Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3974/14
Головуючий у 1-й інстанції: Троценко
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року

м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4
на рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 30 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні квартирою шляхом
вселення, за зустрічними позовами :
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням; ОСОБА_3
до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду
з позовом, де вказали, що разом зі своїм
сином ОСОБА_4 мешкали в квартирі
АДРЕСА_1, яка була надана ОСОБА_5 для
проживання усією сім'єю на підставі
рішення виконавчого комітету міської
ради народних депутатів м. Бердянська
від 09.08. 1997 року і рішення комісії по
обміну житлових площ, ордер №647, ОСОБА_5
був і є на даний час наймачем. Вони усі
зареєстровані у квартирі.

Після одруження сина і вселення в
квартиру невістки, відносини між ними
погіршилися, остання постійно
провокувала сварки між ними, вони
виїхали в с.Андрівку Бердянського
району, а у 2013 році відповідачі змінили
замки на вхідних дверях, і на даний час
вони позбавлені можливості
користуватися житловим приміщенням,
хоча в квартирі залишися їх особисті
речі, меблі, побутова техніка.

Вони зверталися до відповідачів
з проханням впустити їх до квартири,
але ключі їм не надали, після чого вони
звернулися до Бердянського МВ УМВС
України у Запорізькій області, де їм
було запропоновано звернутися до суду.

Просили вселити їх у спірну
квартиру і зобов'язати відповідачів не
перешкоджати їм в користуванні
житловими приміщеннями.

В судовому засіданні позивачі
ОСОБА_5 з представником за довіреністю
ОСОБА_7 і ОСОБА_6 підтримали свій позов і
пояснили, що після того, як вони
поміняли надану їм за ордером квартиру
по пр.Леніна в м.Бердянську на квартиру
АДРЕСА_1, вони перевезли до нової
квартири всі речі, що знаходилися у
попередній квартирі, і мешкали там
разом з сином ОСОБА_4 Для вирішення
проблем із забезпеченням продуктами
харчування вони побудували в
с.Андрівка Бердянського району
житловий будинок, для проживання як на
дачі, вирощування тварин і
забезпечення своєї сім'ї харчами.
Приблизно з 1997 року проживали і в
будинку, і в квартирі, але у них з сином
була домовленість про те, що за ними
буде закріплено у квартирі кімнату,
куди вони зможуть безперешкодно
приїздити у будь - який час. Для цього у
них завжди були свої ключі. Після
одруження сина і вселення до квартири
невістки, відносини поступово стали
погіршуватись, вона провокувала
скандали між ними, тому вони у квартирі
з»являлися рідко. У серпні 2013 року
приїхали у м. Бердянськ, у ОСОБА_6
піднявся тиск, вони хотіли зайти у
квартиру, щоб відпочити та викликати
швидку допомогу, але виявилося, що на
вхідних дверях замінені замки, ключі їм
ніхто не дав, тому вони написали заяву
до міліції. У силу свого віку і стану
здоров»я їм важко жити в селі, де немає
належної медичної допомоги, тому вони
хочуть повернутися до м.Бердянська і
мешкати в квартирі, до якої ніколи не
втрачали інтересу. Раніше вони просили
сина, щоб він купив їм однокімнатну
квартиру в м.Бердянську, а сам
залишився у трикімнатній квартирі
разом зі своєю сім'єю, він погоджувався,
але останнім часом відмовився це
робити і заперечував про наявність
такої домовленості.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов не визнав і пояснив, що
його батьки - конфліктні люди, заздрять
йому, тому між ними постійно виникають
сварки, неприязні відносини між ними
існують близько 20 років. У квартирі
батьки ніколи не проживали, бо на
момент переїзду до неї у них вже був
житловий будинок у с.Андрівка
Бердянського району. Батьки залишили
йому квартиру, гараж, але не дали ніяких
меблів, посуду, не цікавилися ані
квартирою, ані його сім'єю, тому
заперечував проти їх вселення у
квартиру.

Представник відповідачки ОСОБА_3
за довіреністю ОСОБА_8 позов не визнала
і пояснила, що не можна вселятися у
квартиру, де відсутні особисті речі
позивачів, у квартирі є тільки їх
реєстрація, ОСОБА_6 прописали у 2011 році
тільки для її лікування у м.Бердянську,
а не для проживання, насправді їм
квартира не потрібна, у них є постійне
місце проживання в житловому будинку с.
Андрівка Бердянського району.

У зустрічному позові ОСОБА_4
вказав, що у спірній квартирі були
зареєстровані він та його батько
ОСОБА_5, а його мати ніколи не була там
прописана і ніколи в квартирі не
мешкала. Зареєстрована вона у АДРЕСА_1,
де проживала і постійно мешкає до
теперішнього часу. 07. 09. 2002 року він
зареєстрував шлюб з ОСОБА_3, від якого у
них народилося двоє дітей, уся їх
родина зареєстрована та постійно
проживає у квартирі АДРЕСА_1.
Відповідачі ніколи не несли витрат на
оплату комунальних послуг у квартирі,
не здійснювали її ремонт, в квартирі
відсутні їх особисті речі. Станом на
день звернення до Бердянського МВ УМВС
України у серпні 2013 року відповідачі
вже більше, ніж 6 місяців не мешкали у
квартирі, і на цій підставі просив
визнати їх такими, що втратили право на
користування жилим приміщенням у
спірній квартирі.

В судовому засіданні свій позов
підтримав у повному обсязі і просив
його задовольнити. Пояснив, що він не
міняв замки на вхідних дверях і не
перешкоджав батькам користуватися
квартирою, вони добровільно змінили
місце свого проживання. З 1997 року по 2002
рік батьки вільно користувалися усією
квартирою у будь - який час дня і ночі,
тому мова про окрему кімнату ніколи не
йшла.

У зустрічному позові ОСОБА_3
вказала, що відповідачі постійно з 1995
року мешкають у с.Андрівка, у квартирі
не з'являлися, вибули на постійне місце
проживання у інший населений пункт, і
тільки у 2011 році на прохання ОСОБА_6 її
зареєстрували у квартирі на випадок
необхідності лікування в м.Бердянську,
ніякої розмови про її постійне місце
проживання у квартирі не йшлося. На її
ім'я надано дозвіл на будівництво
житлового будинку в с.Андрівка,
виділена земельна ділянка під
домоволодіння як присадибна ділянка,
виписані особові рахунки про сплату за
комунальні послуги. Відповідачі там
мешкають постійно без реєстрації на
протязі довгого часу, будинок
придатний для проживання. В усіх
офіційних документах і заявах
відповідачі вказували місцем свого
постійного проживання АДРЕСА_1, на цю
адресу вони отримують кореспонденцію.
У спірній квартирі постійно мешкає її
чоловік, вона, та двоє їх неповнолітніх
дітей, відповідачі не мешкають в
квартирі понад 16 років, своїх речей не
тримають, витрат по оплаті комунальних
послуг не несуть. У зв'язку з
добровільною зміною місця проживання
на інше постійне і на вибуття до с.
Андрівка на підставі ст.107 ЖК України
просила визнати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими,
що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні відповідачі
за зустрічними позовами ОСОБА_5, ОСОБА_6
позови не визнали і пояснили, що у
квартирі знаходилися їх особисті речі,
меблі і посуд, які син з невісткою
викинули без їх згоди, не доводили до їх
відома, що роблять ремонт, а комунальні
послуги не платили з тих підстав, що
залишили сину гараж, за оренду якого
він повинен був отримувати гроші і
витрачати на свої потреби. Як тільки
вони приходили до сина і невістки,
починалися скандали, і вони вимушені
були уходити. ОСОБА_6 хотіла проживати у
квартирі і прописатися в ній, але
знаючи, що невістка ніколи не надасть
на це своєї згоди, сказала, що
реєстрація потрібна для отримання
медичної допомоги. Вони завжди жили на
два жилих приміщення, і до останнього
часу знали, що за ними залишається
кімната у квартирі.

Рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 30 липня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_5 і ОСОБА_6 задоволено.

Вселено ОСОБА_5, ОСОБА_6 в квартиру
АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_3 не
чинити перешкоди ОСОБА_5, ОСОБА_6 в
користуванні квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічних позовів
ОСОБА_4, ОСОБА_3 відмовлено у повному
обсязі.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3, ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити в
повному обсязі, а їхні зустрічні
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, підлягають
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307
ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч.1 ст.303
ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольнивши первісний позов
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою шляхом вселення і відмовивши
у задоволенні зустрічних позовів
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання їх такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, суд
першої інстанції виходив з наступного.

Як установлено судом і таке
убачається з матеріалів справи, копії
ордеру № 647 від 09.09.1997 року трикімнатна
квартира АДРЕСА_1 надана ОСОБА_5 на
підставі рішення комісії по обміну
житлової площі на склад сім»ї ОСОБА_4
син, ОСОБА_9, донька.

Згідно довідок ОСББ «Витязь» від
05. 07. 2013 року, від 21. 10. 2013 року з 07.10.1997
року у вказаній квартирі прописаний і
проживає ОСОБА_5, і має такий склад
сім'ї: ОСОБА_4 син, зареєстрований 07.10.1997
року, ОСОБА_3, невістка, зареєстрована 20.
03. 2003 року, ОСОБА_10, онук, зареєстрований
01.12.1985 року, ОСОБА_11, онук,
зареєстрований 19.09.2008 р., ОСОБА_6,
зареєстрована 25.01. 2011 року.

ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посилаючись на
неможливість потрапити до квартири
внаслідок заміни відповідачами замку
від вхідних дверей, просили зобов'язати
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не чинити їм перешкод в
користуванні квартирою і вселити їх.

Їх право на користування
квартирою підтверджено копією ордеру,
та довідкою про реєстрацію.
Обгрунтовуючи той факт, що вони ніколи
не втрачали інтересу до квартири,
позивачі вказували на те, що у 1997 року
після переселення їх сім'єї до цієї
квартири, вони перевезли усі належні їм
речі зі старої квартири, меблі, посуд,
предмети домашнього вжитку і залишили
їх у користуванні їхнього сина ОСОБА_4,
який в квартирі мешкав постійно. У
зв'язку з будівництвом дачного будинку
в АДРЕСА_1 і необхідністю вирішувати
проблему із забезпеченням сім'ї
предметами харчування, проживали у
с.Андрівка, маючи усну домовленість з
сином про надання у їх постійне
користування однієї кімнати у
квартирі.

Цей факт підтверджений самим
відповідачем ОСОБА_4, який пояснив, що
до його одруження квартира була у
розпорядженні його батьків цілодобово,
вони мали ключі від вхідних дверей,
батько привозив продукти харчування.

Після того, як у 2003 році ОСОБА_4
зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 позивачі
відвідували квартиру рідко у зв'язку з
тим, що склалися неприязні відносини з
ОСОБА_3, яка провокувала скандали, а 13
серпня 2013 року на вхідних дверях
відповідачі замінили замки, через що
позивачі потрапити до квартири не
змогли.

Наявність домовленості про
користування квартирою між сторонами
підтверджено у судовому засіданні
показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 і
ОСОБА_14, які пояснили суду, що у 2010 році
син позивачів та їх невістка
підтверджували, що у батьків є своя
кімната у спірній квартирі, і не
заперечували, що замість цієї кімнати
куплять їм однокімнатну квартиру.

Факт заміни замків відповідачами
підтверджено копіями Висновком про
результати розгляду звернення
громадянина ОСОБА_5 від 20.08.2013 року,
складеного Бердянським МВ УМВС у
Запорізькій області, показаннями
свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, які 13. 08. 2013
року безпосередньо спілкувалися з
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, і ті не могли зайти у
квартиру. Свідок ОСОБА_13 13.08.2013 року
бачила ОСОБА_6 у машині хвору, з великим
тиском, яка дуже переживала, через те,
що не змогла потрапити у квартиру і
викликати швидку допомогу.

За таких обставин суд вважав, що
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з боку ОСОБА_4, і ОСОБА_3,
які постійно мешкають у квартирі,
дійсно були створені перешкоди для
вільного потрапляння у квартиру і
користування нею.

Згідно з ч.1 ст.64 ЖК України члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачами
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають з ним, вселити в займане
приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб.

