№ 201/615/14 ц
провадження 2/201/ 566/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про
стягнення суми та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 січня 2014 року звернулася
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення суми та витрат. Позивач в
своєму позові, а його представник в
судовому засіданні посилалися на те, що
позивачу ОСОБА_1 на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1. В даній
квартирі позивач не проживає, фактично
мешкає за межами міста. Вказаний
предмет нерухомості був наданий
позивачем батькові ОСОБА_4 для
постійного мешкання. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
батько позивачки ОСОБА_4 помер, після
його смерті позивачка приїхала до
вказаної квартири і з'ясувала, що дана
квартира здається відповідачем ОСОБА_2
в оренду на протязі тривалого часу, а
померлий в даній квартирі весь цей час
не мешкав. На звернення позивачки 06
листопада 2013 року Державна податкова
інспекція у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області за № 15092/10/174-15 надала відповідь,
згідно якої відповідач надавала в
оренду квартиру АДРЕСА_1 Враховуючи, що
позивач є єдиним законним власником
майна, жодних грошових коштів від
підприємницької діяльності, яку
провадив відповідач у вказаній
квартирі не отримував, позивач
змушений звернутись до суду за
захистом своїх порушених прав. Позивач
вважає, що отримані відповідачкою
кошти від здачі в оренду вказаного
житла є безпідставно набутими коштами
(такі дії повинні були вестись з відома
і дозволу власника - позивача, чого
зроблено не було), оскільки законного
права на таке відповідачка не мала, а
гроші отримувала, чим позивачу завдана
матеріальна шкода, він (позивач) поніс
витрати. Звернулася до відповідача
повернути їй гроші та виплатити
витрати, але отримала відмову, виник
спір, який в добровільному порядку не
вирішено. Вважають вказані дії
відповідача протиправними і просили
стягнути з відповідача всю отриману
останньою суму грошових коштів - 809654
грн. і судові витрати, задовольнивши
позов у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 зі своїм
представником в судовому засіданні
позов не визнала, посилаючись на те, що
з січня 2003 року по червень 2007 року
мешкала з батьком позивачки однією
сім'єю як чоловік і жінка, про що є
рішення суду; в червні 2007 року вони
уклали шлюб, а за рішенням третейського
суду від 14 травня 2007 року право
власності на вказане житло визнано за
ОСОБА_4 і хоча це право власності не
зареєстроване в передбаченому законом
порядку, але вказане спірне житло є і
власністю відповідачки як дружини
ОСОБА_4, тому вона мала право здавати в
оренду це житло, оформила вказане
договором, зареєструвала в податковій
інспекції і на законних підставах
отримувала прибуток. Все нею зроблено
згідно вимог закону. Ніяких інших
зобов'язань відносно позивача на себе
не брала і не бере, нічиїх прав не
порушувала, матеріальної чи моральної
шкоди не завдавала. Вважають позовні
вимоги безпідставними і просили в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Третя особа в судове засідання не
з'явився, про день та час слухання
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив. В
письмовому зверненні до суду з позовом
погодився і не заперечував проти його
задоволення, просив справу розглянути
без його участі. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності вказаної
третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України

Вислухавши пояснення представника
позивача і відповідачки та її
представника, оцінивши надані і добуті
докази, перевіривши матеріали справи,
суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими і підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено,
що дійсно позивачу ОСОБА_1 на праві
власності належить квартира АДРЕСА_1;
це право власності зареєстровано в
передбаченому законом порядку і ніким
не оспорено. В даній квартирі позивач
не проживає, фактично мешкає за межами
міста. Вказаний предмет нерухомості
був наданий позивачем батькові ОСОБА_4
для постійного мешкання. ІНФОРМАЦІЯ_1
року батько позивачки ОСОБА_4 помер,
після його смерті позивачка приїхала
до вказаної квартири і з'ясувала, що
дана квартира здається відповідачем
ОСОБА_2 в оренду стороннім особам на
протязі тривалого часу, а померлий в
даній квартирі весь цей час не мешкав.
На звернення позивачки 06 листопада 2013
року Державна податкова інспекція у
Жовтневому районі м. Дніпропетровська
головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області за №
15092/10/174-15 надала відповідь, згідно якої
відповідач надавала в оренду квартиру
АДРЕСА_1 Враховуючи, що позивач є єдиним
законним власником майна, жодних
грошових коштів від підприємницької
діяльності, яку провадив відповідач у
вказаній квартирі не отримував,
позивач змушений звернутись до суду за
захистом своїх порушених прав. Позивач
вважає, що отримані відповідачкою
кошти від здачі в оренду вказаного
житла є безпідставно набутими коштами
(такі дії повинні були вестись з відома
і дозволу власника - позивача, чого
зроблено не було), оскільки законного
права на таке відповідачка не мала, а
гроші отримувала, чим позивачу завдана
матеріальна шкода, він (позивач) поніс
витрати. Звернулася до відповідача
повернути їй гроші та виплатити
витрати, але отримала відмову, виник
спір, який в добровільному порядку не
вирішено і позивач вимушений був
звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

В судовому засіданні встановлено
із пояснень сторін і доведено
документальними доказами, що дійсно
відповідачка без відома власника
вказаного житла (позивачки) здавала в
оренду квартиру АДРЕСА_1 Як вказано в
довідці ДПІ у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська відповідач надавала
квартиру в оренду за договором оренди:
від 02 березня 2007 року та протягом 12
місяців до 02 березня 2008 року отримувала
доход в розмірі 1800.00 умовних грошових
одиниць (долари США) на місяць; від 05
травня 2010 року та протягом 12 місяців до
05 травня 2011 року отримувала доход в
розмірі 13 750 грн. на місяць.

Після смерті батька (ОСОБА_4.) та
виявлення орендарів у вказаній
квартирі позивач (ОСОБА_1) звернулась до
відповідача з метою з'ясування
вищевикладених фактів. Відповідач
особисто надала копію договору оренди
вказаної квартири позивачки від 02
лютого 2011 року. Згідно умов договору в
проміжок часу з 02 лютого 2011 року до 31
грудня 2011 року розмір орендної плати
становив 15 000.00 грн. на місяць. Згодом до
договору були внесені доповнення та з 02
червня 2011 року орендна плата
збільшилась до 16 000.00 грн. на місяць.

Після того, як позивачу стало відомо
про передачу належного їй майна в
оренду на користь третіх осіб
невідповідною особою, 01 жовтня 2013 року
між позивачем та орендарем квартири
був підписаний договір оренди, за яким
орендодавцем вже виступав законний
власник майна, а саме позивач. При
підписанні договору оренди орендарем
та відповідачем визначалось, що він
продовжував найм цієї ж квартири до 30
вересня 2013 року на підставі договору
оренди від 02 лютого 2011 року з розміром
орендної плати - 16 000.00 грн. Таким чином,
Відповідач отримувала на місяць
наступний доход від передачі майна в
найм: з 02 березня 2007 року до 02 березня 2008
року - 1 800.00 доларів США; з 05 травня 2010
року до 01 лютого 2011 року - 13 750.00 грн.; з 02
лютого 2011 року до 01 червня 2011 року - 15
000.00 грн., з 02 червня 2011 року до 30 вересня
2013 року - 16 000.00 грн.

Відповідно до частини 2 ст. 533 ЦК
України «якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу...».

Станом на день формування позовної
заяви, 13 грудня 2013 року, офіційний курс
Національного банку України за 1 долар
США становить - 7.993 гривень. Таким чином
відповідач отримала за період з 02
березня 2007 року до 02 березня 2008 року (12
місяців х 1 800 доларів США) 21 600.00 доларів
США, що є еквівалентом 172 649.00 гривень; з
05 травня 2010 року до 01 лютого 2011 року (271
день х 458.3 грн. - плата за 1 день найму
квартири) 124200 гривень; з 02 лютого 2011
року до 01 червня 2011 року (119 днів х 500.0
грн. - плата за 1 день найму квартири) 59
500.90 гривень; з 02 червня 2011 року до 30
вересня 2013 року (850 днів х 533.3 грн. - плата
за 1 день найму квартири) 453305 гривень.
Разом сума становить - 809 654.00 гривень.

Ст. 1212 ЦК України визначає, що - « 1.
Особа, яка набула майно ... за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.»

Враховуючи, що до грошових котів, як в
національній валюті, так і в іноземній
можуть виникати цивільні права та
обов'язки, то вони є річчю. Виходячи з
того, що річ є частиною майна, то
грошові кошти і в національній валюті
України і в іноземній є майном, як це
визначено в Главі 14 ЦК України.

У зв'язку з тим, що відповідач
безпідставно набула грошові кошти в
розмірі 809654.00 гривень (майно), за
рахунок позивача, остання змушена
звернутись до суду за захистом свого
порушеного права.

Не може суд прийняти до уваги не
визнання відповідачкою позову і
посилання її на рішення третейського
суду, перехід права власності, з огляду
на наступне.

Відповідно до ст. 215 та ст. 220 ЦК
України недотримання сторонами вимог
закону про нотаріальне посвідчення
договору тягне за собою нікчемність
договору і він згідно ст. 216 ЦК України
не породжує прав та обов'язків, на які
розраховували сторони і сторони
повертають іншій стороні все отримане
по угоді. З вказаних підстав укладений
договір є нікчемним і не породжує прав
та обов'язків.

Відповідачка посилається на те,
що начебто домашньою угодою між ОСОБА_1.
і ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25
квітня 2007 року і саме цей договір було
узаконено рішенням третейського суду
від 14 травня 2007 року.

Але відповідно до ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК
України, держава забезпечує рівний
захист прав усіх суб'єктів права
власності. Відповідно до ст. 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Отже суд вважає, що відповідачем
не було доведено, та не надано належні
докази, які б свідчили про те, що
вказаний правочин, а саме договір
купівлі-продажу квартири, укладений
без будь-яких порушень закону і не
порушує законні права та охоронювані
законом інтереси сторін.

Про це та узгодженість дій сторін
свідчать і наступні після укладання
вказаного договору купівлі-продажу
обставини: відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК
України ОСОБА_4 не бажає оформлювати
вказану власність майже п'ять років, не
реєструє її, не ставить питання про
усунення перешкод, виселення та інш.,
позивачка ж сплачує комунальні послуги
і експлуатаційні витрати і звільняти
житло навіть не планує.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
відповідач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним належним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що
неправомірними, злочинними діями
позивача, пов'язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов'язків
відповідачу було завдано ушкодження
здоров'я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідача
і підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Відповідно до (п. 13 та інш.) постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
січня 2013 року (і правової позиції по
ній): за змістом статті 210, частини
третьої статті 640 ЦК України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) у випадках,
встановлених законом, правочин
підлягає державній реєстрації.
Договір, який підлягає і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації, є
укладеним з моменту державної
реєстрації. Згідно зі статтею 657 ЦК
України договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Таким чином, вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
частини другої статті 220 ЦК України не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації.
Момент вчинення таких правочинів
згідно зі статтею 210, частиною третьою
статті 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними й не створюють прав та
обов'язків для сторін. Договір
купівлі-продажу житлового будинку (або
його частини) підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації, а
тому не може бути визнаний дійсним на
підставі частини другої статті 220 ЦК
України. При цьому державна реєстрація
одного договору, укладеного сторонами
для приховання іншого правочину, не
може вважатися державною реєстрацією
договору купівлі-продажу. Указана
частина друга статті 220 ЦК України
застосовується до правовідносин у
разі, коли сторони уклали правочин,
зміст якого відповідав волі сторін, і
лише форма його укладення не
відповідала встановленим законом
вимогам. Воля ж сторін в удаваному
правочині спрямована на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином.

Отже до моменту державної реєстрації
договору купівлі-продажу від 25 квітня
2007 року чи рішення третейського суду
ОСОБА_4 цей договір не вважався
укладеним і не створював прав та
обов'язків для сторін.

Згідно до п. 18 постанови № 9 Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року правочинами, що
порушує публічний порядок є правочини,
що посягають на суспільні, економічні
та соціальні основи держави, зокрема:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.

При такому положенні, начебто
укладений між позивачкою і її батьком
договір купівлі-продажу має вище
перелічені цілі, а тому можливо вважати
його таким, що порушує публічний
порядок та як наслідок застосовувати
наслідки нікчемного правочину чи
визнати його не дійсним.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі. Але в
судовому засіданні це підтвердження не
знайшло.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації. Перелік органів, які
здійснюють державну реєстрацію,
порядок реєстрації, а також порядок
ведення відповідних реєстрів
встановлюються законом. Згідно ч. 1
статті 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу та іншим
актам цивільного законодавства, а у
відповідності до ч. 1 статті 215 ЦК
України недодержання в момент вчинення
правочину стороною або сторонами вимог
частини першої статті 203 Цивільного
кодексу України є підставою
недійсності правочину.

У відповідності до ч. 2 статті 215
ЦК України недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин), Цією ж нормою
закону встановлено, що визнання судом
такого правочину недійсним не
вимагається.

Таким чином суд вважає, що
відповідачка не довела належними
доказами обставини належності їй чи її
чоловіку (батьку позиваки) вказаної
квартири, а отже її дії по здачі в
оренду (чи суборенду) чужого майна є
неправомірними, а отримані від цього
кошти - безпідставно набуті.

Крім того, суд вважає, що позивачка не
пропустила строк позовної давності,
так як достеменно належним чином
дізналася про порушене право тільки
після отримання відповіді з податкової
інспекції, а отже і поновлювати цей
термін немає необхідності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно відповідача по незаконним (з
точки зору відповідача) діям відносно
нього, предмета спору, отримання
коштів, а відповідач цього не довів,
твердження відповідача про наявність
будь-яких інших зобов'язань або
неправомірності стосовно нього є
припущенням.

Отже не може суд прийняти до уваги не
визнання відповідачкою позовних вимог,
оскільки вони спростовуються
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджуються; начебто укладений
договір купівлі-продажу квартири і
рішення третейського суду не можуть
бути підставою для відмови в
задоволення позову, оскільки не
відповідають дійсним правовідносинам
сторін та в цьому розумінні вимогам
закону.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
безпідставно набуті грошові кошти в
сумі 809654 грн. і судові витрати в сумі 3441
грн., а всього 813095 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про стягнення грошових коштів і
витрат знайшли своє об'єктивне
підтвердження в ході судового
засідання, ґрунтуються на вимогах
закону і підлягають задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124
Конституції України, ст. ст. 22, 203, 210, 215,
216, 220, 321, 328, 525, 526, 530, 570, 571, 627, 628, 629, 635, 657,
1166 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
безпідставно набуті грошові кошти в
сумі 809654 грн. і судові витрати в сумі 3441
грн., а всього 813095 грн..

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -