Ухвала

іменем україни

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дем'яносова М.В.,

Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
власністю; за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю та поділ
майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 25 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому
відповідно до вимог ст. 391 ЦК України
просив зобов'язати відповідача усунути
перешкоди у користуванні майном, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і
складається з матеріалів та
обладнання, які використовуються при
будівництві зазначеного будинку,
шляхом вилучення його речей, які
знаходяться в цьому будинку, а також
просив стягнути з відповідача судові
витрати у справі і витрати на оплату
правової допомоги. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що 16 лютого 1991 року
між ним та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб,
який розірвано рішенням Кобеляцького
районного суду Полтавської області від
25 січня 2001 року. Під час перебування в
шлюбі 09 жовтня 1996 року йому
було надано земельну ділянку по
АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для
будівництва житлового будинку.
Рішенням Озерянської сільської ради
Кобеляцького району від 24 грудня 1999
року № 152 йому надано у власність
земельну ділянку площею 0,85 га
безкоштовно, з яких: 0,25 га - для
обслуговування житлового будинку і
господарчих споруд та 0,60 га - для
ведення особистого підсобного
господарства. 28 грудня 1999 року на
вказану земельну ділянку йому видано
державний акт на право приватної
власності на землю, який
зареєстрований за № 86. Рішенням
Озерянської сільської ради від 25
лютого 2008 року № 22 йому продовжено
дозвіл на будівництво та оформлення
права власності на будинок АДРЕСА_1,
оскільки на той час будівництво не було
завершено. Він самостійно у 2003 році
розпочав будівництво будинку на
виділеній вищевказаній земельній
ділянці. На даний час будівництво не
завершено і будинок не здано в
експлуатацію. У вказаному
недобудованому будинку знаходяться
особисті речі відповідача, у зв'язку з
чим, він не може проводити в будинку
будівельно-ремонтні роботи.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним
позовом, у якому просила встановити
факт проживання сторін однією сім'єю
без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року
до жовтня 2011 року; визнати майно
спільною сумісною власністю, поділити
незакінчений будівництвом житловий
будинок та господарські будівлі і
визнати право власності за кожним зі
сторін по Ѕ частки; поділити будинок та
земельну ділянку, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що у період шлюбу з
1996 до 1998 року на виділеній на ім'я
ОСОБА_3 земельній ділянці вони
спільно з ним побудували господарчу
будівлю, яку обладнали під житло та в
якій мешкали з 1998 року. На цій земельній
ділянці до 2000 року вони спільно звели
фундамент житлового будинку. У березні
2000 року ОСОБА_3 пішов із сім'ї, а 25 січня
2001 року рішенням Кобеляцького
районного суду Полтавської області їх
шлюб розірвано. Проте з липня 2003 року
вони знову стали жити однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. Навесні 2004 року вони
разом на раніше зведеному фундаменті
почали будувати житловий будинок і в 2007
році перейшли в нього жити, будівництво
будинку на той час фактично було
завершено. Однією сім'єю з ОСОБА_3 без
реєстрації шлюбу вони весь цей час
проживали в спірному будинку до жовтня
2011 року, коли ОСОБА_3 вигнав її з
будинку.

Рішенням Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 26
лютого 2014 року в задоволенні
первісного позову ОСОБА_3 відмовлено,
зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 25 червня
2014 року рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_4 і розподілу
судових витрат скасовано, у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено. У решті рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте оскаржувані рішення судів першої
й апеляційної інстанцій зазначеним
вимогам закону не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що з 16 лютого 1991 року до 06
березня 2001 року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до державного акта на право
власності на землю від 28
грудня 1999 року, зареєстрованого у Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю № 86,
виданого на підставі рішення
виконавчого комітету Озерянської
сільської ради від 24 грудня 1999 року,
ОСОБА_3 передано у власність земельну
ділянку площею 0,85 га у с.
Озера.

Під час шлюбу в 1998 році подружжям по
АДРЕСА_1 Кобеляцького району
побудовано господарську будівлю, яка
обладнана під житло, в якому вони
проживали разом, крім того, закладено
фундамент для житлового будинку.

Із липня 2003 року до жовтня 2011 року
сторони стали спільно проживати однією
сім'єю без реєстрації шлюбу і в цей
період з весни 2004 року на
зведеному раніше фундаменті почали
будівництво житлового будинку, який
завершили будівництвом у 2007 році, однак
не ввели його в експлуатацію.

Рішенням виконавчого комітету
Озерянської сільської ради
Кобеляцького району від 25 лютого 2008
року № 22 ОСОБА_3 продовжено дозвіл на
будівництво будинку АДРЕСА_1 та
оформлення на нього права власності.

Станом на час розгляду справи в суді
спірний будинок побудовано, проте в
експлуатацію не здано.

Так, відповідно до висновку судової
будівельної експертизи рівень
готовності житлового будинку складає
100 %, за винятком мансарди, рівень
готовності якої складає 98,4 %, рівень
готовності господарських споруд
становить 100 %. У такому випадку можливо,
враховуючи ступінь готовності
будівель та споруд спірного будинку,
визначити окремі частини, що
підлягають виділу, та можливо
завершити будівництво будинку. Спірний
будинок та земельну ділянку можливо
розподілити на дві частини за одним
варіантом, виконавши необхідні
переобладнання. Такий варіант
погоджено з відповідними службами та є
відповідний дозвіл виконавчого
комітету місцевої ради, передбачений
ст. 152 ЖК Української РСР.

Крім того, суд встановив, що
будівництво будинку здійснювалося
протягом 2003 року, що підтверджується
наданими ОСОБА_3 документами про
придбання будівельних матеріалів у 2003
році та документами про проведення
газифікації будинку у 2003 році, а також
документами аналогічної справи, у якій
позовну заяву ОСОБА_4 про встановлення
факту проживання однією сімє'ю з липня
2003 року до жовтня 2011 року та розподіл
житлового будинку після скасування
рішення місцевого суду та ухвали
апеляційного суду ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України від 06
лютого 2013року залишено без розгляду.

За таких обставин суд першої інстанції
вважав доведеним факт того, що сторони
у період з 01 січня 2004 року до жовтня 2011
року проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та в зазначений
період спільно побудували спірний
житловий будинок, в результаті чого
дійшов висновку, що зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період з
01 січня 2003 року до жовтня 2011 року, а
також про визнання об'єктом спільної
сумісної власності її та ОСОБА_3
незавершеного будівництвом спірного
житлового будинку підлягають
задоволенню, а первісний позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні власністю - залишенню
без задоволення.

Оскільки спірний будинок сторони
будували спільно, а також враховуючи
ступінь його готовності і можливість
відповідно до висновку експертизи
визначити окремі його частини, що
підлягають виділу, та технічну
можливість доведення сторонами
будівництва до кінця, враховуючи
інтереси кожної зі сторін, виходячи із
запропонованого висновком судової
експертизи єдиного варіанту поділу
будинку та земельної ділянки, суд
першої інстанції дійшов висновку про
поділ будинку те земельної ділянки
саме за цим варіантом.

Проте такого висновку суд дійшов з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, оскільки не
встановив всіх фактичних обставин
справи, які мають значення для
правильного її вирішення, а також
порушив норми матеріального права.

Зокрема, поза увагою суду першої
інстанції залишилася та обставина, що
будівництво будинку та господарських
споруд по АДРЕСА_1 відбувалося під час
перебування сторін у шлюбі до 2001 року
(господарські споруди, фундамент
будинку), після розірвання шлюбу до 01
січня 2004 року під час дії КпШС України
та Закону України «Про власність» та з
01 січня 2004 року під час дії СК України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є
також речі індивідуального
користування (одяг, взуття тощо), хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду
України в постанові від 12
червня 1998 року № 16 «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. При цьому належить виходити
з того, що відповідно до
ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною
сумісною власністю подружжя є нажите
ними в період шлюбу рухоме і нерухоме
майно, яке може бути об'єктом права
приватної власності (крім майна
нажитого кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу). Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності або
визнано такою власністю судом з тих
підстав,що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих
положень Сімейного кодексу України цей
Кодекс набрав чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним кодексом
України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України
«Про власність», ст. 22 КпШС України,
який був чинним до 01 січня 2004 року,
спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність
громадян визнавалась частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Відповідно до ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК
Української РСР 1963 року, який був
чинним до 01 січня 2004 року, визначалось,
що право власності в набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Виходячи з наведеного, не можна визнати
правильним висновок суду першої
інстанції та застосування судом лише
норм статей ЦК України 2003
року та ст. ст. 62, 74 СК України для
визнання майна спільною сумісною
власністю та поділ майна, без
визначення ступеня участі в цьому
позивача ОСОБА_4 працею й коштами.

Такі порушення норм матеріального та
процесуального права міг усунути
апеляційний суд в силу наданих чинним
ЦПК України повноважень, проте в
достатньому обсязі не перевірив
законності й обґрунтованості рішення
суду першої інстанції по суті
вирішеного спору, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Висновок апеляційного суду про те, що в
матеріалах справи відсутні належні
докази, які б давали можливість суду
апеляційної інстанції встановити
обсяг спірного майна, період його
придбання та його вартість, про
необхідність з'ясування якого було
зазначено в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України при
скасуванні рішень попередніх судів у
аналогічній справі між цими ж
сторонами, спростовується матеріалами
справи та вимогами позовних заяв,
згідно з якими спірним сумісним майном
подружжя зазначено вищевказані
житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами та земельну
ділянку, відносно яких сторонами
зазначено як підставу, так і період
отримання їх у власність.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, в
достатньому обсязі не визначилися з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 26
лютого 2014 року та рішення апеляційного
суду Полтавської області від 25 червня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.І. Амелін

М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак