Справа № 1326/3118/11 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/1499/14 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-суді Приколоти Т.І.

суддів Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретая Брикайло М.В.

з участю ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Львівавтокомплектація», про визнання недійсними ордеру, договору купівлі - продажу, визнання права користування житлом, виселення та усунення перешкод у користуванні житлом, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася з позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про зобов'язання відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні кімнатою АДРЕСА_1, виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 з даної кімнати, визнання недійсним ордеру №172, виданого 27 липня 2010 року ОСОБА_7, ОСОБА_8; визнання недійсним договору купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_1 від 7 серпня 2012 року, визнання за нею (позивачем) права користування спірною кімнатою. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що її покійному чоловікові ОСОБА_10 надано кімнату в гуртожитку, де вона продовжує проживати. 15 червня 2011 року відповідачі у її відсутність зламали двері її кімнати та винесли речі і з того часу не допускають її у кімнату. В ході розслідування кримінальної справи по даному факту з'ясовано, що у 2010 році ТзОВ «Львівавтокомплектація» видано сім'ї ОСОБА_8 ордер на кімнату АДРЕСА_1. Вважає цей ордер недійсним, оскільки він виданий на зайняте приміщення. Просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2013 року позов задоволено частково. Ухвалено визнати недійсним ордер №172, виданий 27 липня 2010 року ТзОВ «Львівавтокомплектація» на ім'я ОСОБА_7 на склад сім'ї з двох осіб - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на право заселення кімнати АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі - продажу, укладений 7 серпня 2012 року між ТзОВ «Львівавтокомплектація» та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_3 в частині купівлі спірної кімнати, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. та зареєстрований в реєстрі за №1428; визнати за ОСОБА_9 право на користування спірною кімнатою; виселити ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 із спірної кімнати; зобов'язати ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_9 у користуванні вказаною кімнатою.

Рішення оскаржили ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_3

У апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що позивач не набула права користування спірним приміщенням гуртожитку, оскільки ні їй ні її чоловіку не видавався спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надану жилу площу. Зазначає, що позивач не має права на користування спірним приміщенням.

Апелянт ОСОБА_8 посилається на те, що вказане рішення не ґрунтується на вимогах закону, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_3 вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Представник ТзОВ «Львівавтокомплектація» вважає підставними апеляційні скарги, проти позову заперечує.

Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов, зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог та наданих на їх обґрунтування доказів; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України) .

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.128 ЖК України, житлова площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянину спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення (ст.129 ЖК України). Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст.ст. 59,129 ЖК України, ордер на житлове приміщення може бути визнаний недійсним в судовому порядку у випадку порушення прав інших громадян на вказане в ордері житлове приміщення, неправомірних дій посадових осіб при вирішенні питання про надання житла, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Пунктом 17 Примірного положення про гуртожитки, передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, які перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї ) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Відповідно до п.10 Примірного положення про гуртожитки при одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Ордер визнається недійсним з підстав, передбачених ст. 59 ЖК УРСР.

Визнання ордеру недійсним з мотивів, що він виданий на зайняте приміщення, може мати місце в тому разі, коли останнє було зайняте правомірно.

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитку та зареєстрований на праві приватної власності за ТзОВ «Львівавтокомплектація», що вбачається із рішення Третейського суду при товарній біржі «Західноукраїнська» від 11 вересня 2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11865487 від 18 вересня 2006 року, постанови Вищого господарського суду України від 1 грудня 2011 року, довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 7 грудня 2010 року №3/1079. Вказаний гуртожиток в процесі корпоратизації ДП «ЛАЗ» передано у статутний фонд ТОВ «Будтрансгаз», яке на підставі рішення загальних зборів учасників введено до складу ТзОВ «Львівавтокомплектація». Згідно акту приймання - передачі від 27 червня 2006 року як внесок до статутного фонду гуртожиток передано ТзОВ «Львівавтокомплектація» (т.1 а.с.98-119).

ОСОБА_9 з 4 травня 1996 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т.1 а.с.11-12,14).

З 6 жовтня 1995 року ОСОБА_10 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.11 зворот). З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 користувався кімнатою АДРЕСА_2, чого сторони не заперечують. З витягу з протоколу №37 засідання профкому ВАТ «ЛАЗ» від 25 липня 2000 року вбачається, що профком надав згоду адміністрації заводу на переселення сім'ї ОСОБА_10 з кімнати АДРЕСА_2 в кімнату більшої площі - АДРЕСА_1, яка є спірною (т.1 а.с.15). Докази про те, що за позивачем або її чоловіком - ОСОБА_10 у встановленому законом порядку (за спільним рішенням адміністрації і профспілкового органу) закріплено спірну кімнату та видано ордер, що є підставою для заселення такої, не надано. ОСОБА_10 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року виключений із списків працюючих ТзОВ «ЛАЗи». Доказів про згоду адміністрації підприємства на вселення позивача в спірну кімнату не надано, вона не виписана з іншого місця проживання та зберігає інтерес до іншого житла, оскільки з 29 червня 1979 року і на час розгляду цього спору судом є зареєстрованою в якості члена сім'ї власника (дочка) у квартирі АДРЕСА_3 (а.с.188-189,194).

Спільним рішенням адміністрації та профкому ТзОВ «Львівські автобусні заводи» від 11 травня 2010 року ОСОБА_7 на сім'ю з двох осіб (вона та ОСОБА_8) закріплено кімнати АДРЕСА_1, що вбачається з витягу із спільного протоколу №10 від 11 травня 2010 року. На підставі цього рішення 12 жовтня 2010 року ТзОВ «Львівавтокомплектація» видано ордер ОСОБА_7 на право заселення кімнат АДРЕСА_1 (т.1 а.с.96-97,170-172).

ОСОБА_8 і ОСОБА_7 з 30 липня 2010 року зареєстровані у кімнатах АДРЕСА_1 з 18 грудня 2013 року у цих кімнатах, як члени сім'ї власника, зареєстровані ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_12 і ОСОБА_13 (т.1 а.с.2-3, т.2 а.с.17).

Договором купівлі-продажу кімнат від 7 серпня 2012 року стверджується, що ТзОВ «Львівавтокомплектація» як власник продало ОСОБА_8 кімнати АДРЕСА_1 (т.1 а.с.81).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зробив висновок, що відповідачі, заперечуючи проти позову, не надали суду жодних доказів у підтвердження своїх заперечень. Суд виходив з того, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів щодо не проживання позивача у спірній кімнаті на час видачі відповідачам оспорюваного нею (позивачем) ордера. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що проживання позивача у спірній кімнаті стверджено актом фактичного проживання від 6 вересня 2010 року та квитанціями про оплату комунальних послуг за кімнату АДРЕСА_1 за липень 2009 року - травень 2011 року, повідомленнями ТзОВ «Львівавтокомплектація» про нараховані комунальні платежі за липень - серпень 2010 року на ім'я ОСОБА_9 за користування кімнатою АДРЕСА_1. На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що вказане приміщення не було вільним. Судом зазначено, що ця обставина визнана адміністрацією ТзОВ «Львівавтокомплектація», а також стверджується постановою Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області про порушення кримінальної справи від 21 червня 2006 року за заявою ОСОБА_9 по факту крадіжки 15 червня 2011 року її майна із спірної кімнати. Суд виходив з того, що оспорюваний ордер видано на зайняте приміщення, сім'я ОСОБА_10 на законних підставах займала спірну кімнату, так як була переселена в цю кімнату з кімнати АДРЕСА_2. ОСОБА_10 працював в ВАТ «ЛАЗ» з 9 квітня 1992 року до 20 червня 2009 року. Згідно з п. 41 Примірного положення про гуртожитки не може бути виселено з гуртожитку члена сім'ї померлого працівника, якому було надано жилу площу в гуртожитку. Таким чином, ОСОБА_9, як вдова працівника, якому було надано жилу площу у гуртожитку, не може бути виселена з наданої йому кімнати АДРЕСА_1, а ця кімната не може бути надана та продана іншим особам. Суд зробив висновок, що позивач відповідно до положень ст.125 ЖК України як член сім'ї померлого працівника ТзОВ «ЛАЗ» набула право на користування спірною кімнатою АДРЕСА_1.

