22-ц/795/410/2014 Головуючий у I інстанції
-Карапута Л. В. Доповідач - Шевченко В.
М.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка
В.М.суддів:Лакізи Г.П., Скрипки А.А.при
секретарі:Руденко О.М.за
участю:представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
ОСОБА_7, представника третьої особи
Шуригіної О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 25 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, третя
особа - орган опіки та піклування
Деснянської районної у м. Чернігові
ради про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 25 грудня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_9 про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, ОСОБА_5 звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким визнати
неповнолітню ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_1,
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що неповнолітня ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є онукою апелянта,
хоча і зареєстрована у спірній
квартирі, однак з 14.03.2009 року постійно
проживає разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7
за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується
довідками Об'єднаних
житлово-будівельних кооперативів.
Ніяких перешкод в користування і
проживанні в належній їй на праві
власності квартирі АДРЕСА_1
вона(апелянт) не чинила.

Зважаючи на зазначене, наявні всі
правові підстави для визнання
неповнолітньої ОСОБА_9 такою, що
втратила право користування вказаним
житловим приміщенням.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_10,
представника органу опіки та
піклування, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_5 є власником квартири за адресою
АДРЕСА_1, в якій, крім позивача,
зареєстровані її син ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2( батько малолітньої) з
11.02.2004 та її онука ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 04.04.2013 року шлюб між
батьками малолітньої ОСОБА_11 та ОСОБА_7
розірвано у встановленому законом
порядку (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
малолітня дочка сина позивача була
зареєстрована за його місцем
проживання , і з об'єктивних причин не
проживає за місцем реєстрації, тому не
може бути підставою для визнана такою,
що втратила право користування житлом.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і апеляційний
суд, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 141, 160 СК України
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків, які мають рівні права та
обов'язки щодо дитини.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції
квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на
праві власності,в якій зареєстрований
та проживає батько малолітньої дитини-
ОСОБА_11(ас.16,24).

За згодою власника квартири ОСОБА_5, в
ній за місцем проживання одного з
батьків була зареєстрована малолітня
онука позивача ОСОБА_9.

Ця обставина відповідно до положень ст.
3 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ч.4 ст.29 ЦК
України дає підстави для проживання
дитини як за місцем проживання та
реєстрації матері дитини , так і її
батька.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини»
схваленою резолюцією 44 сесії
Генеральної Ансамблеї ООН 44/25 від 20
листопада 1989 року та ратифікованою
постановою Верховної Ради України від
27 лютого 1991 року №789- 12, встановлено, що
в усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до вимог абзаців 2,3 ст. 18
Закону України «Про охорону
дитинства», діти - члени сім'ї наймача
або власника жилого приміщення мають
право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

Апеляційний суд вважає, що право
малолітньої дитини користуватися
житлом ОСОБА_5- є похідним правом від
аналогічного права одного з батьків,
та існує лише за наявності його у
одного з них. Оскільки у батька дитини
ОСОБА_11 наявне право користування цією
квартирою, та це його право позивачкою
не оспорюється, вважати, що його
малолітня дитина втратила право на
користування житлом з підстав
передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України
неможливо.

Згідно із змістом правової норми ст.405
ЦК України, член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом, у разі не проживання в ньому
без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи,
малолітня ОСОБА_9 відсутня в належній
ОСОБА_5 квартирі не з власної волі, а у
наслідок переїзду до іншого помешкання
з ініціативи матері - ОСОБА_7

Ураховуючи наведені норми права та те,
що малолітня онука позивача не
проживає за місцем реєстрації не з
власної ініціативи, вона не може бути
визнана такою, що втратила право
користування житлом.

Суд першої інстанції , після оцінки
фактичних обставин справи, та
визначення їх правового характеру,
повністю з'ясував обставини, що мають
значення для справи, дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
позові.

Враховуючи зазначене, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, апеляційну
скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 25 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: