АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/796/ 166 /2014 р.
Головуючий у 1 інстанції - Катющенко
Доповідач - Мараєва Н.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12.02.2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в
складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк
Г.М.

При секретарі - Онищенко О.С.

Розглянули у відкритому
судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною
скаргою

Представника позивача
ОСОБА_1

на рішення Дніпровського
районного суду м.Києва від 26.04.2013 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-особи :
приватні нотаріуси КМНО ОСОБА_5,
ОСОБА_6

Про визнання права на
спадщину

заслухавши доповідь судді Мараєвої
Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів,

В с т а н о
в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 26.04.2013 р. відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-особи : приватні
нотаріуси КМНО ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання права на спадщину.

В апеляційній скарзі на зазначене
рішення представник позивача просить
це рішення скасувати і постановити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, посилаючись, зокрема, на
те, що суд неповно з»ясував обставини
справи, не дав належної оцінки доказам,
порушив норми матеріального і
процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Обгрунтовуючи позов представник
позивача посилався, зокрема, на те, що
приватна власність на спірну квартиру
була набута матір'ю позивача за життя
його батька, які перебували у шлюбі,
тому, вважає, що спірна квартира була
спільною сумісною власністю його
батька та матері; тобто, після смерті
батька, йому мало перейти право
власності на 1/4 частину спірної
квартири; що через те, що він мав набути
право власності на ј частину спірної
квартири, його мати не мала права
відчуджувати усю квартиру (а.с.20).
Також посилався на те, що він (позивач)
проживав весь час у спірній квартирі.

Проте, із такими доводами позову
повністю погодитися не можна з таких
підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і
встановлено судом, 6.09.1980 р.
відповідачка ОСОБА_2, уклала шлюб з
ОСОБА_1 (а.с.10), а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народився син - позивач по справі
ОСОБА_7 (а.с.12).

3 15.02.1082 р. відповідачка ОСОБА_2 була
членом ЖБК «Локомотив»-2».

На підставі рішення виконавчого
комітету Київської міської ради
народних депутатів № 231 відповідачці
11.05.1982 р. було видано одер на право
зайняття квартири АДРЕСА_1.
Паєнакопичення по даній квартирі було
виплачено 15.03.1992 р. (а.с.116).

Згідно ст. 86 ЦК Української PCP (ред.1963 р.),
відносини власності регулюються ЗУ
«Про власність», цим Кодексом, іншими
законодавчими актами. (Із змінами,
внесеними Законом № 3718-12 від 16.12.93)

Згідно ст. 15 ЗУ «Про власність», (1991 р.,
який був чинним до 20.06.07 р.), член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Згідно свідоцтва про право власності
на квартиру, виданого ГУ ЖЗ КМДА від 13
жовтня 1997 р., квартира АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_2 (а.с.117).

Таким чином, суд правильно дійшов
висновку, що свідоцтво про право
власності на спірну квартиру
відповідачці видане правомірно
відповідно до вимог законодавства,
чинного на момент виникнення
правовідносин, члену ЖБК «Ломотив-2» -
ОСОБА_2, а тому, не може бути визнано
недійним, у зв'язку з чим вимоги
позивача про визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на вказану квартиру є
необгрунтованими, і не підлягають
задоволенню.

Оскільки, спірна квартира була
придбана у період шлюбу ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 та пайовий внесок за неї було
повністю виплачено подружжям під час
шлюбу - 15.03.1992 р., то суд також правильно
вважав, що вона є спільною сумісною
власністю подружжя.

ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.11).

Таким чином, спадкоємцями померлого
ОСОБА_1 за законом, на момент відкриття
спадщини були син померлого - ОСОБА_1
та дружина - ОСОБА_2

Згідно п.п. б) п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22.12.95
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» слід враховувати, що при
повному внесені пайових внесків за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані члену житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, у особи, яка має право на
частку в пайових внесках, виникає право
власності на відповідну частку
квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Згідно п.8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування» у
разі смерті члена
житлово-будівельного,
дачно-будівельного,
гаражно-будівельного кооперативу,
члена садівницького товариства, яким
до дня смерті не були внесені повністю
пайові внески, до складу спадщини
входять частина внесеного паю та інші
суми, які підлягають поверненню, а не
квартира, дача, гараж, садовий, будинок.
Частка пайового внеску, що належала
померлому, входить до складу спадщини
на загальних підставах. Якщо
спадкодавець повністю вніс пайовий
внесок, то до складу спадщини
включається, відповідно, квартира,
дача, гараж, садовий будинок, інші
будівлі та споруди.

Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась
спадщина на Ѕ частину спірної
квартири, яка належала померлому
ОСОБА_1, як частина спільної сумісної
власності подружжя.

Судом також встановлено, що на час
відкриття спадщини позивач був
неповнолітнім, проживав та був
зареєстровним у спірній квартирі.

17.09.1998 р. відповідачка ОСОБА_2
звернулася до 10-Київської
держнотконтори із заявою про прийняття
спадщини, яка складається з грошового
вкладу, що знаходився у філії
Залізничного відділення ощадбанку
м.Києва, в заяві зазначала, що інших
спадкоємців немає, отримала свідоцтво
про право на спадщину.

Оскільки, свідоцтво про право
власності на српірну квартиру було
видане на її ім»я, то про спадкування Ѕ
ч. квартири не йшлося.

Згідно вимог чинного законодавства
спадкоємцям, які прийняли спадщику,
тобто які фактично вступили в
управління або володіння спадковим
майном або подали заяву в державну
нотаріальну контору про прийняття
спадщини, має бути видане свідоцтво про
право на спадщину. Суд першої
інстанції правильно вважав, що хоча
Цивільний кодекс Української РСР і не
визначав обов'язку спадкоємця, який
фактично прийняв спадщину звернутися
до державного нотаріуса за видачею
йому свідоцтва про право па спадщину,
однак, для здійснення спадкоємцями
спадкових прав отримання такого
свідоцтва є обов'язковим. Передусім
воно необхідне коли спадкоємцеві
переходить в порядку спадкування
домобудівля/ квартира або її частина,
оскільки, без нього він позбавлений
можливості здійснювати своє право
власника в повному обсязі, оскільки,
таке майно підлягає державній
реєстрації.

Тому, суд правильно дійшов висновку,
що набувши повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3,
позивач, фактично вступивши у
володіння спадковим майном, після
набуття чинності ЦК України 1.01.2004 р.
повонен був звернутися до нотаріальної
контори за отриманням свідоцтва про
право на спадщину зазаконом та
здійснити державну реєстрацію.

Проте, позивач як до набрання чинності
ЦК України (ред.2004 р.) так і після, з
відповідними заявами про виділ на ім'я
померлого батька його частки в
спільному майні подружжя та про
отримання свідоцтва про право на
спадщину за законом не звертався.

7.09.2001 р. відповідачка ОСОБА_2
подарувала спірну квартиру гр.ОСОБА_3,
що підтверджується відповідним
договором дарування (а.с.6,7).

11.04.2005 р. ОСОБА_3 продала спірну квартиру
гр.ОСОБА_4, що підтверджується
договором купівлі- продажу (а.с.8, 9).

Згідно п.3 вказаного договору продаж
вчинено за 342550 грн., які ОСОБА_3 отримала
від ОСОБА_4 до підписання договору.

Судом встановлено, що про порушення
свого права, тобто про відчуження
спірної квартири позивач дізнався у
2003 р., такі пояснення він давав суду
першої інстанції, а із даним позовом
звернувся до суду тільки 9.11. 2011 р.

Тому, суд правильно вважав, що доводи
представника позивача про те, що про
порушення його права йому стало
відомо 22 .11.2006 р. не можуть бути взяті до
уваги.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 пояснив,
що з часу укладення договору купівлі -
продажу намагався вселитися, у спірну
квартиру, оскільки, там проживача
позивач, а в 2006 р. укладав з позивачем
договір оренди спірної квартири.

Постановлюючи рішення суд виходив з
того, що позивачем пропущено строк
позовної давності, а тому, відповідно
до вимог ст.267 ЦК України в задоволенні
позову належить відмовити.

Суд правильно вважав, що згідно вимог
чинного законодавства, твердження
представника позивача щодо
відсутності підстав для застосування
строку позовної давності до спірних
правовідносин, які обгрунтовуються
фізичними вадами позивача, а також,
його юридичною необізнаністю не можуть
бути взяті до уваги.

Крім того, ні позивачем, ні його
представником не було подано заяв про
визнання причин пропуску строку
поважними та його поновлення.

Проте, представник відповідача ОСОБА_4
неодноразово заявляв суду про пропуск
позивачем строку позовної давності,
що не заперечується стороною позивача,
про що представник позивача зазначав
також і в апеляційній скарзі.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно вважав, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов"язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Суд повно з"ясував обставини
справи, дав належну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду
не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 - відхилити, а рішення
Дніпровського районного суду м.Києва
від 26.04.2013 р. - залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Судді :