Справа № 465/6865/13
Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І,
Провадження № 22-ц/783/1541/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивачки ОСОБА_2,
представника відповідача - Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» Титаренка Ю.В., прокурора
Пандяка М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» на рішення Франківського
районного суду м. Львова від 10 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, -

встановила:

рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 10 грудня 2013 року
вищевказаний позов задоволено
частково.

Постановлено стягнути з Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 17 665
грн. 30 коп.

У задоволені решти позовних вимог
відмовлено та вирішено питання
судового збору.

Рішення суду оскаржив в.о. директора
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут», просить його скасувати й
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволені позову, посилаючись на те,
що рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи. Так, апелянт зазначає, що
судом не врахована те, що Франківським
районним судом м. Львова 28 листопада 2012
року видано судовий наказ № 2-н/1326/1637/2012
про стягнення з апелянта на користь
позивачки заборгованості по виплаті
заробітної плати і 7 лютого 2013 року
державним виконавцем на виконання
цього судового наказу винесена
постанова про відкриття виконавчого
провадження. Крім того, апелянт
посилається на те, що на розрахункові
рахунки підприємства накладені арешти
у зв'язку із значною заборгованістю
підприємства перед працівниками по
виплаті заробітної плати (по зведеному
виконавчому провадженню), а відтак
підприємство не могло провести
розрахунок з позивачкою.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - представника відповідача -
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» Титаренка Ю.В., прокурора
Пандяка М.І. на підтримання апеляційної
скарги, позивачки ОСОБА_2 на
заперечення апеляційної скарги,
вивчивши обставини та матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів приходить до
наступного висновку.

Як вбачається з трудової книжки
позивачки, наказом № 201к від 3 вересня
2012 року позивачку звільнено з посади
контролера загону охорони ДП
«Львівський науково-дослідний
інститут» за власним бажанням у зв'язку
з виходом на пенсію за віком (ст.38 КЗпП
України) (а.с.4).

Встановлено, що не оспорюється
сторонами, при звільненні позивачки з
роботи з нею не було проведено
розрахунку. Середній заробіток у
позивачки за два місяці, що передували
звільненню позивачки з роботи,
становив 1 460 грн.

Відповідно до постанови про відкриття
виконавчого провадження від 7 лютого 2013
року, головним державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області відкрито виконавче
провадження по виконанню судового
наказу № 2-н/1326/1637/2012, виданого 28
листопада 2012 року Франківським
районним судом м. Львова про стягнення
з ДП «Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут» на користь
позивачки 15 949 грн. 83 коп. (а.с.18), що
складається з одноразової
матеріальної допомоги (3 098, 25 грн.) та
заборгованості по виплаті заробітної
плати (а.с.17, 19, 20).

Відповідно до ст.43 Конституції України
право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен у зазначеній статті
строк виплатити не оспорювань ним суму.

З урахуванням викладеного встановлено,
що відповідач не оспорював суми, які
позивачка вважає належать їй до
виплати як розрахункові у день
звільнення.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Таким чином, зазначені правові норми
вказують на те, що установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимоги
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а в разі не
проведення його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

Сама по собі відсутність коштів у
роботодавця не виключає його
відповідальності.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дано
офіційне тлумачення положень статті 233
Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
2371 цього кодексу.

Конституційний Суд України визначив,
що в аспекті конституційного звернення
положення частини першої статті 233
Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 2371 цього кодексу слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином, Конституцій Суд України
зазначив, саме по собі ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати у
разі його невиконання не звільняє
роботодавця від відповідальності
згідно зі ст.117 КЗпП.

Аналіз вищенаведеного свідчить про те,
що середній заробіток у зв'язку з
несвоєчасним розрахунком у розмірі,
передбаченому ст.117 КЗпП, стягується по
день фактичного розрахунку. Наявність
рішення суду про стягнення належних
звільненому працівникові сум та
звернення позивача з виконавчим листом
до державної виконавчої служби для
його примусового виконання не звільняє
роботодавця від зобов'язання виплатити
середній заробіток у зв'язку з
несвоєчасним розрахунком під час
звільнення.

Верховний Суду України в своїй
постанові від 3 липня 2013 року (справа №
6-60 цс13) зазначив, що згідно зі ст. 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Крім того, в постанові від 29 січня 2014,
справа № 6-144цс13, Верховний Суд України
висловив правову позицію, яка
зводиться до того, що непроведення з
вини власника або уповноваженого ним
органу розрахунку з працівником у
строки, передбачені статтею 116 КЗпП
України, є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, а саме виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Таким чином, установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що позивачці не були виплачені належні
їй від підприємства суми в день
звільнення, районний суд вірно на
підставі ст. 117 КЗпП України стягнув на
користь позивачки середній заробіток
за весь період затримки розрахунку,
оскільки роботодавець не довів
відсутності в цьому своєї вини,
оскільки сама по собі відсутність
коштів у роботодавця не виключає його
відповідальності.

Посилання апелянта на те, що судовим
наказом стягнуто заборгованість по
виплаті заробітної плати, яка існувала
на час звільнення позивачки з роботи, а
відтак відносини регулюються Законом
України «Про виконавче провадження», а
ст.117 КЗпП не передбачає стягнення
середнього заробітку за час
невиконання судових рішень у трудових
спорах, не ґрунтується на нормах
матеріального права та роз'ясненні
Конституційного Суду України, правовій
позиції Верховного Суду України, яка,
відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України, та
не звільняє роботодавця від
зобов'язання з виплати середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку.

Така правова позиція висловлена і в
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 24
жовтня 2013 року в якій, зокрема.
зазначено, що саме по собі ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати,
зокрема в порядку наказного
провадження, при його невиконанні не
звільняє роботодавця від
відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
оцінка. Спір вирішено на підставі
наданих сторонами доказів у
відповідності із нормами
матеріального та процесуального
законодавства.

Посилання апелянта про арешт коштів не
може бути поважною причиною, яка б
звільняла відповідача від
відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП,
виходячи з причин арешту таких.

Так, Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 03
липня 2013 року ухвалив постанову у
справі № 6-64 цс13, предметом якої був
спір про стягнення заборгованості із
заробітної плати та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

При розгляді цієї справи Верховний суд
України зробив правовий висновок,
відповідно до якого відповідно до ч.1
ст.116 КЗпП України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належить йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення.

Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Аналіз зазначених норм, як зазначив
Верховний Суд України, дає підстави для
висновку про те, що відсутність
фінансово-господарської діяльності
або коштів у роботодавця не виключає
його вини в невиплаті належних
звільненому працівникові коштів та не
звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст.1147
КЗпП.

А відтак, наведені в апеляційній скарзі
доводи є необґрунтованими і не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1
ст. 314, ст.ст.313, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 10 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двох місяців з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий :
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.