Справа №574/630/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Міщенко В. М.Номер
провадження 22-ц/788/1828/14 Суддя-доповідач -
Попруга С. В. Категорія - 41
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Рибалки В. Г. , Ільченко О. Ю.

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Буринського районного суду
Сумської області від 14 серпня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5

про захист честі та гідності,
відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о
в и л а :

Рішенням Буринського районного суду
Сумської області від 14 серпня 2014 року
відмовлено в позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про захист честі та гідності,
відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права просять
скасувати оскаржуване рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Всі доводи апеляційної скарги, по суті
зводяться до того, що: 1) суд вийшов за
межі позовних вимог та вдався до
правової оцінки обставин, які не мають
відношення до предмету спору; 2)
необґрунтованим є висновок суду про
необхідність доведення позивачами
факту наявності у відповідача
спеціальної мети щодо приниження
їхньої честі та гідності; 3) суд першої
інстанції безпідставно не застосував
до спірних правовідносин положення ст.
302 ЦК України, та не дав правової оцінки
тій обставині, що відповідач
звинуватив позивачів у протиправному
привласненні чужого майна, що є однією
з форм крадіжки.

У судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
їх представник ОСОБА_6 підтримали
доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_5
заперечував проти них, вважав рішення
суду першої інстанції законним і
обґрунтованим.

Судом першої інстанції по суті
встановлено, що 06 березня 2006 року від
імені фракції Комуністичної партії
України у Верховній Раді України на
прохання жителів села Слобода
Буринського району позивачка у справі,
перший секретар районної організації
Комуністичної партії України ОСОБА_4
передала по акту 30 тис. грн. готівкою
спонсорської допомоги на газифікацію
села, які були обліковані в сільській
раді та в липні 2007 року витрачені на
будівництво міні будмайданчика в селі
Слобода.

14 квітня 2014 року в м. Буринь Сумської
області, біля приміщення Буринської
районної державної адміністрації,
відбувся мітинг на підтримку
новопризначеного її голови ОСОБА_8. На
мітингу виступив відповідач ОСОБА_5,
який сказав наступне: "Єслі взять даже
нашу Слободу, коли він прийшов до влади,
а він прийшов у занедбану сільську
раду, в котору я на своїх руках заніс
ОСОБА_3, якому тоже люди були повірили, і
що ми мали? Нічого. Комуністичні гроші,
я вам кажу тридцять тисяч вмісті з
ОСОБА_9 чи ОСОБА_10 вони поділили на двох.
Нікому вони не досталися".

Дана інформація у вигляді відеозапису
розміщена невідомими особами на
веб-сайті "YouTube.ua" під заголовком "Мітинг
на підтримку ОСОБА_8 у м. Буринь 14 квітня
2014 pоку".

Відповідач ОСОБА_5 на вищезгаданому
мітингу надав достовірну інформацію
про надходження спонсорської допомоги
на газифікацію села Слобода від
фракції КПУ в Верховній Раді України,
про її використання не за призначенням,
про сприяння у становленні сільським
головою ОСОБА_3 та про залишення ним
сільської ради в занедбаному стані, в
його розумінні та наявності певної
інформації. При цьому, ОСОБА_5 не мав
мети приниження честі та гідності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вислів відповідача «комуністичні
гроші поділили на двох», не означає, що
вони (позивачі) ці кошти вкрали,
присвоїли, оскільки відповідач таких
слів не говорив, а мав на увазі, що
позивачі, отримавши згадані кошти
отримали перевагу в агітації за
відповідну партію та кандидата на
посаду сільського голови, оскільки
використовували цей факт задовго до
виборів.

У даному випадку, в словах ОСОБА_5
містилась критика роботи посадових
осіб, а не розповсюдження завідомо
неправдивої інформації про позивачів.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
врахував всі факти, що входять до
предмета доказування. Обставини, якими
мотивовано рішення підтверджуються
належними й допустимими доказами, яким
суд дав оцінку з дотриманням вимог ст.
212 ЦПК України, тому підстав для їх
переоцінки колегія суддів не вбачає.
Названі обставини доведено ОСОБА_5,
тоді як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на порушення
положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не
надали належних доказів на
підтвердження своїх вимог.

Висновки суду по суті спору
відповідають встановленим фактам. Суд
дійшов цих висновків з дотриманням та
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з наступних
підстав.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції
України кожному гарантується судовий
захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Частинами 1, 2 ст. 34 Конституції України
передбачено, що кожному гарантується
право на свободу думки і слова, на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ратифікованої Законом України
№ 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен має
право на свободу вираження поглядів. Це
право включає свободу дотримуватися
своїх поглядів, одержувати і
передавати інформацію та ідеї без
втручання органів державної влади і
незалежно від кордонів. Ця стаття не
перешкоджає державам вимагати
ліцензування діяльності радіомовних,
телевізійних або кінематографічних
підприємств.

За змістом цієї норми Конвенції у своїй
практиці суди мають розрізняти факти
та оціночні судження. Якщо існування
фактів може бути підтверджене,
правдивість оціночних суджень не
піддається доведенню. Вимога довести
правдивість оціночних суджень є
нездійсненною і порушує свободу
висловлення думки як таку, що є
фундаментальною частиною права.
Вказаного твердження дотримується
Європейський суд з прав людини при
ухваленні судових рішень за даною
категорією справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

За змістом цього закону, спростованою
може бути інформація, яка містить
відомості про події та явища (факти),
яких не існувало взагалі або які
існували, але відомості про них не
відповідають дійсності (неповні або
перекручені). В будь якому випадку це
має бути інформація, істинність якої
можливо перевірити, існування таких
фактів не залежить від їх суб'єктивного
сприйняття чи заперечення через думки
і погляди особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності).

У постанові Пленуму Верховного Суду
України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи», зокрема, роз'яснено,
що негативною слід вважати інформацію,
в якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.
Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Чинним законодавством не передбачена
можливість притягнення до
відповідальності за висловлювання
оціночних суджень, вони, як і думки,
переконання, судження, критична оцінка
певних фактів і недоліків не можуть
бути предметом судового захисту,
оскільки будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів не можуть
бути перевірені на предмет їх
відповідності дійсності (на відміну
від перевірки істинності фактів).

Ураховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що, за встановлених обставин,
вищезгадані висловлювання відповідача
ОСОБА_5 є оціночними судженнями,
критичною оцінкою певних фактів і
недоліків, і не можуть бути
кваліфіковані як негативна
(недостовірна) інформація, поширена
щодо позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Крім того, колегія суддів враховує
наступні роз'яснення п. 21 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 1 від
27 лютого 2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», в яких йдеться про те, що при
поширенні недостовірної інформації
стосовно приватного життя публічних
осіб вирішення справ про захист їх
гідності, честі чи ділової репутації
має свої особливості. Суди повинні
враховувати положення Декларації про
свободу політичних дебатів у засобах
масової інформації (далі - Декларація),
схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му
засіданні Комітету Міністрів Ради
Європи, а також рекомендації, що
містяться у Резолюції 1165 (1998)
Парламентської Асамблеї Ради Європи
про право на недоторканість приватного
життя.

Зокрема, у названій Резолюції
зазначається, що публічними фігурами є
особи, які обіймають державні посади і
(або) користуються державними
ресурсами, а також усі ті, хто відіграє
певну роль у суспільному житті (у
галузі політики, економіки, мистецтва,
соціальній сфері, спорті чи в будь-якій
іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується,
що оскільки політичні діячі та
посадові особи, які обіймають публічні
посади або здійснюють публічну владу
на місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
«виставити» себе на публічне політичне
обговорювання, то вони підлягають
ретельному громадському контролю і
потенційно можуть зазнати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції. При цьому зазначені діячі та
особи не повинні мати більшого захисту
своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики
щодо політичного діяча чи іншої
публічної особи є значно ширшою, ніж
окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

Встановлено, і це визнається
позивачами, що ОСОБА_3 був сільським
головою с. Слобода Буринського району,
а ОСОБА_4 була першим секретарем
районної організації Комуністичної
партії України, і саме про події
пов'язані з діяльністю цих осіб йшлося
у виступі ОСОБА_5, якому гарантовано
право на свободу думки і право на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань, тому критика позивачів з
приводу того, як вони виконують свої
функції, не є тією інформацією в
достовірність якої мусив переконатися
ОСОБА_5 (ст. 302 ЦК України).

Відповідно до пунктів 1-3 ч. ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України
передбачено, що рішення суду
складається, зокрема, з мотивувальної
частини із зазначенням:

встановлених судом обставин і
визначених відповідно до них
правовідносин;

мотивів, з яких суд вважає встановленою
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти;

чи були порушені, не визнані або
оспорені права, свободи чи інтереси, за
захистом яких особа звернулася до суду,
а якщо були, то ким;

назви, статті, її частини, абзацу,
пункту, підпункту закону, на підставі
якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вищеназваним нормам, тому
доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог та вдався до правової
оцінки обставин, які не мають
відношення до предмету спору є
безпідставними, отже до уваги не
приймаються.

Інші доводи апеляційної скарги не
мають юридичного значення, а тому не
впливають на висновки суду по суті
спору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
також вважає, що відсутні порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Буринського районного суду
Сумської області від 14 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -