22-ц/772/286/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Саблук С. А.Категорія:
21Доповідач: Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2014 року м. ВінницяКолегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2, до якої приєдналася третя особа
без самостійних вимог - приватний
нотаріус Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_3,

на рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 05 грудня 2013 року
в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_2, за участю третьої особи без
самостійних вимог - приватного
нотаріуса Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору дарування
недійсним,-

встановила:

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 05 грудня 2013 року
задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_2, за участю третьої особи без
самостійних вимог - приватного
нотаріуса Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 Визнано
недійсним договір дарування 7/25 часток
будинковолодіння, розташованого в
АДРЕСА_1, від 01.06.2007 року, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_5,
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові
витрати по оплаті судового збору в сумі
114,70 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням,
відповідач ОСОБА_2, до якої приєдналася
третя особа - приватний нотаріус
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права,
так як було застосовано закон, що не
поширюється на дані правовідносини,
висновки суду не відповідають
обставинам справи та не були повністю
з'ясовані обставини справи, просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 - ОСОБА_6, а
також третя особа, яка приєдналася до
апеляційної скарги ОСОБА_2 - приватний
нотаріус Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_3, вимоги
апеляційної скарги підтримали і
просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 вимоги
апеляційної скарги не визнав та просив
її відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін як законне
і обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі,
повідомлені в установленому порядку
про дату, час і місце судового
засідання, до суду не з'явилися, що
відповідно до ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає апеляційному розглядові
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідачів,
представника позивача, третьої особи,
вивчивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляції та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до статті 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
01 червня 2007 року між ОСОБА_5
(Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдаровувана)
укладено договір дарування, відповідно
до якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2.7/25
часток будинковолодіння,
розташованого в АДРЕСА_1.

Як вказано в договорі, за вказаною
адресою розташовані: житловий будинок
з прибуд. 1961 року побудови, позначені на
плані літерою «А», цегляний, житловою
площею 32,5 кв. м., загальною площею 108,7 кв.
м.; житловий будинок з прибуд. 169 року
побудови, позначений на плані літерою
«Б», цегляний, житловою площею 32,5 кв. м.,
загальною площею 47,3 кв. м., а також
господарські будівлі і споруди. Крім
того, в договорі зазначено, що згідно
довідки-характеристики до складу 7/25
часток будинковолодіння, що
відчужуються, входять: коридор 2-1, ванна
2-2, кухня 2-3, кімнати 2-4, 2-5, 2-8, житловою
площею 36,1 кв. м., кладові 2-6, 2-7, ганок,
убиральня «Н», що знаходяться в
житловому будинку з господарськими
будівлями та спорудами, позначеному на
плані літерою «А».Нерухомість належить
Дарувальнику на підставі Свідоцтва про
право на спадщину за законом, виданого
Першою вінницькою державною
нотаріальною конторою 03 листопада 2006
року.

Отже між сторонами виникли
правовідносини, що випливають з
договору дарування, які врегульовані
главою 55 «Дарування» ЦК України.

Згідно з ст. 717-719 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в
тому числі гроші та цінні папери, а
також нерухомі речі. Договір дарування
нерухомої речі укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Як на час на час укладення оспорюваного
договору дарування, так і на момент
розгляду справи судом, іншими
співвласниками вказаного
будинковолодіння були позивач ОСОБА_4,
у власності якої перебуває 11/50 його
часток, і ОСОБА_9 - 1/2 частка.

Згідно з ст. 355, 356 ЦК України майно, що є
у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

В разі виділу співвласником у натурі
частки із спільного майна для
співвласника, який здійснив такий
виділ, або отримання співвласником
компенсації вартості його частки,
право спільної часткової власності
припиняється (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Крім того, право спільної часткової
власності на майно припиняється у разі
його поділу між співвласниками (ч. 2 ст.
367 ЦК України).

Отже спільна часткова власність
виникає у разі, коли право кожного із
співвласників є чітко визначеним
чисельно, у дробах (7-25, 11/50, 1/2) від права
власності на річ, яке в цілому береться
за одиницю. Разом з тим, будучи
вираженим у певній частці, право
кожного співвласника тим не менш не
обмежується певною наперед визначеною
частиною майна, а поширюється на усе
майно.

Апеляційним судом оглянуто в судовому
засіданні інвентаризаційну справу №3178
КП «ВООБТІ» на будинковолодіння, що
розташоване в АДРЕСА_1 і встановлено, що
договір про встановлення порядку
володіння та користування спільним
майном між співвласниками відповідно
до їх часток у праві спільної часткової
власності, між сторонами не укладався й
нотаріально не посвідчувався.

В довідці-характеристиці від 20.04.2007
року (а.с. 172-173 інвентарної справи)
зазначено, що реальна частка (конкретні
приміщення, з яких складається 7/25
частки в будинку) вказана згідно
вивчення матеріалів інвентаризаційної
справи.

Колегія суддів відкидає посилання
представника відповідачів та третьої
особи на те, що видачі
довідка-характеристика із зазначенням
конкретних приміщень, з яких
складається частка співвласника,
видана на тій підставі, що дарувальник
ОСОБА_5 успадкувала це майно після
ОСОБА_10, який користувався конкретними
приміщення на підставі договору
купівлі-продажу від 21.04.1967 року, в якому
й зазначено, які приміщення відійшли в
постійне користування покупця.

Протез моменту вчинення зазначеного
договору і набуття ОСОБА_10 права
власності на 1/2 частину будинку по
АДРЕСА_1), у зв'язку з проведеними
добудовами та прийняттям в
експлуатацію самочинно зведених
будинків, за заявою співвласників (яких
на той час було вже чотири), БТІ було
проведено перерахунок часток, а ОСОБА_10
взамін договору купівлі-продажу від
21.04.1967 року видано свідоцтво про право
особистої власності на будівлі від
24.06.1993 року №881 (інвентарна справа, а.с.
113).

В правовстановлюючому документі -
свідоцтві про право на спадщину за
законом, відповідно до якого ОСОБА_5
набула права власності на 7/25 часток
будинковолодіння під номером АДРЕСА_1,
не вказані конкретні приміщення, що
перейшли у користування спадкоємця, а
відтак відсутні підстави для
зазначення таких приміщень як в
довідці-характеристиці, так і в
оспорюваному договорі дарування.

Не маючи права на користування
конкретними приміщеннями, що входять
до складу 7/25 часток дарувальник ОСОБА_5
не могла передати це право
обдаровуваній ОСОБА_2, а тому
оспорюваний договір купівлі-продажу не
відповідає вимогам закону в частині
предмету. При цьому оскільки предмет
договору дарування є його істотною
умовою, колегія суддів не може
погодитися з доводами апеляції про те,
що спірний договір міг бути укладений і
в разі відсутності в ньому вказівки на
конкретні приміщення, що входять до
складу частки співвласника.

Зазначеним договором порушуються
права та охоронювані законом інтереси
інших співвласників, зокрема позивача
ОСОБА_4, так як ним встановлено порядок
користування майном відповідно до
частки одного із співвласників без
відома й згоди інших співвласників,
всупереч вимог ст. 356, 358 ЦК України.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 3 статті 209 ЦК України
встановлено, що нотаріальне
посвідчення може бути вчинене на
тексті лише такого правочину, який
відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Оскільки оспорюваний договір
дарування суперечить вимогам закону та
порушує права інших співвласників, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
його недійсним.

Не можуть бути прийняті до уваги й
доводи апеляції про те, що суд першої
інстанції протиправно не застосував до
спірних правовідносин позовну
давність. Так, статтею 728 ЦК України
встановлено позовну давність в один
рік до вимог про розірвання договору
дарування, а не про визнання його
недійсним.

Твердження позивача про те, що про
існування договору дарування від 01.06.2007
року позивач дізналася лише у вересні
2012 року, при ознайомленні з матеріалами
іншої цивільної справи, не спростовані
належними і допустимими доказами. У
витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно (а.с. 27), на який
посилається відповідач як на доказ
поінформованості позивача про такий
договір, вказано лише про те, що ОСОБА_2
є співвласником 7/25 часток
будинковолодіння, проте не зазначено,
на якій підставі вона їх набула, та не
зазначені конкретні приміщення, що
входять до їх складу, які і спричинили
спір.

Отже колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги та заяви про
приєднання до неї не є істотними і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.
304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2,
до якої приєдналася третя особа без
самостійних вимог - приватний нотаріус
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, - відхилити, а рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 05 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подання касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя
апеляційного суду /підпис/ Міхасішин
І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б.
Стадник І.М.