З такими висновками суду погодитись не можна.

Єдиною правовою підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який не можуть замінити рішення адміністрації підприємства чи профспілкового комітету. Проживання в приміщенні особи, в яке вона вселилась без ордеру, не надає такій особі права на житло незалежно від строку її проживання; визнання ордеру недійсним з мотивів, що він виданий на зайняте приміщення, може мати місце в тому разі, коли останнє було зайняте правомірно.

Підставою для видачі ордера є спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації. Доказів про наявність правової підстави такого проживання позивача у спірній кімнаті не надано. Рішення лише профспілкового комітету про переселення сім'ї ОСОБА_10 в спірну кімнату, акт про проживання та квитанції про оплату за комунальні послуги не можуть бути доказом надання спірної кімнати чоловікові позивача в установленому порядку. Доказів про згоду адміністрації підприємства на вселення позивача в спірну кімнату не надано. Також встановлено, що позивач зберігає інтерес до іншого житла. Вона не виписана з іншого місця проживання, оскільки з 29 червня 1979 року і на час розгляду цього спору судом є зареєстрованою в якості члена сім'ї власника (дочка) у квартирі АДРЕСА_3 (а.с.188-189,194). Відтак, підстави для висновку про набуття позивачем права користування спірною кімнатою відсутні. Свідченням протилежного не можуть бути витяг з протоколу № 37 засідання профкому ВАТ «ЛАЗ» від 25 липня 2000 року, квитанції про оплату комунальних послуг, у частині з яких є вказівка адреси АДРЕСА_1; а також інвентаризаційний акт, який не передбачений чинним законодавством. Зазначені докази не свідчать про те, що чоловік позивача або вона сама у встановленому порядку набули право користування і вселення в спірну кімнату. Оскільки відсутні правові підстави для вселення позивача до спірної кімнати, то незалежно від строку проживання у цій кімнаті, позивач не набула права на таке житло.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину відповідно до ч.1ст.215 ЦК України, є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Враховуючи зазначене вище, порушення прав позивача; суд першої інстанції прийшов до висновку, що слід визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 7 серпня 2012 року між ТзОВ «Львівавтокомплектація» та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_3 в частині купівлі кімнати АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. та зареєстрований в реєстрі за №1428, і виселити відповідачів, які чинять перешкоди позивачу у користуванні спірною кімнатою, із цієї кімнати.

Не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не набувала права користування спірним приміщенням в гуртожитку, оскільки ні їй ні її чоловікові не видавався спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Тому позивач не є особою, яка має право на користування спірним приміщенням. Виходячи з наведеного, оспорювані ОСОБА_9 ордер та договір купівлі - продажу кімнат від 7 серпня 2012 року (стороню якого вона не є) не порушують її права та законні інтереси.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2013 року про задоволення позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», про визнання недійсним ордеру № 172, виданого 27 липня 2010 року ТзОВ «Львівавтокомплектація» ОСОБА_7 на склад сім'ї з двох осіб - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на право заселення кімнати АДРЕСА_1; визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 7 серпня 2012 року між ТзОВ «Львівавтокомплектація» та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_3, в частині купівлі кімнати АДРЕСА_1 у вказаному гуртожитку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. та зареєстрованого в реєстрі за №1428; визнання за ОСОБА_9 права на користування кімнатою АДРЕСА_1 у зазначеному гуртожитку; виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1; зобов'язання ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_9 у користуванні кімнатою АДРЕСА_1 цього гуртожитку, - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскарженим у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: