Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом першого заступника
прокурора Шевченківського району м.
Києва до Київської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними
рішення, державних актів на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу та
відновлення становища, яке існувало до
порушення за касаційною скаргою
заступника прокурора

м. Києва на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 8 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 9 липня 2014 року,

встановила:

У січні 2013 року перший заступник
прокурора Шевченківського району м.
Києва звернувся до суду з позовом до
Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
у якому просив визнати незаконним та
скасувати рішення VII сесії XXIV скликання
Київської міської ради від

24 червня 2004 року в частині (пункт 5) щодо
передачі ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,1 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
АДРЕСА_1; визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку, виданий 27 жовтня 2004 року
ОСОБА_3 на підставі вказаного рішення;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки вартістю 633 600 грн, укладений 31
березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4;
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку,
який був виданий ОСОБА_4 на підставі
зазначеного договору купівлі-продажу;
відновити становище, яке існувало до
порушення, шляхом повернення в
розпорядження Київської міської ради
земельної ділянки площею 0,1 га, яка
розташована АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що при передачі
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку Київською міською
радою було порушено положення норм
земельного законодавства, оскільки
передано у приватну власність
території зелених насаджень
загального користування, а отже
рекреаційні землі.

Зазначав, що в порушення положень ст. 20
ЗК України міською радою не було
змінено цільового призначення
переданої у власність земельної
ділянки.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 8 квітня

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

9 липня 2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора м. Києва просить скасувати
ухвалені в справі судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
прокурором не доведено, що під час
прийняття спірного п. 5 рішення
Київською міською радою останньою не
було дотримано положень

ст. 123 ЗК України та не доведено
необхідність зміни цільового
призначення земельної ділянки, яку
передано відповідачу у власність, не
встановлено обставин для визнання
актів про право власності на землю та
договору недійсними.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади
самостійно або під відповідальність
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і Законів України.

За приписами ст. 19 Конституції України,
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

Положеннями ст. 60 Закону України «Про
місцеве самоврядування в України»
визначено, що територіальним громадам
сіл, селищ, міст, районів у містах
належить право комунальної власності
на рухоме і нерухоме майно, доходи
місцевих бюджетів, інші кошти, землю
природні ресурси, підприємства тощо.

Установлено, що рішенням Київської
міської ради VII сесії XXIV скликання від
24 червня 2004 року «Про передачу
громадянам у приватну власність
земельних ділянок для будівництва,
експлуатації та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель і споруд», пунктом 5 передано
ОСОБА_3 у приватну власність земельну
ділянку площею 0,1 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
АДРЕСА_1 за рахунок земель міської
забудови.

На підставі вказаного рішення 27 жовтня
2004 року ОСОБА_3 було видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку.

У подальшому, ОСОБА_3 відчужив спірну
земельну ділянку шляхом укладення з
ОСОБА_4 31 березня 2005 року договору
купівлі-продажу. Договір посвідчено в
установленому законом порядку.

Відповідно до положення ст. 123 ЗК
України, в редакції, що діяла на день
ухвалення оскаржуваного рішення,
надання земельних ділянок державної
або комунальної власності
здійснювалось на підставі рішень
органів місцевого самоврядування за
умови здійснення дій, передбачених
вимогами зазначеної статті.

Згідно постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від

16 травня 2013 року та постанови
Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 листопада
2013 року Київською міською радою
вказані дії були вчинені за наявності
всіх необхідних для прийняття рішення
документів про затвердження проекту
відведення та передачу у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а
саме: заяви про передачу у приватну
власність земельної ділянки, проекту
її відведення з відповідними
графічними матеріалами, висновку щодо
відведення земельної ділянки
Головного управління містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища Київської міської
державної адміністрації, висновку про
передачу земельної ділянки у власність
Головного управління земельних
ресурсів Київської міської державної
адміністрації.

Тобто, указаними судовими рішеннями
встановлено погодження на отримання
земельної ділянки, а предметом даного
спору є доказування зміни цільового
призначення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи спір, суд помилково вважав
зазначені судові рішення такими, які в
силу ст. 61 ЦПК України мають
преюдиціальне значення для вирішення
даного спору.

Відповідно до змісту ст. 20 ЗК України
надання (передача) земельної ділянки
громадянам та юридичним особам
відбувається згідно з їх цільовим
призначенням.

У випадку передачі громадянам у
приватну власність земельної ділянки
із земель державної чи комунальної
власності, межі якої не встановлені в
натурі або цільове призначення якої
змінюється, обов'язковим є розроблення
проекту землеустрою про відведення
земельної ділянки.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання недійсними
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування про
надання (передачу) земельних ділянок
громадянам та юридичним особам,
відмови у реєстрації земельної ділянки
або визнання реєстрації недійсною (ст.
21 ЗК України).

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до
земель рекреаційного призначення
належать землі, які використовуються
для організації відпочинку населення,
туризму та проведення спортивних
заходів.

Частиною 3 ст. 52 ЗК України передбачено,
що на землях рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель.

Зі змісту п. 5 рішення VII сесії XXIV
скликання Київської міської ради від 24
червня 2004 року вбачається, що ОСОБА_3
передано земельну ділянку площею 0,1 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд АДРЕСА_1 за рахунок
земель міської забудови.

На підтвердження доводів позовної
заяви прокурор посилався на витяг щодо
чинних містобудівних регламентів та
інших умов впровадження містобудівної
діяльності, складений на замовлення
прокуратури Шевченківського району м.
Києва 3 грудня 2013 року виконавчим
органом Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації). Зі змісту даного витягу
вбачається, що відповідно до
Генерального плану міста,
затвердженого рішенням Київради від 28
березня 2002 № 370/1804, територія за
функціональним призначенням належить
частково до території зелених
насаджень загального користування та
частково до території житлової
садибної забудови.

Відхиляючи даний доказ, суд першої
інстанції в порушення вимог

ст. 212 ЦПК України належним чином не
перевірив, не дослідив вказаний план та
не встановив правовий статус спірної
земельної ділянки на момент надання її
ОСОБА_3

Вище викладене свідчить про те, що суд
не дав належної оцінки всім доказам у
справі, не повно встановив фактичні
обставини справи, допустив неправильне
застосування норм матеріального
закону, припустився порушень норм
процесуального права та, які згідно з ч.
2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених у справі судових
рішень з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
м. Києва задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 8 квітня

2014 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 9 липня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Кафідова
О.В. Умнова