Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2014 року
Рівненський
міський суд

під головуванням судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Жижчук А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Рівне цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири та визнання
права власності на ? частки квартири,-

в с т а н о
в и в :

В травні 2013 року представник
позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_9 звернувся в
Рівненський міський суд з позовом до
ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 02 березня 2012 року, та про
визнання за позивачкою ОСОБА_1 права
власності на 1/2 зазначеної квартири.

25 вересня 2013 року позивачка ОСОБА_1
подала до суду заяву про заміну
неналежного відповідача ОСОБА_5 на
належного відповідача ОСОБА_2 (а.с.89). А 24
жовтня 2013 року позивачка подала до суду
заяву (а.с.90) про уточнення позовних
вимог: про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 02 березня 2012 року між ОСОБА_3
і ОСОБА_2, а не ОСОБА_5, та про визнання за
нею, позивачкою, права власності на 1/2
цієї квартири.

В поданій до суду позовній заяві
представник позивачки ОСОБА_1 зазначає,
що 04 червня 2004 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3
було зареєстровано шлюб.

10 лютого 2005 року відповідач ОСОБА_3 в
інтересах сім'ї уклав із ЗАТ Будівельна
компанія «Рівнепромбуд» договір №17 на
пайову участь в будівництві квартири в
м. Рівне. З моменту укладення договору
було сплачено забудовнику кошти в сумі
127700 грн., що згідно з додатковою угодою
№1 від 15 липня 2008 року складало, на її
думку, повну вартість квартири.

26 листопада 2009 року рішенням
Рівненського міського суду шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

12 грудня 2011 року відповідно до
додаткової угоди №3 між ЗАТ БК
«Рівнепромбуд» та ОСОБА_3, у зв'язку з
внесенням змін до проектно-кошторисної
документації, було внесено зміни до п.
1.1 договору на пайову участь в
будівництві, за умовами яких
відповідач інвестував кошти в
будівництво квартири АДРЕСА_1. А 3
лютого 2013 року ОСОБА_3 отримав
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 57,4
м.кв., житловою площею 23,1 м.кв.

Представник позивачки також
зазначає, що оскільки спірна квартира
придбана за кошти подружжя, то вона є їх
спільною сумісною власністю. Вважає, що
не є підставою для позбавлення одного з
подружжя права власності на частину
майна та обставина, що свідоцтво про
право власності на майно отримано
іншим із подружжя після розірвання
шлюбу. Однак після оформлення права
власності на квартиру ОСОБА_3,
отримавши для відчуження витяг з
реєстру прав власності на нерухоме
майно від 27 лютого 2012 року, без її згоди
продав квартиру відповідачці ОСОБА_2. В
зв'язку з цим представник позивачки
просить суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між відповідачами, а також
визнати за позивачкою право власності
на 1/2 частини цієї квартири.

В судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_1 пред'явлений позов
підтримав повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
запереченні проти позову не погодилася
із зазначеними доводами позовної заяви
(а.с.127-128). Вважає, що не відповідає
дійсності твердження позивачки
стосовно того, що згідно з додатковою
угодою №1 від 15 липня 2008 року сплачені
забудовнику кошти в сумі 127700 грн.
складали повну вартість квартири.
Зазначає, що на час розірвання шлюбу у
2009 році будівництво квартири та в
цілому будинку закінчене не було. В
подальшому, після розірвання шлюбу,
відповідачем ОСОБА_3 укладались
додаткові договори у вигляді додатків
до договору №17 на пайову участь у
будівництві від 10 лютого 2005 року,
відповідно до яких ОСОБА_3 самостійно,
без участі позивачки, здійснювались
доплати за будівельні, опоряджувальні
роботи та інші послуги, пов'язані з
продовженням і завершенням
будівництва.

Крім того, представник відповідача
ОСОБА_3 в запереченні проти позову
зазначає, що в рішенні Рівненського
міського суду від 26 листопада 2009 року
про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 сторони стверджували, що до
судового розгляду цієї справи вони
тривалий час не вели спільного
господарства та бюджету і не
підтримували подружніх стосунків,
сім'я розпалася задовго до рішення суду
про його розірвання. Твердження
позивачки про те, що спірна квартира є
спільним майном подружжя, вважає
безпідставним. На час розірвання шлюбу
та припинення подружніх відносин
подружжям було вкладено лише частину
коштів у будівництво. Добудова
квартири була здійснена позивачем
ОСОБА_3 самостійно, а всі грошові
питання з позивачкою були вирішені до
розлучення, оскільки кредит, отриманий
в банку, був погашений відповідачем у
червні 2008 року за рахунок позики у
іншої особи, яку він в подальшому
погашав самостійно, а отже, не за
рахунок спільних коштів подружжя.

Представник відповідача ОСОБА_3
вважає, що за вказаних обставин згода
позивачки на подальший продаж квартири
не була потрібна, тому що квартири не
була їх спільним майном, набутим під
час шлюбу. В зв'язку з цим жодних
підстав, передбачених законом, для
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 02 березня 2012 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, немає.
На день укладення даного договору не
було підтверджено факту незгоди
колишньої дружини на його укладення, а
також після розірвання шлюбу з її боку
не було заявлено вимог про поділ
спільного майна подружжя, оскільки
грошові питання між позивачкою та
відповідачем були врегульовані. За
таких обставин позивачка не могла і не
повинна була бути стороною
оспорюваного правочину.

В судовому засіданні представники
позивачки ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3
свої доводи підтримали.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в
судовому засіданні позову не визнав і
пояснив, що згідно з договором
купівлі-продажу від 02 березня 2012 року,
укладеного між відповідачами ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 та посвідченого в нотаріальному
порядку, ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 за 266950
грн. квартиру АДРЕСА_1. В цьому договорі
зазначено, що він укладений за згодою
тодішньої дружини ОСОБА_3 ОСОБА_6.
Вважає, що зазначений договір
купівлі-продажу було укладено з
дотриманням вимог закону. Просить
врахувати ту обставину, що після
укладення цього договору
відповідачкою ОСОБА_2 було вкладено
додаткові кошти в проведення
опоряджувальних робіт у цій квартирі,
що підтверджується відповідними
доказами, наданими суду відповідачкою
ОСОБА_2

Заслухавши учасників судового
процесу, дослідивши матеріали справи
та подані сторонами письмові докази по
справі, суд прийшов до висновку, що
позов не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04 червня 2004 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб
(а.с.4), який було розірвано рішенням
Рівненського міського суду від 26
листопада 2009 року (а.с.27-28).

В період шлюбу відповідач ОСОБА_3
уклав договір №17 від 10 лютого 2005 року
із ЗАТ Будівельна компанія
«Рівнепромбуд» на пайову участь у
будівництві (а.с.5-6). Згідно предмету
цього договору (пункти 1.1 - 1.4)
«Виконавець» ЗАТ БК «Рівнепромбуд»
прийняло «Пайовика» ОСОБА_3 у часткове
будівництво квартири АДРЕСА_1. Пунктом
1.2 договору було передбачено планове
закінчення будівництва та здача
будинку в експлуатацію у четвертому
кварталі 2005 року. У пункті 1.3 договору
зазначено, що згідно кошторису
орієнтовна вартість комплексу
будівництва на момент укладання
договору складала 118700 грн., включаючи
ПДВ. Але пунктом 1.4 договору було
передбачено, що остаточна ціна
визначається після закінчення
будівництва на підставі вартості
будівництва по фактичних витратах.

Суд вважає, що не відповідають
дійсним обставинам справи доводи
представника позивачки стосовно того,
що спірна квартира була придбана під
час шлюбу за кошти подружжя, а відтак
вона є об'єктом їх спільної сумісної
власності. Суд також не погоджується з
її доводами й стосовно того, що згідно з
додатковою угодою №1 від 15 липня 2008
року сплачені забудовнику кошти в сумі
127700 грн. складали повну вартість
квартири.

Встановлено, що хоча шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 було розірвано 26 листопада 2009
року, однак ще до розірвання шлюбу
сторони тривалий час спільно не
проживали і не вели спільного
господарства та бюджету. Зокрема, це
вбачається з рішення Рівненського
міського суду від 26 листопада 2009 року
про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 (а.с.27-28). При цьому у вказаній
справі позивач ОСОБА_3 стверджував
(стор.1, абз. 2 рішення суду), що протягом
останніх півтора року (тобто з травня
2008 року і до розгляду справи про
розірвання шлюбу) вони проживають
окремо, не ведуть спільного бюджету, не
підтримують подружніх стосунків. З
такими доводами ОСОБА_3 погодився й суд,
зазначивши в передостанньому абзаці
мотивувальної частини рішення
слідуюче: «Протягом тривалого часу
сторони проживають окремо, не ведуть
спільного господарства та бюджету, не
підтримують подружніх стосунків».
Отже, окреме проживання сторін
протягом півтора року, тобто з травня
2008 року до листопада 2009 року, слід
вважати тривалим періодом часу.

Оскільки подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з
травня 2008 року разом не проживали, не
вели спільного домашнього
господарства і спільного сімейного
бюджету, то, як встановлено в судовому
засіданні, сплата забудовнику пайових
внесків в будівництво квартири до
травня 2008 року була здійснена за їхні
спільні кошти, а після травня 2008 року -
за особисті кошти ОСОБА_3 Зокрема, під
час шлюбу, з моменту укладення договору
№17 про пайову участь в будівництві від
10 лютого 2005 року до травня 2008 року,
тобто до фактичного припинення шлюбних
відносин між подружжям, ними було
сплачено забудовнику пайові внески в
будівництво квартири відповідними
сумами, що підтверджується
банківськими квитанціями, наданими
суду ЗАТ БК «Рівнепромбуд» (а.с.142-153), а
саме: 11 лютого 2005 року - 22850 грн. (а.с. 24);

15 лютого 2005 року - 890 грн. (а.с. 24); 30 травня
2005 року - 11870 грн. (а.с. 25); 27 липня 2005 року -
83089 грн. 84 коп. (а.с. 25).

Отже, загальна сума сплачених
пайових внесків подружжям ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 під час шлюбу становить (22850 грн.
+ 890 грн. + 11870 грн. + 83090 грн. 84 коп.) 118699 грн.
84 коп.

Після фактичного припинення шлюбних
відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, тобто
після травня 2008 року, відповідач ОСОБА_3
15 липня 2008 року уклав із ЗАТ БК
«Рівнепромбуд» додаток №1 до договору
№17 на пайову участь у будівництві від 10
лютого 2005 року (а.с.7). Згідно цього
додатку сторони дійшли згоди, що дія
договору №17 на пайову участь в
будівництві від 10 лютого 2005 року
продовжується. Сторони підтвердили, що
станом на 01 липня 2008 року «Пайовиком»
фактично сплачено 118699 грн. 84 коп.

Після цього відповідачем ОСОБА_3
самостійно, за власні кошти, без участі
позивачки ОСОБА_1 було продовжено
сплату забудовнику пайових внесків в
будівництво квартири. Так, згідно з
банківськими квитанціями (а.с.26) на
розрахунковий рахунок ЗАТ БК
«Рівнепромбуд» №1001 у ВАТ КБ
«Надра» відповідачем ОСОБА_3 сплачено
пайові внески: 15 липня 2008 року - 2000 грн. і
16 жовтня 2008 року - 7000 грн.

Після розірвання шлюбу, 27 листопада
2009 року, ОСОБА_3 уклав із ЗАТ БК
«Рівнепромбуд» додаток №2 до договору
№17 на пайову участь у будівництві від 16
лютого 2005 року (а.с.129). Згідно з цим
додатком сторони дійшли згоди, що дія
договору №17 на пайову участь в
будівництві від 10 лютого 2005 року
продовжується. Сторони підтвердили, що
станом на 27 листопада 2009 року пайовиком
ОСОБА_3 фактично було сплачено 127699 грн.
84 коп. При цьому сторони домовились, що
вартість будівництва становитиме 142393
грн. 00 коп.

Крім того, під час роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу відповідачем ОСОБА_3 самостійно
здійснювалися доплати за виконання
будівельних та опоряджувальних робіт,
а потім ці доплати відповідними
договорами, укладеними із
забудовником, зараховувалися як сплата
пайових внесків, що підтверджується
наступними документами, а саме:

договором № 126 про залік зустрічних
взаємних вимог від 30 листопада 2009 року
(а.с.130), згідно з яким пайовиком ОСОБА_3 30
листопада 2009 року здійснено оплату на
рахунок підрядної організації ТЗОВ
«Галспецбуд плюс» за опорядження
фасаду 7000 грн. за ЗАТ БК «Рівнепромбуд».
При цьому, як зазначено у цьому
договорі, відповідно до ст.601 ЦК України
сторони домовилися про зарахування
вказаних 7000 грн. в рахунок оплати
пайового внеску;

договором № 3 про залік зустрічних
взаємних вимог від 15 лютого 2010 року на
суму 3500 грн. (а.с.131);

договором № 27 про залік зустрічних
взаємних вимог від 25 червня 2010 року на
суму 1000 грн. (а.с.132);

договором № 31 про залік зустрічних
взаємних вимог від 20 липня 2010 року на
суму 1547 грн. 71 коп. (а.с.133);

договором № 32 про залік зустрічних
взаємних вимог від 03 серпня 2010 року на
суму 595 грн. (а.с.134);

договором № 33 про залік зустрічних
взаємних вимог від 13 серпня 2010 року на
суму 500 грн. (а.с.135);

договором № 37 про залік зустрічних
взаємних вимог» від 30 серпня 2010 року на
суму 523 грн. 29 коп. (а.с.136);

довідкою ЗАТ КБ «Рівнепромбуд»
(а.с.137) про те, що цим підприємством
отримано від ОСОБА_3 1850 грн. за
встановлення квартирного лічильника
тепла;

розпискою генерального директора
ЗАТ БК «Рівнепромбуд» від 16 січня 2012
року № 21 (а.с.138) про сплату ОСОБА_3
коштів ЗАТ БК «Рівнепромбуд» в сумі 1698
грн. для оплати послуг при здачі в
експлуатацію житлового будинку.

Крім зазначених документів, оплата
відповідачем ОСОБА_3 перерахованих
вище сум під час роздільного
проживання підтверджується також
платіжними документами, наданими суду
ЗАТ БК «Рівнепромбуд» (а.с.141 - 153).

Необхідно також зазначити, що після
розірвання шлюбу між позивачкою ОСОБА_1
і відповідачем ОСОБА_3 26 листопада 2009
року, відповідачем ОСОБА_3 12 березня 2010
року було зареєстровано новий шлюб з
ОСОБА_6. Перебуваючи в новому шлюбі з
ОСОБА_6, відповідач спільно з нею
продовжив пайову участь у будівництві
квартири відповідно до договору №17 на
пайову участь від 10 лютого 2005 року, що
підтверджується перерахованими вище
додатковими договорами про залік
зустрічних взаємних вимог та іншими
документами про пайову участь в
будівництві квартири.

Так, перебуваючи в новому шлюбі,
відповідач ОСОБА_3 12 грудня 2011 року
уклав із забудовником ЗАТ БК
«Рівнепромбуд» додаток №3 до договору
№17 на пайову участь у будівництві від 10
лютого 2005 року, що було викликане
внесенням змін в проектно-кошторисну
документацію по кількості і по
поверховому плануванню квартир в
житловому будинку АДРЕСА_1. Згідно з
додатком №3 сторони дійшли згоди, що
дія договору №17 на пайову участь у
будівництві від 10 лютого 2005 року
продовжується. При цьому пункт 1.1
вказаного договору викладено в
наступній редакції: У відповідності до
даного договору «Виконавець» приймає
«Пайовика» в часткове будівництво
квартири АДРЕСА_1, і дольове
фінансування будівництва інженерних
мереж в порядку і на умовах даного
договору».

Таким чином, із додатку №3 до
договору №17 на пайову участь у
будівництві від 10 лютого 2005 року
вбачається, що дія договору №17 на
пайову участь у будівництві від 10
лютого 2005 року була продовжена, але не
на квартиру АДРЕСА_1, а на квартиру
АДРЕСА_1. Тоді як у первинній редакції
цього договору станом на 10 лютого 2005
року була передбачена пайова участь в
спорудженні квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 55,78 кв.м.,
розташованої на ІУ-ому поверсі І-го
під'їзду цього ж будинку. Отже,
сторонами було частково змінено
предмет договору, зокрема як в частині
зміни номеру квартири з 24-го на 22-ий, так
і в частині збільшення її загальної
площі з 55,78 кв.м. до 57,4 кв.м.

Вказана обставина підтверджується
також дослідженим в судовому засіданні
рішенням Рівненського міського суду
від 25 квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ЗАТ БК
«Рівнепромбуд» про поділ майна
подружжя, яке вступило в законну силу
(а.с.41-42).

Як вбачається із розпорядження
міського голови м.Рівне від 14 лютого 2012
№153-р «Розподіл житлової площі в
житловому будинку на АДРЕСА_1» (див.
додаток №1), відповідачу ОСОБА_3 було
розподілено квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 57,4 кв.м., житловою
площею 23,1 кв.м. за вказаною адресою
(а.с.76-80). А квартиру АДРЕСА_1 за цією
адресою була розподілено не
відповідачу ОСОБА_3, а іншій особі
(ОСОБА_7). На цій підставі виконавчим
комітетом Рівненської міської ради 23
лютого 2012 року було видано ОСОБА_3
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно - на квартиру АДРЕСА_1
(а.с.9).

Згідно з актом приймання-передачі №1
від 14 лютого 2012 року, укладеного між
«Пайовиком» ОСОБА_3 та «Виконавцем» ЗАТ
БК «Рвнепромбуд» (а.с.71), ОСОБА_3 на
виконання договору №17 «На пайову
участь у будівництві» від 10 лютого 2005
року, у відповідності з розпорядженням
міського голови №153-р від 14 лютого 2012
року, прийняв квартиру АДРЕСА_1
вартістю 142392 грн. 84 коп.

Із довідки ЗАТ БК «Рівнепромбуд» від
14 лютого 2012 року (а.с.72) та листа цього ж
підприємства від 01 березня 2013 року №98
(а.с.141) видно, що відповідач ОСОБА_3
оплатив повністю вартість квартири
АДРЕСА_1 в сумі 142392 грн. 84 коп.

Таким чином, із зазначених
документів вбачається, що будівництво
квартири хоч і було розпочате під час
шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в лютому 2005 року,
але продовжено і завершено самостійно
відповідачем ОСОБА_3 значно пізніше - в
лютому 2012 року, тобто більш ніж через
чотири роки після розпаду їхньої сім'ї
та фактичного припинення шлюбних
відносин в травні 2008 року.

Крім того, з тих же документів
вбачається, що остаточна вартість
зазначеної квартири на момент її
приймання - передачі 14 лютого 2012 року
становила 142392 грн. 84 коп. (а.с.71), а не 127700
грн., як зазначено у позовній заяві
ОСОБА_1

Оскільки, як зазначено вище, з участю
позивачки подружжям було сплачено
спільно пайових внесків на будівництво
118699 грн. 84 коп., то різниця між
остаточною вартістю квартири у 142392 грн.
84 коп. і сумою, сплаченою подружжям
спільно у 118699 грн. 84 коп., становить (142392
грн. 84 коп. - 118699 грн. 84 коп. грн.) 23693 грн.
Отже, саме цю суму 23693 грн. було сплачено
забудовнику особисто відповідачем
ОСОБА_3, без участі позивачки, після
фактичного припинення шлюбних
відносин в травні 2008 року. Таким чином,
мова про режим спільної сумісної
власності подружжя може йти лише щодо
118699 грн. 84 коп. пайових внесків,
сплачених ними спільно під час шлюбу.
За таких обставин, виходячи з положень
ч.1 ст.70 СК України щодо рівності часток
у спільній сумісній власності
подружжя, розмір 1/2 частки грошового
паю, належного позивачці, становить
(118699 грн. 84 коп. : 2) 59349 грн. 92 коп.

Встановленим судом фактам
відповідають правовідносини, що
регулюються ст.ст. 60, 68, 70 СК України,
ст.ст. 368, 369 ЦК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного між відповідачами ОСОБА_3 і
ОСОБА_2, та визнання права власності на
1/2 частини цієї квартири, то цей позов
не може бути задоволений з таких
підстав.

Судом встановлено, що згідно з
договором купівлі-продажу від 02
березня 2012 року, укладеного між
відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та
посвідченого приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 (реєстр №33), ОСОБА_3
продав ОСОБА_2 за 266950 грн. квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.84). В пункті 9 цього договору
зазначено, що він укладений за згодою
дружини ОСОБА_3 ОСОБА_6, і це посвідчено
приватним нотаріусом ОСОБА_8 02.03.2012 року
(реєстр №31). Дійсно, як вбачається з
матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3
після розірвання шлюбу з позивачкою
ОСОБА_1, 12 березня 2010 року зареєстрував
новий шлюб з ОСОБА_6 у відділі РАЦС
Рівненського міського управління
юстиції (актовий запис №217).

Отже, за вказаних обставин покупець
спірної квартири - відповідачка у даній
справі ОСОБА_2 є добросовісним
набувачем. В зв'язку з цим згідно зі
ст.330 ЦК України вона набула право
власності на зазначену квартиру на
законній підставі.

Оскільки судом, як зазначено вище,
розмір 1/2 частки грошового паю,
належного позивачці, становить 59349 грн.
92 коп., то вона вправі вимагати від
відповідача ОСОБА_3 сплату їй грошової
компенсації на цю суму. Проте у даній
справі суд не може стягнути грошову
компенсацію на її користь, тому що таке
стягнення не є предметом даного спору,
оскільки позивачка таких вимог не
заявляла.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог. А
ч.2 ст.11 цього Кодексу встановлює, що
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Доводи представника позивачки про
можливість застосування до спірних
правовідносин у даній справі положень,
викладених в ухвалі Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 13 лютого 2008 року в
аналогічній, на думку позивачки, справі
Ірпінського районного суду Київської
області (а.с.29-30), суд вважає
некоректними і неприйнятними. Адже
обставини в цих двох справах є різними.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10,60,88,212,213,215,294 ЦПК України,
ст.ст.60,68,70 СК України, ст.ст.330,368,369 ЦК
України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири та визнання права власності
на ? частки квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий :