Справа № 136/2738/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"11" лютого 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні майном шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулась до Липовецького
районного суду із позовом до
відповідача про усунення перешкод в
користуванні майном шляхом виселення,
обґрунтовуючи підставність своїх
позовних вимог наступним чином.

Відповідно до Свідоцтва про право
власності за №26, виданого 13 червня 1989
року виконавчим комітетом Турбівської
селищної ради Липовецького району
Вінницької області на підставі рішення
виконкому Турбівської селищної ради
депутатів трудящих №32 від 14.05.1989 року,
вона, ОСОБА_1, є власником житлового
будинку з приналежними до нього
будівлями та спорудами, який
розташований в АДРЕСА_1. Окрім неї, у
даному житловому будинку проживає її
дочка з дітьми та з співмешканцем
ОСОБА_2, тобто відповідачем, з яким у неї
склались неприязні відносини та
постійно виникають суперечки та
сварки. У зв'язку із чим, вона, ОСОБА_1,
неодноразово зверталась до
правоохоронних органів із заявами
відповідного змісту, які фактично були
залишені без належного реагування, з
пропозицією звернутись їй до суду в
порядку цивільного судочинства.
Оскільки в силу свого віку та стану
здоров'я, вона потребує постійного
спокою та відпочинку вдома, однак
відповідач цьому чинить перешкоди,
постійно знущається над нею, ображає її
нецензурними словами, неодноразово
погрожував розправою, а останній раз
побив та пообіцяв задушити, тому вона
змушена звернутись до суду за захистом
своїх прав та охоронюваних законом
інтересів задля захисту свого життя,
здоров'я та забезпечення права на
здійснення своїм правом власності на
об'єкт нерухомого майна у спосіб, що
передбачений чинним законодавством
шляхом виселення гр. ОСОБА_2 із
займаного ним житлового будинку, який
належить їй, ОСОБА_1, на праві приватної
власності.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
свої позовні вимоги підтримала з
підстав, що наведені у позові, просила
суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, однак в заяві, яку надав
через канцелярію суду вказав, що
позовні вимоги не визнає, зазначив, що в
будинку своєї тещі він проживає з її
дозволу, в підтвердження чого надав
суду розписку відповідного змісту, яка
посвідчена селищним головою смт.
Турбова. Просив суд в задоволені позову
відмовити.

Ураховуючи те, що відповідач не
з'явився в судове засідання,
скориставшись своїми правами, що
передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не
вбачає підстав для відкладення
розгляду справи, а тому здійснює
розгляд справи в даному судовому
засіданні на підставі доказів, що
містяться у справі.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
вивчивши та дослідивши матеріали
цивільної справи, повно з'ясувавши
обставини справи, оцінивши докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному та
об'єктивному дослідженні усіх зібраних
у справі доказів, дійшов до наступного
висновку.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із Дубліката свідоцтва
про право власності на житловий
будинок за №26 виданого 13 червня 1989 року
на підставі рішення виконкому
Турбівської селищної ради депутатів
трудящих №32 від 14 травня 1989 року,
житловий будинок з приналежними до
нього будівлями та спорудами, який
розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить
ОСОБА_1. Згідно реєстраційного
посвідчення виданого 17 вересня 2009 року
Вінницьким обласним об'єднаним бюро
технічної інвентаризації вказаний
об'єкт нерухомості був зареєстрований
органами державної реєстрації. Факт
належності житлового будинку
позивачеві ОСОБА_1 підтверджується
також технічним паспортом на житловий
будинок за АДРЕСА_1, що виданий КП
"ВООБТІ"27.04.2009 року, відповідно до якого
власником зазначено ОСОБА_1; довідкою
виданою 12.12.2013 року за №3095 виконавчим
комітетом Турбівської селищної ради
Липовецького району, відповідно до
якої констатовано, що ОСОБА_1 дійсно
являється власником житлового будинку
за АДРЕСА_1. 13.12.2013 року в складі комісії
депутата селищної ради Ковтун В.А.,
сусідів: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було складено
акт матеріально - побутових умов життя
ОСОБА_1, який був затверджений селищним
головою Турбівської селищної ради
Липовецького району ОСОБА_7, відповідно
до якого при перевірці було
встановлено, що в будинку по АДРЕСА_1,
проживають та зареєстровані: ОСОБА_1,
ОСОБА_8 - дочка та їх четверо дітей - 3
школярі, одна дитина до 4 років, а
чоловік дочки ОСОБА_8, тобто ОСОБА_2,
який проживає, але не зареєстрований за
вказаною адресою.

Зі змісту ст.316, 317, 319 ЦК України слідує,
що правом власності є право особи на
річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Із здобутих у справі доказів судом
з'ясовано, що позивач є власником
житлового будинку, який є об'єктом її
права приватної власності.

Глава 6 ЖК УРСР присвячена правовому
регулюванню відносин щодо здійснення
права користування жилими будинками та
квартирами, які є об'єктом права
приватної власності, тобто належать
фізичній особі.

Так, ст.150 ЖК України, кореспондується,
що громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Як вбачається із змісту розписки, яка
була надана суду відповідачем, позивач
ОСОБА_1 28.03.2012 року надала згоду на
проживання в належному їй на праві
приватної власності житловому будинку,
що розташований по АДРЕСА_1, своїй
дочці ОСОБА_8 зі своїми дітьми та зятем
ОСОБА_2. При цьому зазначила, що не буде
скандалити та по дрібницях викликати
міліцію та інші державні служби, а
також вчиняти сварки із зятем. Вказана
розписка була засвідчена селищним
головою смт. Турбів, Липовецького
району і завірена печаткою ради та
містить підпис позивача ОСОБА_1, яка не
заперечувала щодо наведених обставин.
Відтак в силу ст.61 ЦПК України, суд
звільняється від доказування обставин
щодо надання позивачем добровільної
згоди на вселення її дочки ОСОБА_8, її
дітей та зятя - відповідача ОСОБА_2

У той час як слідує із повідомлень та
процесуальних документів, які були
направлені в адресу позивача ОСОБА_1
Липовецьким РВ УМВС України у
Вінницькій області, ОСОБА_1
неодноразово зверталась до
правоохоронних органів з приводу
вчинення стосовно неї неправомірних
дій зі сторони її доньки ОСОБА_8 та її
зятя ОСОБА_2, які були предметом
перевірки та за наслідками розгляду
яких виносились постанови про відмову
в порушенні кримінальної справи за
відсутності в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_8
складу злочину, передбаченого ст.129 КК
України та листи, в яких було
рекомендовано ОСОБА_1 звернутись до
суду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 321 ЦК України, унормовано, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до правил ст.391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

З аналізу вказаної норми закону слідує,
що характерною ознакою такої вимоги є
протиправне вчинення третьою особою
перешкод власникові у реалізації ним
повноважень розпорядження або (та)
користування належним йому майном. При
цьому для задоволення вимог власника
достатньо встановити факт об'єктивно
існуючих перешкод у здійсненні
власником своїх правомочностей. Таким
чином, право власності як абсолютне
право має захищатися лише при
доведенні самого факту порушення,
тобто в певному суспільно
небезпечному діянні, яке визнається
порушенням і коли воно передбачене
чинним законодавством.

Способом захисту порушених прав
власника приватного житлового будинку
може бути виселення, яке унормоване
ст.157 ЖК України, в силу якої, членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК України, законодавцем
закріплено, що якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення. Осіб,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Як слідує з аналізу наведеної норми,
виселення вказаних у ст. 116 ЖК осіб без
надання іншого жилого приміщення - це
санкція за скоєне правопорушення,
підстави якого вказані в самій
правовій нормі і лише за наявності яких
до винних осіб повинні попередньо
вживатись заходи попередження, що
застосовуються певними органами
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, тощо (незалежно
від прямих вказівок з приводу
можливого виселення).

Ураховуючи те, що відповідач вселився в
належний позивачеві житловий будинок з
її згоди, а також позивачем не було
надано належних та допустимих доказів,
які б вказували на вчинення
відповідачем позивачеві певних
перешкод у реалізації нею повноважень
розпорядження або (та) користування
належним її майном, протиправності дій
відповідача, за які передбачена
відповідальність чинним
законодавством, не доведено, що до
ОСОБА_2 попередньо вживались заходи
попередження з даного приводу
відповідними органами, суд дійшов до
переконання, що позовні вимоги не
ґрунтуються на нормах закону, а відтак
в задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання судових витрат, суд
керується правилами ст.88 ЦПК України, а
тому відносить їх за рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.116, 150, 157 ЖК України, ст. 216-318, 321, 391 ЦК
України, ст. 10, 11, 58-60, 88, 158, 169, 208, 209, 212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
майном шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко