У Х В А Л А

17 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Коротуна В.М., Фаловської І.М.,Ступак
О.В., Штелик С.П.,розглянувши заяву
кредитної спілки «Карат» про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16
жовтня 2013 року в справі за позовом
кредитної спілки «Карат» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості по кредиту,
стягнення відсотків за користування
кредитом та суми індексу інфляції; за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до кредитної
спілки «Карат» про визнання недійсними
договорів позики, поруки та додаткової
угоди,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року кредитна спілка
«Карат» (далі - КС «Карат») звернулась
до суду з указаним позовом, в якому з
урахуванням уточнень просила стягнути
з ОСОБА_6 суму боргу за договором № 907
від 28 липня 2004 року в сумі 65000 грн,
індекс інфляції в сумі 40 300 грн за весь
час прострочення виконання
зобов'язання. Обґрунтовувала свої
вимоги тим, що 28 липня 2004 року
між КС «Карат» та ОСОБА_6 на засадах
зворотності, строковості, цільового
характеру використання, платності,
забезпеченості був укладений договір
позички (кредиту) № 907, за яким КС
«Карат» у день укладання договору
надала ОСОБА_6 кредит в сумі 65000 грн на
розвиток підприємництва. ОСОБА_6
зобов'язався повернути кредит у строк
до 28 січня 2005 року та сплатити
плату за користування кредитом
виходячи зі ставки 72 % річних від
несплаченої суми кредиту за кожен день
його користування. Строк дії договору
становив 6 місяців. Відповідач свої
зобов'язання за договором не виконав,
внаслідок чого станом на 28 липня
2009 року уторилась заборгованість, яка
складає 65000 грн основного боргу за
кредитом, індекс інфляції за період з
лютого 2005 року по червень 2009 року -
40 300 грн. ОСОБА_6 звернувся до суду із
зустрічним позовом, в якому просив
визнати усі договори, укладені з
відповідачем недійсними.
Обґрунтовував свої вимоги тим, що за
статутом кредитна спілка може видавати
своїм членам кредити, а не позички. Про
сплату відсотків він дізнався пізніше.
Не був повідомлений про те, що ті кошти,
які він сплачував на погашення кредиту
йшли на погашення відсотків та пені.
Вважає, що в договір були включені
вимоги, що не передбачені законом.
Посилався також на те, що зобов'язання
за договором позички № 308 від 14 грудня
2003 року перейшли до договору позички №
906 від 28 липня 2004 року та договору № 907
від 28 липня 2004 року.

Рішенням Куп'янського міськрайонного
суду Харківської області від 29
квітня 2013 року позов КС «Карат»
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на
користь КС «Карат» 65000 грн суми
основного боргу за договором № 907 від 28
липня 2004 року, 40 300 грн суми індексу
інфляції за весь час прострочення за
договором № 907 від 28 липня 2004 року.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. Позов ОСОБА_6 залишено без
задоволення.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 06 серпня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_6 задоволено частково.
Визнано недійсними договір позички №
308 від 14 грудня 2003 року, договір поруки
№ 308 від 14 грудня 2003 року, додаткову
угоду від 27 липня 2004 року, договори
позички № 906 та № 907 від 28 липня 2004
року в частині нарахування процентів. В
задоволенні позову КС «Карат»
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року
касаційну скаргу КС «Карат» відхилено,
а рішення апеляційного суду
Харківської області від 06 серпня
2013 року залишено без змін.

У січні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява КС «Карат» про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 жовтня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, зокрема
статей 257 та 267 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

˗? ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 лютого 2013 року в справі за
позовом про стягнення заборгованості,
якою відхилено касаційну скаргу та
залишено рішення апеляційного суду без
змін;

˗? ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 листопада 2013 року в справі
за позовом про визнання договору про
надання відновлювальної кредитної
лінії недійсним, якою виключено з
мотивувальних частин рішення
місцевого суду та ухвали апеляційного
суду посилання, як на підставу відмови
у задоволенні позову, на пропущення
позивачем при зверненні до суду
строків позовної давності, в іншій
частині оскаржувані судові рішення
залишено без змін;

˗? ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 листопада 2012 року в справі
за позовом про визнання недійсними
кредитного договору, договорів про
внесення доповнень до кредитного
договору, договору іпотеки та
договорів поруки, якою відмовлено у
відкритті касаційного провадження у
справі;

˗? ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 червня 2012 року в справі за
позовом про визнання недійсним
кредитного договору, договору застави,
договору поруки та зобов'язання
вчинити дії, якою відмовлено у
відкритті касаційного провадження у
справі;

˗? ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 грудня 2013 року в справі за
позовом про стягнення заборгованості,
якою відхилено касаційну скаргу та
залишено рішення апеляційного суду без
змін.

У допуску справи до провадження
Верховного Суду України необхідно
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно із п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей 353
- 360 ЦПК України» під судовими рішеннями
у подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Зі змісту наведених заявником доводів
в обґрунтування заяви та поданих ним як
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права ухвал
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 лютого 2013 року, від 27
листопада 2013 року, від 21 листопада 2012
року, від 25 червня 2012 року, від 25
грудня 2013 року не вбачається наявних
ознак, які згідно з п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України є підставами для перегляду
судового рішення Верховним Судом
України, оскільки у судовому рішенні,
про перегляд якого подано заяву, норми
права, на які посилається заявник, не
застосовувались. Крім того, наведені
заявником у вказаній заяві доводи є
необґрунтованими, оскільки в ухвалах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 лютого 2013 року, від 27
листопада 2013 року, від 21
листопада 2012 року, від 25 червня 2012 року,
від 25 грудня 2013 року фактичні обставини
відрізняються від тих, що встановлені у
даній цивільній справі, хоча
правовідносини є подібними.

Таким чином, заява КС «Карат» про
перегляд судового рішення не містить
ознак, які згідно вимог ст. 355 ЦПК
України є підставами для перегляду
судових рішень.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом
кредитної спілки «Карат» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості по кредиту,
стягнення відсотків за користування
кредитом та суми індексу інфляції; за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до кредитної
спілки «Карат» про визнання недійсними
договорів позики, поруки та додаткової
угоди, за заявою кредитної спілки
«Карат» про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 жовтня 2013 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М.
Коротун

О.В. Ступак

І.М. Фаловська

С.П. Штелик