22-ц/775/497/2014(м)
інстанції Лузан В.В.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області
в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Ігнатоля Т.Г.,
Кочегарової Л.М.

при секретарі Одинцові Е.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу представника позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 на рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 28 лютого 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розподіл майна, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про розподіл в
рівних долях сумісно нажитого майна
подружжя, а саме: земельної ділянки
площею 0,0209 га, що розташована в АДРЕСА_1.
В процесі розгляду справи збільшив
позовні вимоги та просив визнати за ним
право власності на ? частину зазначеної
ділянки, ? частину житлового будинку з
господарськими спорудами, розташовану
на цій ділянці, на ? частину квартири
АДРЕСА_2 та на ? частину автомобіля АUDI А4
2.6, що зареєстровані на ім'я
відповідача ОСОБА_3, посилаючись на те,
що це майно вони набули в період
зареєстрованого шлюбу, в якому
перебували з 1992 року і воно є їх
спільною сумісною власністю. Крім того,
просив стягнути з відповідачки ?
частку грошових коштів, що складають 43
959,79 грн., які відповідачка отримала в
період, коли він відбував покарання в
місцях позбавлення волі в АТ
«Ощадбанк» з його пенсійного
карткового рахунку, які також вважає
спільною власністю.

Рішенням Приморського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 28
лютого 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Виділено із спільного майна
подружжя та визнано за ОСОБА_1 право
приватної власності на ? частину
земельної ділянки № 97-Г по вул.
Азовській в селі Білосарайська Коса
Першотравневого району Донецької
області.

В частині позову про визнання права
приватної власності на ? частину
житлового будинку з господарськими
спорудами, розташовану на земельній
ділянці АДРЕСА_1; ? частину квартири
АДРЕСА_2; ? частину автомобіля АUDI А4 2.6
д/н НОМЕР_1 та грошових коштів в розмірі
43 959 грн. 79 коп. відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір в сумі 775 грн.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить
рішення суду змінити, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивача ОСОБА_1,
його представника ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, які належним чином повідомлені
про час і місце судового розгляду, про
що свідчать поштові повідомлення (т. 2
а.с. 98-99).

Заслухавши суддю доповідача,
пояснення представника позивача
ОСОБА_2, який просив задовольнити
апеляційну скаргу, пояснення
представника відповідачки ОСОБА_5, які
просили скаргу відхилити, дослідивши
матеріали справи в межах апеляційної
скарги та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно з положеннями ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду в частині поділу
земельної ділянки сторонами не
оскаржується.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання права власності на
1/2 частину житлового будинку з
господарськими спорудами, 1/2 частину
квартири, ? частину автомобіля, а також
про стягнення з відповідачки ? частку
грошових коштів, що складають 43 959,79
грн., суд першої інстанції повно,
всебічно і об'єктивно перевірив доводи
та заперечення сторін, правильно
встановив правовідносини та закон,
який до них застосовується і дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
оскільки нерухоме і рухоме майно було
придбано відповідачем після
розірвання шлюбу і позивачем не
доведено витрачення відповідачем
знятих із карткового рахунку грошей на
особисті цілі, вони не можуть бути
предметом поділу.

Колегія суддів не може не погодитися з
таким висновком суду, оскільки він
відповідає нормам матеріального права
і встановленим обставинам.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя, тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя, визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 21 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Тільки в разі встановлення цих фактів
норма ст. 60 СК України вважається
правильно застосованою.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Саме з такого розуміння закону виходив
суд першої інстанції при вирішенні
даної справи.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 13
березня 1992 року, який розірвано за
судовим рішенням 04 жовтня 2010 року (т.1
а.с. 109).

В період зареєстрованого шлюбу за
договором купівлі продажу від 13 травня
1999 року Р.№ 574 на ім'я відповідача
ОСОБА_3 сторони придбали частину
земельну ділянку, площею 0,0209 га, по
АДРЕСА_1. 27 травня 1999 року на ім'я
відповідача було видано Державний акт
серії 1-ДН № 029672, який зареєстровано в
книзі записів державних актів на право
власності на землю за Р.№ 155. Земельна
ділянка передавалась для
обслуговування жилого будинку і
господарських споруд (т.1 а.с.52, 108).

На підставі рішення Мелекінської
сільської ради Першотравневого району
№ 232 від 25 листопада 2011 року на ім'я
відповідача ОСОБА_3 видано свідоцтво
(серії САС № 937716 від 28 листопада 2011року)
про право власності на житловий
будинок літ.А-1, загальною площею 87,3
кв.м. з господарськими спорудами,
розташований по АДРЕСА_1, зареєстровані
в реєстрі прав власності на нерухоме
майно за №753 в книзі:11 (т.1 а.с.94-95).

28 грудня 2011 року на ім'я відповідача
ОСОБА_3 був виданий державний акт серії
ЯЛ №899397 на право приватної власності
на земельну ділянку, площею 0,0209 га, по
АДРЕСА_1. Цільове призначення
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд (т.1 а.с.
97).

За змістом статей 316, 317 ЦК України право
власності - це право особи володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном на свій розсуд, але у межах,
передбачених законом, здійснення
особою самочинного будівництва
відповідно до частини другої статті 376
ЦК України не породжує в неї права
власності на таке майно, відтак
виключає це майно із цивільного
обороту.

Як вбачається з інвентаризаційної
справи, спірний будинок дійсно був
побудований у 1991 році. Проте, як на час
придбання земельної ділянки, так і на
час припинення сімейних відносин,
будинок був самочинним будівництвом,
дозвіл на проведення будівельних робіт
не надавався.

Будь-яких доказів на підтвердження
того, що спірний будинок був придбаний
за рахунок коштів подружжя позивачем,
як це передбачено ст. 60 ЦПК України,
надано не було. Зі змісту договору
купівлі-продажу вбачається, що його
предметом було придбання частини
земельної ділянки.

За таких підстав суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
спірний житловий будинок не є спільною
власністю подружжя, а тому не підлягає
включенню до розподілу.

Що стосується іншого спірного майна
квартири та автомобіля, то це майно
було придбано відповідачем після
припинення сімейних відносин.

Так, на підставі нотаріально
посвідченого 22 лютого 2011 року
приватним нотаріусом ОСОБА_6 договору
купівлі продажу (Р.№154), відповідач
ОСОБА_3 є власником двокімнатної
квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с.67-68).

Відповідно до довідки Центру надання
послуг, пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів з
обслуговування м. Маріуполя №2 від 29
листопада 2013 року № 2625, за відповідачем
ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль АUDI А4
2.6 д/н НОМЕР_1, який було придбано 13
березня 2012 року (т.1 а.с. 144).

Доказів на підтвердження того, що
спірне майно було придбане після
розірвання шлюбу, але за рахунок
спільних коштів подружжя, позивачем
ОСОБА_1, а ні суду першої інстанції, а
суду апеляційної інстанції надано не
було.

Той факт, що за період з 01 січня 2005 року
до 31 грудня 2010 року з карткового
рахунку позивача НОМЕР_2 в АТ
«Ощадбанк» було знято грошові кошти в
розмірі 87 919 грн. 58 коп. (т.1 а.с.155-165),
висновків суду не спростовує, оскільки
відповідачка мала довіреність на
розпорядження цими коштами до травня
2010 року, тобто під час перебування в
шлюбі, після чого грошима на рахунку
розпоряджалася інша особа.

Доказів того, що грошові кошти, які
зберігалися в АТ «Ощадбанк» на рахунку
позивача після припинення шлюбу були
витрачені саме відповідачкою не
встановлено.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволені
позову ОСОБА_1 в частині поділу
житлового будинку, квартири,
автомобіля та грошових коштів, при
цьому не були порушенні норми
матеріального та процесуального права,
а наведені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
представника позивача ОСОБА_2 підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного
суду м. Маріуполя від 28 лютого 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня
проголошення, може бути оскаржена
протягом двадцяти днів безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Судді: