Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/4510/14Головуючий у 1-й
інстанції Кофанов А.В. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мельник З.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" на
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 16 вересня 2014
року по справі за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК "ПРИВАТБАНК" (надалі - Банк) до
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, в якому просив
в рахунок погашення заборгованості
відповідачки за кредитним договором
звернути стягнення на предмет іпотеки -
АДРЕСА_1, виселивши при цьому
відповідачку із цієї квартири.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 16 вересня 2014
року у задоволенні позову Банку до
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права судом першої
інстанції, Банк у своїй апеляційній
скарзі просив рішення суду першої
інстанції скасувати, ухвалити нове,
яким задовольнити позов Банку у
повному обсязі.

Належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи апеляційним
судом (а.с.65) відповідач ОСОБА_3 та
представник останньої - адвокат ОСОБА_4
у судове засідання 30.10.2014 року не
з'явились.

При цьому, представник відповідача -
адвокат ОСОБА_4 подав апеляційному суду
клопотання (а.с.67), в якому просив
розгляд апеляційної скарги Банку у цій
справі апеляційним судом відкласти
через його зайнятість в цей день в
іншій справі в іншому суді.

Відповідач ОСОБА_3 про причини своєї
неявки суд не повідомила, клопотань про
відкладення розгляду цієї справи
апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, з
урахуванням вимог ст. 169 ч. 2 ЦПК України,
колегія суддів апеляційного суду
визнала неповажною причину неявки
відповідача ОСОБА_3 та представника
останньої - ОСОБА_4 та ухвалила
розглядати дану справу у даному
судовому засіданні за відсутністю
відповідача та представника останньої.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення представника апелянта -
позивача (Банку), перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
апеляційна скарга Банку не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову Банку
у цій справі, керувався нормами ЦПК
України, Законів України «Про іпотеку»
і «Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» та виходив з того, що права
Банку порушено, має місце
заборгованість позичальника ОСОБА_3
перед Банком за кредитним договором, та
Банк мав би право на звернення
стягнення на квартиру в рахунок
погашення заборгованості та виселення
відповідача, проте, це неможливо через
мораторій.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції правильно
встановлено, що 22.05.2006 року між Банком
та відповідачкою ОСОБА_3 укладений
кредитний договір №ZPVLGK00000042, згідно із
умовами якого останній був наданий
кредит у розмірі 11 000,0 доларів США для
придбання нерухомості (а.с.18-20).

Згідно із п.1.1 зазначеного договору
відповідачка ОСОБА_3 зобов'язалась
щомісячно погашати суму кредиту з
виплатою відсотків у розмірі 1,00 % на
місяць на суму залишку заборгованості
по кредиту, та винагороду за надання
фінансового інструменту щомісячно у
розмірі 0,2% від суми виданого кредиту.

У забезпечення виконання
вищезазначеного кредитного договору
між сторонами 22.05.2006 року було укладено
договір іпотеки (а.с.21-23), згідно із
умовами якого (пп.1, 2, 7) відповідач
забезпечила виконання своїх
зобов'язань іпотекою - АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 не
виконує свої обов'язки щодо погашення
суми кредиту, сплати відсотків та
винагороди (комісії).

Внаслідок чого, має місце
заборгованість відповідачки ОСОБА_3
перед Банком станом на 24.02.2014 у сумі 10
853,73 доларів США, що складає 97 010,64 грн.
згідно із офіційним курсом НБУ (а.с.7-14).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним договором
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; звернення стягнення на
предмет іпотеки може здійснюватись на
підставі рішення суду.

Можливість звернення Банком стягнення
на предмет іпотеки у разі порушення
боржником ОСОБА_3 своїх зобов'язань за
кредитним договором передбачена
згідно п. п.18.8.1, 18.8.2, 18.9, 24
вищезазначеного договору іпотеки,
укладеного сторонами у цій справі.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
можливо як за згодою власника (у
позасудовому порядку), так й без згоди
власника у примусовому порядку (за
рішенням суду, в порядку виконання
рішення суду).

Відповідач ОСОБА_3 через свого
представника позов Банку у цій справі
не визнала, проти звернення стягнення
на її квартиру (предмет іпотеки) в
рахунок погашення будь-якої
заборгованості за вищезазначеним
кредитним договором заперечувала.

Згідно із п.1.1 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» не може
бути примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, спірна квартира надана
відповідачкою ОСОБА_3 у забезпечення
кредиту в іноземній валюті,
використовується останньою як місце
постійного проживання, загальна площа
квартири складає 37,48 кв. м і не
перевищує встановлений законом розмір,
Банком не надано у матеріали справи
доказів того, що відповідачка має у
власності інше житло.

При вищевикладених обставинах, позовні
вимоги Банку до відповідачки ОСОБА_3
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у вигляді вищезазначеної
квартири не могли бути задоволені
судом першої інстанції.

Позовні вимоги Банку про виселення
відповідача ОСОБА_3 із вищезазначеної
квартири, яка є предметом іпотеки, є
похідними від позовних вимог Банку до
відповідачки про звернення стягнення
на предмет іпотеки (первісних) у цій
справі.

У разі відмови судом першої інстанції у
задоволенні первісних позовних вимог
Банку у цій справі, похідні також не
підлягали задоволенню.

Доводи апеляційної скарги Банку є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію Банку, як
позивача, висловлену ним у позові та
його представниками у судових
засіданнях, і яку вони вважають такою,
що є єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права,
передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України,
відсутні.

Підстави звільнення Банку від
доказування у цій справі, передбачені
ст. 61 ЦПК України, відсутні.

Рішення суду не може грунтуватись на
припущеннях.

Банк, як позивач, не зазначив та не
надав суду першої інстанції належних,
допустимих, переконливих доказів в
обгрунтування своїх позовних вимог у
цій справі, у тому числі у спростування
факту використання відповідачкою
вищезазначеної квартири (предмету
іпотеки), як місця постійного
проживання, та на підтвердження
наявності у відповідачки іншого житла
взагалі, й у тому числі на праві
власності.

В силу вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегією суддів апеляційного суду
встановлено, що докази, передбачені ч. 2
ст. 303 ЦПК України, у цій справі
відсутні.

Суд першої інстанції розглядав дану
справу з додержанням вимог ст. 10-11, 60-61
ЦПК України в межах заявлених Банком
позовних вимог та на підставі доказів
сторін.

Колегія суддів апеляційного суду не
погоджується із викладеним апелянтом -
Банком на свій розсуд в апеляційній
скарзі тлумаченням положень Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Зазначений Закон набрав чинності з
07.06.2014 року та був чинним станом на час
ухвалення оскаржуємого рішення судом
першої інстанції (16.09.2014 року), а тому
підлягав застосуванню судом першої
інстанції при вирішенні цієї справи в
силу вимог ст. 2 ч. 3 ЦПК України.

Згідно із якими: провадження в
цивільних справах здійснюється
відповідно до законів, чинних на час
вчинення окремих процесуальних дій,
розгляду і вирішення справи.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції є законним та
обгрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку у
задоволенні його апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції у
повному обсязі у цій справі, останній
не має права на компенсацію за рахунок
відповідача судових витрат (а.с.55),
понесених ним при подачі цієї скарги до
апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК "ПРИВАТБАНК" відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 16 вересня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.