Справа № 154/2979/13-ц Провадження №
22-ц/773/119/14 Головуючий у 1 інстанції:
Канівець Л.Ф. Категорія: 44 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Подолюка В.А., Киці С.І.,

при секретарі - Семенюк О.А.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення
Володимир-Волинського міського суду
Волинської області від 5 грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання їх такими, що втратили
право користування жилим приміщенням.
Позивач зазначав, що він являється
наймачем квартири АДРЕСА_1, в якій, крім
нього, також зареєстровані і
відповідачі по даній справі.

Покликаючись на те, що відповідачі
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в даній квартирі не
проживають більше десяти років, а
малолітня дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в
квартирі взагалі не проживала, позивач
просив суд визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
зазначеним жилим приміщенням.

Рішенням Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 5
грудня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим
судовим рішенням, позивач подав
апеляційну скаргу в якій, покликаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу позивача
підтримав і просив скаргу задоволити,
представник відповідача апеляційну
скаргу заперечила, інші особи, які
беруть участь у справі, в судове
засідання не з'явилися, хоча у
встановленому законом порядку були
повідомлені про час та місце судового
розгляду, а тому суд розглянув справу у
їх відсутності.

Апеляційну скаргу позивача слід
задовольнити частково, рішення суду
першої інстанції в частині відмови в
позові ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 такими, що втратили право
користуванням жилим приміщенням,
скасувати з ухваленням в цій частині
нового рішення про задоволення позову
з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це відповідає наявним в матеріалах
справи доказам, яким суд дав правильну
правову оцінку, що в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані позивач по даній справі
ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
малолітня дочка останньої - ОСОБА_6
(а.с.8).

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом про
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування
зазначеним жилим приміщенням.

В своїй позовній заяві позивач
зазначав, що відповідачі в спірній
квартирі не проживають більше 10 років,
а малолітня дочка ОСОБА_5 -ОСОБА_6 в цій
квартирі взагалі не проживала, в
зв'язку з чим просив суд визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
відповідно до вимог статей 71, 72, 107 ЖК
України і статті 405 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про визнання відповідачки
ОСОБА_4 такою, що втратила право
користування спірним жилим
приміщенням, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачка не
втратила інтерес до спірного жилого
приміщення, а в квартирі не проживає
тривалий час, оскільки працює за
кордоном - в Російській Федерації.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
ґрунтуються на вимогах закону і
відповідають встановленим обставинам
справи.

Так, відповідно до довідок приватного
підприємця м. Сургут Тюменської
області Російської Федерації ОСОБА_4
працювала у приватного підприємця по
договору на посаді методиста у 2010 і 2011
роках (а.с.37,38).

Крім того, із матеріалів справи
убачається, що відповідачка ОСОБА_4 у
2010, 2011 роках подавала письмові заяви в
органи внутрішніх справ про те, що її
батько ОСОБА_3 чинить їй перешкоди в
користуванні спірною квартирою
(а.с.40,46), в зв'язку з чим у 2010 році
дільничним інспектором
Володимир-Волинського міського
відділу УМВС України у Волинській
області була винесена постанова про
відмову в порушенні кримінальної
справи, а 2 квітня 2011 року був складений
висновок щодо припинення подальшого
розгляду матеріалів перевірки по
повідомленню ОСОБА_4

Відтак, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що відповідач
ОСОБА_4 не втратила право користування
спірним жилим приміщенням.

Рішення суду в цій частині
постановлено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
підстав для його скасування колегія
суддів не вбачає.

Разом з тим, апеляційний суд не
погоджується з висновками суду першої
інстанції про відмову в позові ОСОБА_3
про визнання відповідача ОСОБА_5 і її
малолітньої дочки ОСОБА_6 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, оскільки вони суперечать
встановленим обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до вимог статті 107 ЖК
України наймач жилого приміщення
вправі за згодою сім'ї в будь-який час
розірвати договір найму. У разі вибуття
наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

В судовому засіданні сама відповідачка
ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_3 визнала і
зазначила, що вона разом зі своєю
малолітньою дитиною переїхала із
спірної квартири в інше жиле
приміщення по вул. Ковельській в м.
Володимир-Волинський ще у 2008 році.
Таким чином, судом встановлено, що
відповідачка ОСОБА_5 разом зі своє
малолітньою дочкою вибула із спірного
жилого приміщення.

Проте суд зазначені обставини не
врахував, а тому дійшов неправильного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 про визнання
ОСОБА_5 і її малолітньої дитини ОСОБА_6
такими, що втратили право користування
спірним жилим приміщенням.

При цьому, колегія суддів не
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що відповідач не може
бути визнана такою, що втратила право
користування спірним житлом на
підставі вимог статті 405 ЦК України з
посиланням на те, що дана норма закону
регулює правовідносини між власником
житла і членами його сім'ї, а позивач
ОСОБА_3 є наймачем жилого приміщення, а
не його власником, з огляду на таке.

В своїй позовній заяві про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житлом, позивач ОСОБА_3
посилався на норми статей 71, 72, 107 ЖК
України і статті 405 ЦК України і, при
цьому, в матеріалах справи відсутня
письмова заява позивача про уточнення
своїх позовних вимог.

На підставі наведеного суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що із-за порушення норм
матеріального права та
невідповідності висновків суду
встановленим обставинам справи,
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в позові ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання їх такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням, підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309, 314, 315, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
задоволити частково.

Рішення Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 5
грудня 2013 року в частині відмови в
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_5 і її неповнолітню дочку
ОСОБА_6 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної
сили з моменту його проголошення і може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: