У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гончара
В.П., Умнової О.В., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до територіальної громади міста
Києва в особі Київської міської ради,
третя особа - ОСОБА_7, про визнання права
власності на нерухоме майно в порядку
спадкування за заповітом, за
касаційною скаргою, поданою
представником ОСОБА_7 - ОСОБА_8, на
рішення апеляційного суду м. Києва від
27 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
за ним право власності в порядку
спадкування за заповітом на нежитлові
приміщення АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 01
липня 2005 року ОСОБА_10 склав заповіт на
користь позивача в тому числі на
належну заповідачеві на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року
квартиру АДРЕСА_1.

В 2005-2006 роках ОСОБА_10 здійснив
відповідні заходи по переведенню
вказаної квартири у нежитлові
приміщення і 05 червня 2006 року отримав
свідоцтво про право власності на
нежитлові приміщення з АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер. Позивач
звернувся до нотаріуса із заявою при
прийняття спадщини померлого,
відповідно до заповіту, однак у
вчиненні відповідної нотаріальної дії
було відмовлено, оскільки до складу
спадкового майна за вказаним вище
заповітом не входять нежитлові
приміщення з АДРЕСА_1.

Позивач вважає свої спадкові права
порушеними, оскільки колишня квартира
АДРЕСА_1 є одним і тим самим спадковим
майном, а тому просив суд задовольнити
позов у обраний ним спосіб.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 10
лютого 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
27 травня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено у
справі нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Визнано за ОСОБА_6 право власності в
порядку спадкування за заповітом від 01
липня 2005 року, складеним ОСОБА_10 та
посвідченим приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_11, на нежитлові
приміщення з АДРЕСА_1.

Вирішено питання про відшкодування
судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7
- ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуване
рішення апеляційного суду і залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 на праві власності
належала ОСОБА_10 на підставі договору
купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року.

Розпорядженням Київської міської
державної адміністрації від 24 березня
2006 року переведено, як виняток, жилі
приміщення квартири АДРЕСА_1, у нежилі.

05 червня 2006 року ОСОБА_10 видано
свідоцтво про право власності, яким
посвідчено, що нежилі приміщення з
АДРЕСА_1 дійсно належать останньому.

17 січня 2011 року Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна було виготовлено
технічний паспорт на нежитловий
будинок (приміщення) у АДРЕСА_1.

Із заповіту від 01 липня 2005 року
вбачається, що ОСОБА_10 крім іншого
заповів квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер, про що
свідчить свідоцтво про смерть від 26
вересня 2012 року, після чого відкрилася
спадщина на майно померлого.

11 жовтня 2012 року ОСОБА_6 звернувся із
заявою до приватного нотаріуса про
відкриття спадщини та прийняття
спадщини за заповітом, у зв'язку із чим
було відкрито спадкову справу в
Спадковому реєстрі внаслідок смерті
ОСОБА_10

Крім того, 01 грудня 2012 року із заявою
про прийняття спадщини за законом
після смерті брата ОСОБА_10 звернулася
до нотаріальної контори його сестра
ОСОБА_7

13 червня 2013 року ОСОБА_14 від імені
ОСОБА_6 за довіреністю звернувся до
приватного нотаріуса із заявою про
видачу додаткового Свідоцтва про право
на спадщину за заповітом на спірні
нежилі приміщення з АДРЕСА_1, що
належали померлому ОСОБА_10

Постановою приватного нотаріуса від 14
червня 2013 року у вчиненні відповідних
нотаріальних дій було відмовлено у
зв'язку із тим, що до складу спадкового
майна за вказаним вище заповітом не
входять нежилі приміщення з АДРЕСА_1,
тому що не були заповідані ОСОБА_6

04 грудня 2013 року ОСОБА_7 звернулася до
нотаріальної контори із заявою про
видачу їй додаткового свідоцтва про
право на спадщину за законом на спірні
нежитлові приміщення, однак постановою
приватного нотаріуса від 04 грудня
2013 року їй відмовлено у вчиненні таких
нотаріальних дій у зв'язку з тим, що
ОСОБА_7 не надано нотаріусу оригіналів
правовстановлюючих документів
померлого на ці нежитлові приміщення.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
відмову в позові, суд першої інстанції
керувався нормами ст. 1217, ч. ч. 1, 2 ст. 1236
ЦК України та виходив з того, що об'єкт
спірного нерухомого майна, право на яке
просить визнати за ним позивач, до
складу спадкової маси визначеної
вказаним вище заповітом не входить
оскільки заповідач заповів квартиру, а
не нежитлові приміщення.

Крім того, суд першої інстанції
встановив, що між спадкоємцями за
законом та заповітом померлого ОСОБА_10
існує спір щодо одного і того ж самого
об'єкта нерухомості, а тому
територіальна громада міста Києва в
особі Київської міської ради не є
належним відповідачем у даному спорі.

У відповідності до вимог ст. 33 ЦПК
України судом було обговорено питання
щодо заміни неналежного відповідача на
належного - спадкоємця або залучення
його до участі у справі в якості
співвідповідача, однак представник
позивача заперечував щодо вчинення
таких процесуальних дій, що на думку
районного суду є безумовною і
самостійною підставою для відмовив
задоволені позову.

Апеляційний суд, ухвалюючи у справі
нове рішення про задоволення позову
встановив, що при переведенні померлим
квартира АДРЕСА_1 в нежитлові
приміщення з АДРЕСА_1, спірне
приміщення не змінило своїх технічних
якостей, ні перепланування, ні
переобладнання не здійснювалося,
загальна площа приміщення не
змінилася.

На підставі таких встановлених
обставин, апеляційний суд дійшов до
висновків, що спірне приміщення, яке є
предметом позову, та квартира, що
заповів померлий позивачеві є одним і
тим самим об'єктом нерухомості, право
власності на яке має бути визнано за
позивачем в рамках розгляду даної
справи на підставі ст. ст. 1233, 1236 ЦК
України.

Такі висновки апеляційного суду не
відповідають вимогам закону та не
підтверджені належними доказами.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 4ст. 1236 ЦК
України заповідач має право охопити
заповітом права та обов'язки, які йому
належать на момент складення заповіту,
а також ті права та обов'язки, які
можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт
щодо усієї спадщини або її частини.

Чинність заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини.

Правовий аналіз вказаної вище норми
права свідчить про те, що право
заповідача на визначення у заповіті
обсягу спадщини обумовлюється
існуванням принципу свободи заповіту.
Спадкодавець у тексті заповіту має
право передбачити перехід до
спадкоємців як тих прав та обов'язків,
які його належать на момент складання
заповідального розпорядження, так тих
з них, які виникнуть або можуть
виникнути в майбутньому. Заповідач
може тільки передбачати, але не знати, в
яких саме цивільних правах та з якими
суб'єктами він перебуватиме на час
відкриття спадщини, тому у разі
зазначення у заповіті про те, що
спадкодавець залишає на випадок
смерті, наприклад, квартиру, що
знаходиться за такою-то адресою, а на
час відкриття спадщини виявилося, що у
його власності вже перебуває інша
квартира, остання не є об'єктом
спадкування внаслідок невідповідності
її ознакам заповіданого майна.

В даному випадку ознаки заповіданого
майна суттєво відрізняються від ознак
предмета спору, оскільки такі предмети
нерухомості мають не тільки різні
цільові призначення, а і різні адреси
їх місцезнаходження та різні правові
підстави набуття померлим їх у
власність.

Висновки апеляційного суду про те, що
спірне приміщення не змінило своїх
технічних якостей, ні перепланування,
ні переобладнання не здійснювалося,
ґрунтуються на припущеннях, оскільки
матеріали справи не містять технічної
документації квартири АДРЕСА_1, яка на
праві власності належала ОСОБА_10 на
підставі договору купівлі-продажу від
12 квітня 2005 року, а також висновків
експертів стосовно даного питання.

Слід зазначити, що правом на скасування
чи зміну заповіту, передбаченим ст. 1254
ЦК України, померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_10 не скористався, незважаючи на
те, що він мав усі законні можливості та
права для включення спірної
нерухомості до спадкової маси на
користь позивача у справі.

У порушення вимог ст. 316 ЦПК України,
оскаржуване в касаційному порядку
рішення апеляційного суду не містить
спростувань, викладених в рішенні
районного суду обставин, щодо
неналежного відповідача у справі в
особі Київської міської ради.

Таким чином, суд першої інстанції на
підставі зібраних та наданих сторонами
у справі доказів, вірно застосував до
спірних правовідносин положення ч. ч. 1,
2 ст. 1236 ЦК України та дійшов до
обґрунтованого висновку що спірні
нежитлові приміщення не є спадковим
майном визначеним в заповіті від 01
липня 2005 року на користь позивача у
справі, а тому таке майно не може
спадкуватися в порядку передбаченому
Главою 85 ЦК України.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ прийшла до висновку, що судом
першої інстанцій дотримано вимоги
чинного законодавства, всебічно, повно
й об'єктивно з'ясовано обставини справи
та надано їм належної правової оцінки.

Оскільки апеляційним судом скасовано
судове рішення, ухвалене згідно із
законом, то відповідно до вимог ст. 339
ЦПК України оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
судового рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 339, 343, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 -
ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
27 травня 2014 року скасувати.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 10
лютого 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.П. Гончар В.М. Колодійчук
О.В. Умнова