотки річних в сумі 12097 грн. 73 коп..
проценти за користування грошовими
коштами в сумі 27480 гривень, та судові
витрати в сумі 3441 гривень.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які не були присутні під час
оголошення рішення, мають право
оскаржити рішення протягом 10 днів з
моменту отримання копії рішення .

Суддя:
М.М. Ротар