У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 23
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
29 лютого 2008 року між банком та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за умовами якого позичальник
отримала кредит у розмірі 60 300 доларів
США зі сплатою 12 % річних з
кінцевим терміном повернення до 29
лютого 2028 року. На забезпечення
виконання зобов'язань за цим договором
між банком та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки, предметом
якої є квартира АДРЕСА_1, яка належить
ОСОБА_3 на праві власності.
Позичальник свої зобов'язання за
кредитним договором не виконувала, на
вимоги банку не реагувала, утворилась
заборгованість у розмірі 54 349 доларів 28
центів США, що еквівалентно 434
250 грн 74 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив у
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 перед банком звернути стягнення
на зазначений предмет іпотеки та
виселити з нього відповідачку.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 12
лютого 2014 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено частково. Для
стягнення суми заборгованості з ОСОБА_3
за кредитним договором від 29 лютого 2008
року в сумі 427 565 грн 69 коп. звернуто
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки від 23 березня 2008
року, а саме - трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 95,83
кв. м, шляхом надання ПАТ КБ
«ПриватБанк» права на продаж від свого
імені будь-якій особі - покупцеві в
порядку ст. 38 Закону України «Про
іпотеку» з усіма повноваженнями,
необхідними для здійснення продажу
предмету іпотеки. Встановлено
початкову ціну предмету іпотеки для
його подальшої реалізації на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
решти позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 23
квітня

2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
позичальником за кредитним договором
порушено строк та порядок виконання
зобов'язань, банк має право на
звернення стягнення на предмет іпотеки
у рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
позивачем не надано доказів
попередження відповідача про
необхідність дострокового погашення
заборгованості за кредитним договором
до того, як банк звернувся до суду з
позовом.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
апеляційний суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 29 лютого 2008 року
ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
умовами якого позичальник отримала
кредит у розмірі 60 300 доларів США зі
сплатою 1% на місяць та кінцевим строком
повернення до 29 лютого 2028 року. З метою
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним договором між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3
було укладено договір іпотеки,
предметом якої є квартира АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_3 на праві
власності.

Також судами встановлено, що ОСОБА_3
свої зобов'язання за кредитним
договором не виконувала, внаслідок
чого утворилась заборгованість, яка за
розрахунком банку складає 54 349 доларів
28 центів США, що еквівалентно 434 250 грн 74
коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Суд першої інстанції врахував наведене
та вірно вважав, що внаслідок
невиконання відповідачем своїх
зобов'язань щодо сплати кредиту банк
має право на звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Проте апеляційний суд не погодившись з
такими висновками районного суду
вважав, що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» банк не
має права на звернення стягнення на
предмет іпотеки, оскільки не надав
доказів виконання ним п. 22 договору
іпотеки та положень цієї статті, якими
у випадку порушення основного
зобов'язання передбачено направлення
іпотекодавцю вимоги про усунення
порушення.

При цьому апеляційний суд не врахував,
що відповідно до ч. 2 ст.
35 Закону України «Про іпотеку»
положення ч. 1 цієї статті не є
перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду у встановленому
законом порядку.

У п. 37 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що невиконання вимог
ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»
про надання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотеко держателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду (на
відміну від інших способів звернення
стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону),
оскільки іпотекодавець у судовому
засіданні має можливість заперечувати
проти вимог іпотекодержателя, що
відповідає положенням ст. 124
Конституції України.

Таким чином, оскільки у позичальника
наявна заборгованість за кредитним
договором, забезпеченим іпотекою, що
відповідачем не спростовано, тому
іпотекодержатель має право на такий
спосіб судового захисту як звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Однак апеляційний суд у порушення ст.
ст. 214, 303, 316 ЦПК України зазначене не
врахував, не застосував норму
матеріального права, яка підлягала
застосуванню, та скасував рішення
районного суду з формальних міркувань,
не перевіривши при цьому його
законність та обґрунтованість. Саме з
цих підстав клопотання банку про
залишення в силі рішення суду першої
інстанції задоволено бути не може.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним
судом не встановлені всі фактичні
обставини від яких залежить правильне
вирішення справи, та допущені
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 23
квітня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко