У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою ОСОБА_3 про скасування
рішення Постійно діючого третейського
суду при Асоціації українських банків
від 30 серпня 2013 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» на ухвалу апеляційного суду
м. Києва від 18 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаною заявою, у якій просила
скасувати рішення Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків від 30 серпня 2013 року
у справі за позовом публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»
(далі - ПАТ «ВТБ Банк») до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості.

В обґрунтування заяви зазначала, що
підвідомчість справи було порушено,
оскільки вона належить до категорії
справ, пов'язаних із захистом прав
споживачів. Також зазначала, що рішення
третейського суду підлягає скасуванню
з огляду на порушення банком умов
кредитного договору в частині
ненадання їй як позичальнику
Регламенту Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків. На підставі цього
звернулася до суду за захистом.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 6 грудня

2013 року у задоволенні заяви ОСОБА_3
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
18 лютого 2014 року ухвалу місцевого суду
скасовано та постановлено нову ухвалу,
якою заяву ОСОБА_3 задоволено.
Скасовано рішення Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків від 30 серпня 2013 року
у справі за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

У касаційній скарзі ПАТ «ВТБ Банк»,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати ухвалу
апеляційного суду та залишити в силі
ухвалу місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи ухвалу місцевого суду та
задовольняючи заяву ОСОБА_3, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що справа, по якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду у зв'язку з
прийняттям Закону України від 03 лютого
2011 року «Про внесення зміни до статті 6
Закону України «Про третейські суди»
щодо підвідомчості справ у сфері
захисту прав споживачів третейським
судам», який набрав чинності з 11
березня 2011 року, за приписами якого
третейські суди не мають право
розглядати справи у спорах щодо
захисту прав споживачів. При цьому,
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що відповідач по справі - ОСОБА_3, є
споживачем послуг банку та предметом
третейського розгляду є безпосередньо
захист прав споживачів послуг банку.

Однак, із таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України сторони
мають право передати спір на розгляд
третейського суду, крім випадків,
встановлених законом. Рішення
третейського суду може бути оскаржено
в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У ст. 5 Закону України «Про третейські
суди» передбачено, що юридичні та/або
фізичні особи мають право передати на
розгляд третейського суду будь-який
спір, який виникає з цивільних чи
господарських правовідносин, крім
випадків, передбачених законом. Спір
може бути переданий на розгляд
третейського суду за наявності між
сторонами третейської угоди, яка
відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення
третейського суду до прийняття
компетентним судом рішення у спорі між
тими ж сторонами, з того ж предмета і з
тих самих підстав.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про
третейській суди» рішення
третейського суду може бути оскаржене
сторонами, третіми особами, а також
особами, які не брали участь у справі, у
разі якщо третейський суд вирішив
питання про їх права і обов'язки, у
випадках, передбачених цим Законом, до
компетентного суду відповідно до
встановлених законом підвідомчості та
підсудності справ.

Рішення третейського суду може бути
оскаржене та скасоване лише з таких
підстав: справа, по якій прийнято
рішення третейського суду, не
підвідомча третейському суду
відповідно до закону; рішення
третейського суду прийнято у спорі, не
передбаченому третейською угодою, або
цим рішенням вирішені питання, які
виходять за межі третейської угоди.
Якщо рішенням третейського суду
вирішені питання, які виходять за межі
третейської угоди, то скасовано може
бути лише ту частину рішення, що
стосується питань, які виходять за межі
третейської угоди; третейську угоду
визнано недійсною компетентним судом;
склад третейського суду, яким прийнято
рішення, не відповідав вимогам ст. ст.
16-19 цього Закону; третейський суд
вирішив питання про права і обов'язки
осіб, які не брали участь у справі.

Згідно з п. 14 ст. 6 Закону України «Про
третейській суди» третейські суди
можуть розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком, в тому числі, справ у спорах
щодо захисту прав споживачів (в тому
числі споживачів послуг банку,
кредитної спілки).

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів»
споживачем є фізична особа, яка
придбаває, замовляє, використовує, або
має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язку найманого
працівника.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 1,
6 постанови від 12 квітня 1996
року № 5 «Про практику розгляду
цивільних справ за позовами про захист
прав споживачів» роз'яснив, що
споживачем, права якого захищаються на
підставі Закону, є лише громадянин
(фізична особа), котрий придбаває,
замовляє, використовує або має намір
придбати чи замовити товари (роботи,
послуги) для власних побутових потреб.
Заява про захист прав споживача має
повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК
України щодо форми й змiсту позовної
заяви, зокрема, мiстити вiдомості: про
те, яке право споживача порушено; коли і
в чому це виявилося; про способи
захисту, які належить вжити суду; про
розмiр сум, щодо яких заявлено вимоги, з
вiдповiдними розрахунками і
обгрунтуванням; про докази, що
пiдтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України
звернув увагу на те, що позовна заява
про захист прав споживача подається
саме споживачем, у разі порушення його
прав, передбачених ст. ст. 4-15 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Установлено, що 30 серпня 2013 року
Постійно діючий третейський суд при
Асоціації українських банків ухвалив
рішення у справі за позовом ПАТ «ВТБ
Банк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, яким стягнуто із
останньої на користь ПАТ «ВТБ Банк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 56 944 грн 11 коп. та 969 грн 45 коп.
третейського збору.

Таким чином, підстав для застосування
до спірних правовідносин п. 14 ст. 6
Закону України «Про третейській суди»
не вбачається, оскільки відповідно до
положень цього Закону, враховуючи п. 3
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року, банк не
є споживачем.

Крім того, звернення банку з позовом
про стягнення заборгованості за
кредитним договором до третейського
суду не може вважатися спором щодо
захисту прав споживачів, оскільки
підставами позову є невиконання
умов договору, а не порушення Закону
України «Про захист прав споживачів».

З огляду на вищевикладене, правильним є
висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні заяви у зв'язку з
відсутністю передбачених Законом
України «Про третейській суди» підстав
для скасування рішення третейського
суду.

Суд першої інстанції дослідив
обставини справи у повному обсязі,
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню, повно, всебічно та
обґрунтовано встановив обставини
справи, дав належну оцінку наявним у
справі доказам, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні матеріального
та процесуального закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»
задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18
лютого 2014 року скасувати, ухвалу
Дніпровського районного суду м. Києва
від 6 грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко