У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Коротуна В.М.,Ступак О.В.,
Попович О.В., Штелик С.П.розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до виконавчого комітету
Житомирської міської ради, третя особа
- комунальне підприємство «Виробниче
житлове ремонтно-експлуатаційне
підприємство № 11», про визнання права
користування житловим приміщенням на
умовах житлового найму, за касаційною
скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 11 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду із
позовом до виконавчого комітету
Житомирської міської ради, третя особа
- комунальне підприємство «Виробниче
житлове ремонтно-експлуатаційне
підприємство № 11» (далі - КП
ВЖРЕП № 11) про визнання права
користування житловим приміщенням на
умовах житлового найму.

В обґрунтування позовних вимог
зазначали, що 15 серпня 1992 року їх сім'я
разом з ОСОБА_8 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1)
проживала в державній квартирі
АДРЕСА_3. У травні 1994 року вони були
переселені в квартиру АДРЕСА_2 (на
момент звернення до суду із даним
позовом - АДРЕСА_2) в м. Житомирі, у
зв'язку із проведенням капітального
ремонту житлового будинку по АДРЕСА_3. З
1997 року позивачі були зареєстровані у
квартирі АДРЕСА_2. Оскільки капітальний
ремонт у будинку по АДРЕСА_3 не
проводився, відповідач періодично
продовжував термін проживання
позивачів у спірній квартирі. У липня
2012 року ОСОБА_6 звернулась до
відповідача із заявою про видачу на її
ім'я ордера на вказану квартиру для її
приватизації, однак листом від 05 серпня
2013 року відповідач повідомив її про те,
що вказана заява не може бути
задоволена, оскільки вона має право на
тимчасове проживання в цій квартирі.

Посилаючись на те, що у квартирі
АДРЕСА_2 вони проживають постійно,
сплачуючи квартирну плату та
комунальні платежі, і ця квартира є їх
єдиним місцем проживання, позивачі
просили суд задовольнити позов.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 19 березня 2014 року
позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право
постійного користування квартирою
АДРЕСА_2 на умовах житлового найму.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 11 червня
2014 року скасовано рішення
Корольовського районного суду м.
Житомира від 19 березня 2014 року.

Ухвалено нове рішення, який у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 11 червня 2014 року і
залишення в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню
на таких підставах.

Судами встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що відповідно до
листа № 3-727 начальника КП ВЖРЕП № 11 у
травні 1994 року в зв'язку з капітальним
ремонтом жилого будинку АДРЕСА_3
ОСОБА_8 було переселено в квартиру
АДРЕСА_2.

ОСОБА_8, який був чоловіком ОСОБА_6 та
батьком ОСОБА_7, помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

З поквартирної книги вбачається, що у
квартирі АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_8 були
зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_7

З матеріалів справи вбачається та не
оспорюється сторонами, що у зв'язку зі
зміною назви вилиці, станом на момент
розгляду справи спірним майном є
квартира АДРЕСА_2.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради №
537 від 23 липня 2008 року на підставі,
зокрема, статей 15, 18, 132-1, 132-2 Житлового
кодексу Української РСР та постанови
Кабінету Міністрів України № 422 від 31
березня 2004 року «Про затвердження
Порядку формування фондів житла для
тимчасового проживання та Порядку
надання і користування житловими
приміщеннями з фондів житла для
тимчасового проживання (з відповідними
змінами та доповненнями)» до фонду
житла для тимчасового проживання
включено квартири (кімнати) в будинках
маневреного переселенського житлового
фонду міської ради, зокрема було
включено квартиру АДРЕСА_2.

Судами також встановлено, що
виконавчий комітет Житомирської
міської ради періодично погоджував
позивачам термін їх проживання у
спірній квартирі.

Згідно з рішенням виконавчого комітету
Житомирської міської ради № 546 від
19 грудня 2012 року позивачам було
погоджено реєстрацію у фонді житла для
тимчасового проживання громадян
терміном на 1 рік у квартирі АДРЕСА_2.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою Корольовського районного
суду м. Житомира від 14 листопада 2013
року, яка залишена без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду, визнано
нечинним рішення виконавчого комітету
Житомирської міської ради № 537 від 23
липня 2008 року в частині включення до
фонду житла для тимчасового проживання
квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до листа виконавчого
комітету Житомирської міської ради №
25/р-410 від 06 березня 2014 року позивачів
повідомлено про те, що зі змісту
вказаного судового рішення не
вбачається зобов'язання відповідача
прийняти рішення про виключення з
фонду житла для тимчасового проживання
для тимчасового проживання кімнати
АДРЕСА_2.

Житлові правовідносини щодо
забезпечення прав громадян на житло,
належне використання і схоронність
житлового фонду встановлені Житловим
кодексом Української РСР (далі - ЖК
УРСР).

Так, відповідно до статті 5 ЖК УРСР
державний житловий фонд перебуває у
віданні місцевих Рад народних
депутатів (житловий фонд місцевих Рад)
та у віданні міністерств, державних
комітетів і відомств (відомчий
житловий фонд).

Підстави та порядок надання жилих
приміщень у будинках державного та
громадського житлового фонду
передбачені главою 1 розділу ІІІ ЖК
УРСР.

Відповідно до статті 31 ЖК УРСР
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов, мають право на одержання
у користування жилого приміщення в
будинках державного або громадського
житлового фонду в порядку,
передбаченому законодавством Союзу
РСР, цим Кодексом та іншими актами
законодавства Української РСР.

Порядок надання жилих приміщень у
будинках житлового фонду місцевих Рад
народних депутатів передбачений
статтею 51 ЖК УРСР, відповідно до якої
жилі приміщення в будинках житлового
фонду місцевих Рад народних депутатів
надаються громадянам виконавчим
комітетом районної, міської, районної в
місті, селищної, сільської Ради
народних депутатів за участю
громадської комісії з житлових питань,
створюваної при виконавчому комітеті з
депутатів Рад, представників
громадських організацій, трудових
колективів.

Згідно з положенням статті 58 ЖК УРСР на
підставі рішення про надання жилого
приміщення в будинку державного або
громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами фактично склалися
правовідносини щодо найму спірної
квартири, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7
проживають у квартирі АДРЕСА_2 з 1994
року, ця квартира є єдиним постійним
місцем їх проживання, заборгованість
зі сплати комунальних платежів у
позивачів відсутня, а їх переселення
було зумовлене проведенням
капітального ремонту у державній
квартирі АДРЕСА_3, яка була їм виділена
у 1992 році.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в позові, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що виконавчим
комітетом Житомирської міської ради не
приймалось рішень щодо передачі
спірної квартири у постійне
користування позивачів та не видавався
ордер на вселення в зазначену квартиру,
що передбачено положеннями статей 51, 58
Житлового кодексу Української РСР, а
тому позов про визнання за позивачами
права користування спірним житловим
приміщенням на умовах житлового найму
не підлягає задоволенню.

До таких висновків суд апеляційної
інстанції дійшов на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи
фактично зводяться до переоцінки
доказів і не згоди з висновками суду
апеляційної інстанції по їх оцінці.

Відповідно до статті 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що рішення суду
апеляційної інстанції відповідає
вимогам закону й підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись статтями 337, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7
відхилити.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 11 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун О.В. Ступак О.В. Попович С.П.
Штелик