Провадження № 2/161/3635/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

01 жовтня 2014 року
м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області

в складі головуючого судді - Присяжнюк
Л.М.,

при секретарі - Фурман Ю.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
стягнення аліментів. Свій позов
мотивує тим, що відповідач є його
дочкою. Оскільки він є непрацездатним,
потребує матеріальної допомоги, а
дочка може йому допомагати, просить
стягувати з відповідача в його користь
949 грн. аліментів на його утримання.

В судовому засіданні позивач підтримав
свої вимоги, просив суд позов
задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов
заперечила, просила відмовити в його
задоволенні.

Заслухавши думку осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши та оцінивши
подані суду докази, суд приходить до
висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2, що
стверджується копією повторного
свідоцтва про народження (а.с. 6).

Статтею 202 СК України встановлено, що
повнолітні дочка, син зобов'язані
утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги. Якщо мати,
батько були позбавлені батьківських
прав і ці права не були поновлені,
обов'язок утримувати матір, батька у
дочки, сина, щодо яких вони були
позбавлені батьківських прав, не
виникає.

Аналіз вищевказаної статті свідчить
про те, що сам факт непрацездатності
батьків не зумовлює виникнення у дітей
обов'язку надання їм утримання - стан
непрацездатності має супроводжуватися
необхідністю отримувати стороною
матеріальну допомогу. Тобто, батьків
слід визнавати такими, що потребують
матеріальної допомоги.

З пояснень позивача встановлено, що він
є пенсіонер, отримує щомісячно пенсію
за віком в розмірі 1150 грн.

Статтею 46 Конституції України
встановлено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними. Пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги, що є
основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Водночас, у відповідності до ст.7 Закону
України «Про Державний бюджет на 2014
рік» розмір прожиткового мінімуму в 2014
році для осіб непрацездатного віку
становить 949 грн. на одну особу. При
цьому, згідно ст.1 Закону України «Про
державний бюджет» прожитковий мінімум
- це вартісна величина достатнього для
забезпечення нормального
функціонування організму людини,
збереження його здоров'я набору
продуктів харчування, а також
мінімального набору непродовольчих
товарів та мінімального набору послуг,
необхідних для задоволення основних
соціальних і культурних потреб
особистості.

Виходячи з наведених законодавчих
положень та того факту, що розмір
пенсії, яку отримує позивач, перевищує
розмір прожиткового мінімуму для
категорії осіб, до яких відноситься
позивач, суд приходить до висновку, що
цих коштів повинно бути достатньо
позивачу для забезпечення його
нормальної життєдіяльності.

Що ж стосується посилань позивача на
стан його здоров'я, то з наданих
позивачем доказів, а саме
лікарського-консультативного
заключення від 01.10.2013 року, виписки із
медичної картки амбулаторного
(стаціонарного) хворого, не вбачається
того, що останній є особою з особливими
потребами, потребує стороннього
догляду.

За таких обставин, враховуючи
отримання позивачем соціального
забезпечення від держави в достатньому
розмірі, суд приходить до висновку про
те, що позивач не потребує матеріальної
допомоги, доказів протилежного суду не
надано.

Таким чином, у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60 212-215 ЦПК
України, на підставі ст. ст. 202- 206
Сімейного кодексу України, та суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Волинської області через Луцький
міськрайонний суд Волинської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Присяжнюк
Л.М.