Суд вважав, що наявність житлового
будинку в с.Андрівка, де ніхто з
позивачів не зареєстрований і правова
реєстрація якого відсутня, не свідчить
про втрату інтересу позивачів до
спірної квартири, а тому вони
підлягають вселенню в квартиру в
судовому порядку, оскільки їх права на
вільне користування квартирою
порушуються відповідачами, що
безспірно встановлено у судовому
засіданні.

Вирішуючи питання за зустрічним
позовом ОСОБА_4 щодо визнання ОСОБА_5, і
ОСОБА_6 такими, що втратили право на
користування жилим приміщенням у
квартирі АДРЕСА_1 на підставі ч. 1 ст. 71
ЖК України, суд прийшов до наступного.

Частина 1 ст.71 ЖК України
передбачає, що при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.

Пунктом 10 Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» передбачено, у справах про
визнання наймача або члена його сім»ї
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно
з'ясувати причину відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.
Наймачеві або членові його сім»ї, який
був відсутній понад встановлений
законом строк без поважних причин, суд
вправі з цих мотивів відмовити в позові
про захист порушеного права 9вселення,
обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Проте ОСОБА_4 не зазначив
конкретний термін, у який відповідачі
були відсутні у квартирі безперервно
протягом шести місяців, і з якого саме
часу його необхідно відраховувати.

Навпаки він сам неодноразово
зазначав, що батьки періодично
з'являлися у квартирі, відпочивали,
коли приїздили до міста, викликали
швидку допомогу, привозили продукти
харчування, у зв'язку з наявністю
ключів від вхідної двері вони могли
робити це цілодобово. Тільки після
того, як погіршилися відносини з його
дружиною, вони стали приїжджати рідко.

Такі взаємовідносини, на думку
суду, свідчать про те, що відповідачі
постійно проявляли інтерес до спірної
квартири, їх тривала відсутність
відбувалася з поважних причин, їх
бажання проживати в квартирі
підтверджується самим фактом їх
звернення до суду з позовом про
вселення.

За таких підстав суд обґрунтовано
вважав за необхідним у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Аналізуючи зустрічний позов
ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 і ОСОБА_6
такими, що втратили право на
користування жилим приміщенням на
підставі ч. 2 ст. 107 ЖК України, суд
зважав на той факт, що згідно до ч.1 ст.3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Проте позивачка не зазначила, яке
саме її право порушено відповідачами, у
чому полягає це порушення і у який
спосіб воно повинно бути відновлено.

Способи захисту порушених прав чи
інтересів зазначено у ст.16 ЦК України, і
ці підстави розширеному тлумаченню не
підлягають.

Звертатися до суду в порядку ст.71
ЖК України вони не може, оскільки
тільки зареєстрована у квартирі, але
жодного дня спільно з наймачем
квартири ОСОБА_5 не проживала і не вела
спільного господарства, як то
передбачають норми ч.2 ст.64 ЖК України,
де вказано, що до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти та
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи вищевикладене, суд
обґрунтовано вважав, що зустрічний
позов ОСОБА_3 не грунтується на законі,
факт її сумісного проживання з
наймачем не доведений належними
доказами, а тому позов задоволенню не
підлягає.

Крім того, пунктом 11 Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України»
передбачено, що відповідно до ст.107 ЖК
наймач або член його сім'ї, який вибув
на інше постійне місце проживання,
втрачає право користування жилим
приміщенням з дня вибуття, незалежно
від пред'явлення позову про це. Разом з
тим належить враховувати, що згідно
п.5 ст.71 ЖК (в редакції Закону від 18
грудня 1991 р. інваліди, влаштовані в
будинки-інтернати або інші установи
соціальної допомоги, мають право на
збереження за ними жилої площі
протягом 12 місяців.

На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах,
розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Разом з тим, ОСОБА_3 не надала суду
будь-яких даних, підтверджених
доказами, які б свідчили про обрання
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 іншого постійного
місця проживання.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржуване судове
рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
а наведені в скаргах доводи,аналогічні
доводам ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у судовому
засіданні, є необгрунтованими й
правильність висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст.307,308,314,317 ЦПК
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 30 липня
2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: