Справа № 361/2069/14-ц
Провадження № 2/361/1160/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 року
м. Бровари

Броварський міськрайонний суд
Київської області в складі:

головуючого судді -
Пухної О.М.

при секретарі -
Якименко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»,
третя особа: ОСОБА_2 про визнання
кредитного договору нікчемним і
недійсним, -

в с т а н о в и в :

У березні 2014 року публічне акціонерне
товариство «Альфа-Банк» звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, посилаючись на те, що 01
лютого 2007 року між закритим
акціонерним товариством «Альфа-Банк»,
назва якого з 19 серпня 2009 року у
відповідності до Закону України «Про
акціонерні товариства» змінена на
публічне акціонерне товариство
«Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір № 490022303, згідно якого
Банк надав Позичальнику кредит у сумі 29
821,78 доларів США, з цільовим
призначенням кредиту - придбання
транспортного засобу, а Позичальник
зобов'язувався своєчасно та у повному
обсязі виплачувати Банку проценти за
користування кредитом у розмірі 12 %
річних, використати його за цільовим
призначенням, виконати інші умови
договору та повернути кредит Банку
рівними частинами, у терміни, визначені
у графіку повернення, який наведено у
Додатку № 1 до договору, але в
будь-якому випадку не пізніше 01 лютого
2013 року. Крім того, 01 лютого 2007 року
позивач та ОСОБА_2 уклали договір
поруки № 490022303-П, за умовами якого,
боржник та поручитель відповідають
перед банком за порушення обов'язків,
перелічених у ст. 2 кредитного договору,
як солідарні боржники й у тому ж обсязі,
що і боржник. Проте, ОСОБА_1 належним
чином не виконує взяті на себе
зобов'язання у частині повернення
кредиту та сплати процентів, внаслідок
чого утворилася заборгованість перед
Банком, яка станом на 22 січня 2014 року
становить 34 575,79 дол. США, що складається
з: 23 581,53 дол. США - сума простроченої
заборгованість за кредитом, яка за
офіційним курсом НБУ станом на 22 січня
2014 року становить 188 487,17 грн., 10 994, 26 дол.
США - заборгованість за відсотками, що
за офіційним курсом НБУ на дату
розрахунку становить 87 877, 12 грн., а
також 126 547,39 дол. США пені, яка за
офіційним курсом НБУ станом на 22 січня
2014 року становить 1 011 493, 29 грн. У зв'язку
з вищевикладеним публічне акціонерне
товариство «Альфа-Банк» змушене
звернутися до суду із вимогою про
солідарне стягнення з відповідачів
заборгованості за кредитним договором
у сумі 1 287 857, 58 грн. та 3 654, 00 грн. суми
сплаченого судового збору.

До початку розгляду справи по суті
відповідач ОСОБА_1 подав до суду
зустрічну позовну заяву про визнання
кредитного договору № 490022303 від 01
лютого 2007 року нікчемним та недійсним.
Ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області від 18 серпня 2014
року зустрічний позов прийнято до
спільного розгляду та об'єднано в одне
провадження з первісним позовом.

В обґрунтування зустрічних позовних
вимог ОСОБА_1 посилався на те, що
спірний договір укладено з істотними
порушеннями вимог чинного
законодавства, зокрема, зазначав, що
ПАТ «Альфа-Банк» надало кредит
позичальнику в іноземній валюті без
отримання відповідного дозволу та
ліцензії Національного Банку України
на здійснення операцій з іноземною
валютою. Крім того, зазначав, що перед
укладенням договору кредиту, наданого
на споживчі цілі, Банк мав повідомити
споживача у письмовій формі щодо умов
договору, які встановлені п.2. ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», проте, вказана інформація
позичальнику надана не була. Разом з
тим, під час укладення договору ОСОБА_1
було введено в оману щодо вигідності
укладення кредитного договору саме в
іноземній валюті, стабільності курсу
гривні відносно курсу долара США, який
на момент підписання договору становив
5,0500 UAН, й після стрімкого обвалу курсу
гривні, позичальник потрапив у вкрай
складне становище. Враховуючи
наведене, ОСОБА_1 просив визнати
спірний кредитний договір нікчемним й
недійсним на підставі ст.ст. 228, 230 ЦК
України.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримав та просив первісний позов
задовольнити у повному обсязі. Проти
зустрічних позовних вимог -
заперечував, вказував, що кредитний
договір укладено з дотриманням вимог
чинного законодавства, умови договору
були відомі позичальнику й жодних
зауважень чи застережень на момент
укладення договору він не подавав. Крім
того, наголошував на тому, що помилка
внаслідок власного недбальства чи
незнання закону однією із сторін
договору не є підставою для визнання
правочину недійсним. У зв'язку з
наведеним, просив відмовити в
задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_4 проти вимог
публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» заперечували й просили
відмовити у задоволенні первісного
позову в повному обсязі, та визнати
недійним й нікчемним кредитний договір
№ 490022303 від 01 лютого 2007 року як такий, що
укладений з порушенням вимог чинного
законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилася, повідомлялася належним
чином про слухання справи, причини
неявки суду невідомі.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши письмові матеріали
справи, судом встановлено наступні
факти та правовідносини.

Судом встановлено, що 01 лютого 2007 року
між закритим акціонерним товариством
«Альфа-Банк», назва якого з 19 серпня 2009
року у відповідності до Закону України
«Про акціонерні товариства» змінена на
публічне акціонерне товариство
«Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір № 490022303, згідно якого
Банк надав Позичальнику кредит у сумі 29
821,78 доларів США, з цільовим
призначенням кредиту - придбання
транспортного засобу, а Позичальник
зобов'язувався своєчасно та у повному
обсязі виплачувати Банку проценти за
користування кредитом у розмірі 12 %
річних, використати його за цільовим
призначенням, виконати інші умови
договору та повернути кредит Банку
рівними частинами, у терміни, визначені
у графіку повернення, який наведено у
Додатку № 1 до договору, але в
будь-якому випадку не пізніше 01 лютого
2013 року (а.с.6-7).

За правилами ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором (ч.1
ст. 1049 ЦК України).

Банк свої зобов'язання за договором
виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у
розмірі 29 821 доларів США 78 центів, про що
свідчить виписка з особового рахунку
(а.с. 23-24).

З п. 3 кредитного договору вбачається,
що позичальник зобов'язується
повертати отриманий кредит, сплачувати
проценти за користування позичковими
коштами у порядку, визначеному
договором та в строки визначені
Графіком повернення (а.с. 8), а також
сплатити комісійну винагороду за
приймання та здійснення переказу
коштів отримувачам (Продавцю і
Страховику) у сумі, визначеній у п. 1.4.1.1.
договору.

З вимог ст. 526 ЦК України вбачається, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору,
вимог Цивільного кодексу України та
інших актів цивільного законодавства.
Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК
України). Зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином
(ст. 599 ЦК України).

За правилами статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання

(ч.3 ст. 549 ЦК України).

Зі змісту п.п. 3.4. договору вбачається,
що за повне або часткове прострочення
повернення кредиту та/або сплати
процентів за користування ним
позичальник зобов'язаний сплатити
банку пеню в розмірі 1% від простроченої
суми за кожен день прострочення. Сплата
пені не звільняє позичальника від
виконання зобов'язань, за порушення
яких вона передбачена, і так само не
звільняє його від обов'язку понад суму
пені у повному обсязі відшкодувати
банку збитки, заподіяні невиконанням
або неналежним виконанням своїх
зобов'язань за договором.

Разом з цим, в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (ч. 1
ст. 572 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 01
лютого 2007 року між позивачем та ОСОБА_1
укладено договір застави рухомого
майна № 490022303, за умовами якого
останній у забезпечення виконання
зобов'язання, визначеного у ст. 2
договору, передає заставодержателю у
заставу транспортний засіб Subaru, legacy, 2006
року випуску, державний номер - АІ1515АХ,
а заставодержатель приймає його у
заставу та набуває право одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмету застави у повному обсязі
переважно перед іншими кредиторами
заставодавця, якщо інше не встановлено
законом (п.п. 1.1. договору застави).

Крім того, в рахунок забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором № 490022303, 01 лютого 2007 року між
ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено
договір поруки № 490022303-П, за умовами
якого, боржник та поручитель
відповідають перед банком за порушення
обов'язків, перелічених у ст. 2
кредитного договору, як солідарні
боржники й у тому ж обсязі, що і боржник.
Відповідальність поручителя настає у
випадку, якщо боржник допустить
прострочення виконання договірних
зобов'язань щодо повернення кредиту та
процентів; дострокового повернення
кредиту, процентів та виконання інших
обов'язків, що виникають із основного
договору, у строк не пізніше 10 днів з
дати пред'явлення вимоги; сплати
неустойки (пені, штрафу) та понад суму
неустойки відкодування збитків,
заподіяних Банку невиконанням або
неналежним виконанням боржником своїх
зобов'язань за основним договором
(а.с.18).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, божник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 належним чином
взяті на себе зобов'язання за кредитним
договором № 490022303 не виконує,
внаслідок чого у нього утворилася
заборгованість, яка станом на 22 січня
2014 року становить 34 575,79 дол. США, що
складається з: 23 581,53 дол. США - сума
простроченої заборгованість за
кредитом, яка за офіційним курсом НБУ
станом на 22 січня 2014 року становить 188
487,17 грн., 10 994, 26 дол. США - заборгованість
за відсотками, що за офіційним курсом
НБУ на дату розрахунку становить 87 877, 12
грн., а також 126 547,39 дол. США пені, яка за
офіційним курсом НБУ станом на 22 січня
2014 року становить 1 011 493, 29 грн. (а.с.21-22).

З матеріалів дослідженої в судовому
засіданні справи вбачається, що 23 липня
2013 року на адресу відповідачів позивач
направив вимогу про дострокове
повернення кредиту та просив
достроково повернути кредит, сплатити
нараховані проценти за користування
кредитом і нараховані штраф/пеню у
тридцяти денний строк з дня отримання
даної вимоги, але не пізніше тридцяти
семи днів з моменту відправки цієї
вимоги. Крім того, зазначав, що у разі
відсутності можливості виплачувати
кредит, у якості альтернативи, Банк
пропонує добровільно передати предмет
застави для подальшої реалізації в
рахунок погашення за кредитом й за
умови передачі заставного
транспортного засобу та поданої
позичальником відповідної заяви Банк
вправі вирішити питання щодо
звільнення боржників від сплати штрафу
та пені (а.с.25-27).

Проте, на вимогу позивача ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 не відреагували та жодних дій,
спрямованих на погашення
заборгованості, не вчинили.

Оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, враховуючи, що заборгованість
за кредитним договором, укладеним між
ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1, поручителем
якого є відповідач ОСОБА_2 та
відповідно несе відповідальність
згідно з вимогами закону, не погашена у
повному обсязі, суд дійшов висновку, що
вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 й
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором є обґрунтованими й
підлягають задоволенню у повному
обсязі, так, сума боргу у розмірі 1 287 857,
58 грн. підлягає солідарному стягненню з
відповідачів.

Разом з тим, зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» підлягають
відхиленню у зв'язку з їх
недоведеністю.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Як зазначалося вище, 01 лютого 2007 року
між закритим акціонерним товариством
«Альфа-Банк», назва якого з 19 серпня 2009
року у відповідності до Закону України
«Про акціонерні товариства» змінена на
публічне акціонерне товариство
«Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір № 490022303, згідно якого
Банк надав Позичальнику кредит у сумі 29
821,78 доларів США, з цільовим
призначенням кредиту - придбання
транспортного засобу.

Як на підставу недійсності вказаного
правочину позивач посилається на
положення статей 203, 215, 228, 230 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема
зазначає, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За правилами ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним. У разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Проте на підтвердження своїх доводів
недійсності правочину з наведених вище
підстав ОСОБА_1 доказів суду не надав.

Його посилання на те, що банк не міг
надавати кредит у валюті
спростовуються наданими суду
відповідними банківськими ліцензіями
на вчинення валютних операцій (а.с.100 -
113).

Не доведено позивачем за зустрічним
позовом того, що вказаний правочин
порушує публічний порядок та
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
незаконне заволодіння ним.

Стаття 230 ЦК України Передбачає, що якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Не надано суду й доказів, що правочин, а
саме кредитний договір вчинений
внаслідок обману.

Як пояснив у судовому засіданні
відповідач ОСОБА_1, кредитний договір
та графік погашення кредиту підписані
ним були без жодних зауважень чи
застережень. Він розумів значення
кредиту та його спрямування, а також
валюту кредиту, порядок погашення
кредиту. З 2007 року по жовтень 2008 року
він вносив відповідні платежі на його
погашення, проте після того, як курс
долара США зріс, він не мав фінансової
можливості виплачувати кредитні кошти.

Крім того, стаття 617 ЦК України вказує,
що особа, яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. При цьому не вважається випадком,
зокрема, недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(625 ЦК України).

Крім того, суд вважає необхідним
стягнути з відповідачів на користь
позивача судові витрати по сплаті
судового збору в розмірі 3 654 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.
10, 60, ст. 88, ст. 212 - 215 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого за
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1
та з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованої в АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на
користь на користь Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
(01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6, МФО 300346,
п/р № 0004) заборгованість в сумі - 1
287 857 грн. (один мільйон двісті
вісімдесят сім тисяч вісімсот
п'ятдесят сім гривень) 58 коп., а також 3 654
грн. (три тисячі шістсот п'ятдесят
чотири гривні) судового збору у рівних
частинах з кожного.

В задоволенні зустрічних позовних
вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подачі апеляційної скарги через
Броварський міськрайонний суд до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.М. Пухна