Справа № 761/895/14-ц
Провадження №2/761/2090/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 вересня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Сіромашенко Н.В.,

при секретарі
Нечипорук А.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду в
м. Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
про стягнення оплати (компенсації) за
роботу в вихідні дні, середнього
заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою в порядку ст. 31 ЦПК України, в
якій просив стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» грошову компенсацію за
роботу в вихідні дні в сумі 2 526, 60 грн.,
суму індексу інфляції за роботу в
вихідні дні в розмірі 568 гривень 48
копійок, середній заробіток за час
затримки розрахунку за період з 12
грудня 2012 року по 9 жовтня 2013 року в сумі
43373 гривень 63 копійок, середній
заробіток за час затримки виплати
компенсації за період з 10 жовтня 2013
року по 1 вересня 2014 року за роботу в
вихідні дні в сумі 46 742 гривень 10
копійок, а всього 93210 гривень 81 копійку.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що рішенням
апеляційного суду м. Києва від 11 грудня
2012 року було стягнуто на її користь
належну при звільненні 13.02.2009 року
вихідну допомогу в сумі 11 173, 14 грн., а
також середній заробіток за період
затримки виплати вихідної допомоги з
дня звільнення з 13.02.2009 року по день
постановлення рішення, а саме: 11.12.2012 р.,
оскільки на час ухвалення рішення
відповідач не здійснив виплату
належної їй при звільненні вихідної
допомоги. Після ухвалення вказаного
рішення відповідач продовжував
порушувати її право на отримання
належних при звільненні грошових сум
та н здійснив виплату вихідної
допомоги. Рішення Апеляційного суду м.
Києва від 11.12.2012 року було виконано в
примусовому порядку лише 09.10.2013 року.
Тому період затримки розрахунку при
звільнені не охоплений рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2012
року та складає період часу з 12.12.2012 р.
по 09.10.2013 р. Сума середнього заробітного
за вказаний період становить 43 373, 63 гр.

Крім цього, з відповідача має бути
стягнута грошова сума, яка не була
сплачена їй при звільненні в розмірі
2526,60 грн., що є компенсацією за роботу у
неробочі дні за період 2008 -2009 р.р.
Оскільки, вона у вказаний період
неодноразово направлялась
відповідачем для проведення семінарів,
які припадали на вихідні дні, а саме:
27.12.2008 р., 28.12.2008 р., 17.01.2009 р., 18.01.2009 р.,
24.01.2009 р., 25.01.2009 р. Вказана сума має бути
стягнута з урахуванням індексу
інфляції, яка за період з березня 2009
року по лютий 2014 року становить 568, 48
грн.

Середній заробіток за період з 10.10.2013
року по 01.09.2014 року за час затримки
розрахунку виплати компенсації за
роботу у вихідні дні в грудні 2008 р. -
січні 2009 р. становить 46 742, 10 грн.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив
його задовольнити.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на те, що позивачкою не
надано доказів роботи у вихідні дні.
Крім цього, оскільки з вимогою про
оплату роботи у вихідні дні в грудня 2008
року, січні 2009 року, вона звернулась
тільки в 2014 році, взагалі відсутні
підстави для такої виплати. Щодо
вимоги стягнути середній заробіток за
час затримки розрахунку за період з
12.12.2012 року по 09.10.2013 рік, оскільки
банком рішення суду від 11.12.2012 року не
було виконано, зазначила, що банк
скористався своїм правом на оскарження
рішення Апеляційного суду м. Києва від
11.12.2012 р., а виплата вихідної допомоги
була здійснена в розумні строки та не
суперечить вимогам законодавства. Крім
того, по справі ОСОБА_1 жоден суд, який
розглядав цю справу не встановив,
взагалі, жодного порушення, на які вона
вказувала в своїй заяві про звільнення
у 2009 році.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, приходить до
наступного.

Судом встановлено, що рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня
2012 року було скасовано рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 12 квітня 2012 року та ухвалено
нове, яким визнано, що розірвання
трудового договору між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«Надра» відбулось 13 лютого 2009 року з
підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а сам: у
зв'язку з невиконанням з боку
роботодавця ПАТ «КБ «Надра» вимог
законодавства про працю; визнано
незаконним звільнення ОСОБА_1,
відповідно до наказу ПАТ КБ «Надра» №
79-п від 13.02.2009 року за ст. 38 КЗпП України;
зобов'язано ПАТ КБ «Надра» внести зміни
до трудової книжки ОСОБА_1, а саме:
змінити внесений запис про її
звільнення з роботи за власним
бажанням за ст. 38 КЗпП України на запис
про звільнення з роботи за власним
бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України;
стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь
ОСОБА_1 тримісячний заробіток в розмірі
11 173, 14 грн. та 30 000 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 грудня 2013 року
рішення Апеляційного суду м. Києва від
11 грудня 2012 року скасовано в частині
вирішення вимог про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та в цій
частині передано на новий розгляд.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1
від 21.12.2012 року позивачка змінила
прізвище «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1».

Рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 11 грудня 2012 року, встановлено,
що ОСОБА_1 22.09.2005 року була прийнята на
роботу на посаду касира відділу
касових операцій філії ВАТ КБ «Надра»
Вінницького РУ. Наказом № 884 -п від
05.09.2008 року позивачка була переведена
на посаду виконуючого обов'язки
начальника Відділу навчання
обслуговування клієнтів Центру
професійного навчання Управління
розвитку персоналу Департаменту
управління персоналом ВАТ КБ «Надра»,
на які працювала до 13.02.2009 року.

Наказом від 13.02.2009 року № 79-п її
звільнено за власним бажанням за ст. 38
КАпП України згідно із заявою та з
виплатою компенсації за 19 календарних
днів відпустки.

Проте, з матеріалів справи встановлено,
що позивачка подала заяву про
звільнення із зазначенням підстав ч. 3
ст. 38 КЗпП України. Тоді, як наказ про
звільнення відповідач видав лише,
вказавши підставу - ст. 38 КЗпП України.

Так, як підстави звільнення позивачки
були самостійно змінені відповідачем,
про що було видано відповідний наказ,
то колегія суддів апеляційної
інстанції прийшла до висновку, що дії
відповідача суперечать чинному
законодавству, а позовні вимоги в
частині визнання звільнення
незаконним та стягнення тримісячного
середнього заробітку в розмірі 11 173, 14
грн. є обґрунтованими. До
правовідносин, які виникли слід
застосовувати ст. 117 КЗпП України.

За положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Оскільки обставини щодо порушень
законодавства про працю при звільненні
позивачки та розміру середнього
заробітку, який підлягає стягненню з
відповідача, встановлені вказаним
вище рішенням суду, що набрало законної
сили, то зазначені обставини не
підлягають доказуванню в зазначеній
справі, в якій бере участь та ж сама
особа - ОСОБА_1, щодо якої встановлено ці
обставини.

Постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у
м. Києві від 27 серпня 2013 року було
відкрито виконавче провадження з
виконання постанови № 2-396/11 виданої
23.08.2013 року Апеляційним судом м. Києва
про стягнення з ПАТ КБ «Надра» на
користь ОСОБА_1 тримісячного
середнього заробітку в розмірі 11 173, 14
грн. та 30 000 грн. середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні.

Відповідно до розпорядження № 39506903/26
від 11 жовтня 2013 року виданого
начальником ВДВС Шевченківського РУЮ в
м. Києві, грошові кошти у сумі 366 042, 96
грн., що надійшли 09.10.2013 на рахунок з
обліку депозитних сум при примусовому
виконанні виконавчого листа № 2-396/11 від
23.08.2013 р., що видав Апеляційний суд м.
Києва про стягнення з ПАТ КБ «Надра» на
користь ОСОБА_1 тримісячного
середнього заробітку в розмірі 11 173, 14
грн. та 30 000 грн. середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, перераховано на користь
ОСОБА_1 41 173, 14 грн.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.ч. 1, 2
ст. 117 КЗпП України у разі невиплати і з
вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
ст. 116 цього Кодексу, при відсутності
спору про їх розмір, підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові 6-15цс13 від 27.03.2013 року,
передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України
обов'язок роботодавця щодо виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні настає за
умови невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі юридично
значимі обставини, як невиплата
належних працівникові сум при
звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Конституційний Суд України у рішенні №
4рп/2012 по справі № 1-5/2012 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 КЗпП
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 117, 237-1 цього Кодексу, зазначив,
що невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог лише на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку.

Після ухвалення рішення судом
відповідач невчасно виплатив належні
позивачу суми.

Згідно розрахунку, наданого
представником позивача, обчисленого за
правилами «Порядку обчислення
середньої заробітної плати»,
затвердженого постановою КМУ від 8
лютого 1995 року № 100, середній заробіток
позивача з 12 грудня 2012 року по 09 жовтня
2013 року, становить 43 373, 63 грн.

З урахуванням вищевикладеного та норм
чинного законодавства, перевіривши
наданий представником розрахунок
середнього заробітку, суд приходить до
висновку, що за період з 12 грудня 2012
року - з дня ухвалення рішення
Апеляційним судом м. Києва від 11.12.2012
року, і по 09 жовтня 2013 року - дату
фактичного розрахунку, відповідачем
сума присуджена до сплати виплачена не
була, а відтак права позивача не були
поновлені, позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача суми середнього заробітку за
вищевказаний період у розмірі 43 373,63
грн. є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача грошової компенсації за
роботу у вихідні дні в сумі 2 526, 60 грн.,
суму індексу інфляції за роботу в
вихідні дні в розмірі 568 гривень 48
копійок, середній заробіток за час
затримки виплати компенсації за період
з 10 жовтня 2013 року по 1 вересня 2014 року
за роботу в вихідні дні в сумі 46 742
гривень 10 копійок, суд зазначає
наступне.

Судом встановлено, що 25 грудня 2008 року
письмовим розпорядженням
віце-президента банку № 549 від 25 грудня
2008року «Про впровадження нового
продукту та проведення семінарів для
співробітників банку» передбачено
впровадження нового продукту «Від
тисячі до мільйону» і проведення в
зв'язку з цим з 27 по 30 грудня 2008 року
семінарів по даному продукту для
співробітників банку Департаментом
управління персоналом та
Департаментом змін та інновацій
роздрібної мережі ВАТ КБ «Надра».

Пунктом 1.1 Розпорядження зобов'язано
начальників МРУ, директорів РУ
прийняти співробітників Управління
розвитку персоналу та Центру
ефективності роботи ребрендових
площадок продажу з 27 по 30 грудня 2008
року. Пунктом 1.2 Розпорядження
зобов'язано направити співробітників
на семінари з 27 по 29 грудня 2008 року
згідно зі списками.(додатки 2-33).

Відповідно до додатку № 33 до
розпорядження № 549 від 25.12.2008 року
ОСОБА_1 у період з 27.12.2008 р. по 30.12.2008 р.
направлялась для прийняття участі в
семінарі.

Крім цього, відповідно до письмового
розпорядження N 3 від 06 січня 2009 p. «Про
впровадження нового продукту на
площадках продажу» передбачено
впровадження нового продукту «Від
тисячі до мільйону один крок» з 12 по 28
січня 2009 року. В зв'язку з цим п. 1.1
Розпорядження передбачено обов'язок
направити і співробітників згідно
додатку № 1, а п. 2.1 Розпорядження
передбачено прийняти співробітників
Управління розвитку персоналу та
Центру ефективності роботи
ребрендових площадок продажу.

Відповідно до додатку № 1 до
розпорядження № 3 від 06.01.2009 року ОСОБА_1
у період з 12.01.2009 р. по 28.01.2009 р.
направлялась для прийняття участі в
семінарі.

Колективним договором ВАТ КБ "Надра"
від 31 липня 2007 р. встановлено, що
відповідно до п.3.1. для працівників
Банку встановлено п'ятиденний робочий
тиждень з двома вихідними днями.
Пунктом 4.7.передбачено, що
адміністрація зобов'язується
здійснювати оплату праці працівників
за роботу у святкові та дні у
подвійному розмір, що зазначається у
наказі або за бажанням працівника, що
працював у і чи неробочий день, йому
може бути наданий інший день
відпочинку у визначений ним день. В
пункті 5.1.2. визначено, що при
відрядження працівників: якщо датою
відрядження є вихідний день, то після
повернення з відрядження надається
інший день відпочинку; якщо працівник
спеціально відряджається для роботи у
вихідні або святкові й неробочі дні, то
йому виплачується компенсація за
роботу в ці дні в розмірі, визначеному
чинним законодавством України.
Відповідно пункту 5.1.10. при виконанні
трудових обов'язків у вихідний день:
таким працівникам за згодою Сторін
надається інший день відпочинку або
грошова компенсація у подвійному
розмірі, про що обов'язково
зазначається в наказі.

Судом встановлено, що 27, 28 грудня 2008
року, 17, 18, 24, 25 січня 2009 року були
неробочими днями.

Враховуючи зміст вищевказаних
розпоряджень, суд приходить до
висновку, що мало місце виконання робіт
позивачкою у вихідні дні 27, 28 грудня 2008
року, 17, 18, 24, 25 січня 2009 року.

У відповідності, до ч. 2 ст. 233 КЗпП
України у разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 72 КЗпП України робота
у вихідний день може компенсуватися, за
згодою сторін, наданням іншого дня
відпочинку або у грошовій формі у
подвійному розмірі. Оплата за роботу у
вихідний день обчислюється за
правилами статті 107 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату
праці» заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку за трудовим договором
роботодавець виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Оплата за роботу у неробочі дні входить
до структури заробітної плати, а саме
до додаткової заробітної плати.

Розмір оплати за роботу у неробочі дні
визначений ст. 107 КЗпП України та
передбачає, що робота у святковий і
неробочий день (ч. 4 ст. 73) оплачується у
подвійному розмірі: відрядникам - за
подвійними відрядними розцінками;
працівникам, праця яких оплачується за
годинними або денними ставками, - у
розмірі подвійної годинної або денної
ставки: працівникам, які одержують
місячний оклад, - у розмірі одинарної
годинної або денної ставки зверх
окладу, якщо робота у святковий і
неробочий день провадилася у межах
місячної норми робочого часу, і в
розмірі подвійної годинної або денної
ставки зверх окладу, якщо робота
провадилася понад місячну норму.
Оплата у зазначеному розмірі
провадиться за години, фактично
відпрацьовані у святковий і неробочий
день. На бажання працівника, який
працював у святковий і неробочий день,
йому може бути наданий інший день
відпочинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про оплату
праці» структуру заробітної плати
складає додаткова заробітна плата, і є -
винагородою за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій.

Те що вказана вище сума є видом
додаткового заробітку,
підтверджується рішенням
Конституційного Суду від 15.10.2013р. №
8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 за
конституційним зверненням громадянки
ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення
положень частини другої статті 233
Кодексу Законів про працю України,
статей 1,12 Закону України "Про оплату
праці".

Конституційний Суд України дійшов до
висновку, що під заробітною платою, що
належить працівникові, або за
визначенням, використаним у частині
другій ст.233 Кодексу, належною
працівнику заробітною платою
необхідно розуміти усі виплати, на
отримання яких працівник має право
згідно з умовами трудового договору і
відповідно до державних гарантій,
встановлених законодавством для осіб,
які перебувають у трудових
правовідносинах з роботодавцем,
незалежно від того, чи було здійснене
нарахування таких виплат.

Компенсація (оплата) роботи у вихідні
дні є законодавчою гарантією прав
працівника за роботу у вихідні дні
(ст.107 КЗпПУ).

В судовому засіданні встановлено, що
незважаючи на вимоги чинного
законодавства відповідачем оплата
роботи позивачці у вихідні дні в
подвійному розмірі здійснена не була;
інший день відпочинку їй також не
надавався; також не було виплачено
компенсацію при звільненні.

Згідно ч. 6 ст. 95 КЗпП України
заробітна плата підлягає індексації у
встановленому законодавством порядку.

Згідно ст.. 1 ЗУ «Про індексацію
грошових доходів населення»,
індексація грошових доходів населення
- встановлений законами та
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про індексацію
грошових доходів населення» об'єктом
індексації грошових доходів населення
є оплата праці (грошове забезпечення)
як грошовий дохід громадян, одержаний
ними в гривнях на території України і
який не має разового характеру

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про оплату
праці» в період між переглядом розміру
мінімальної заробітної плати
індивідуальна заробітна плата
підлягає індексації згідно з чинним
законодавством.

Згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці»
компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Оскільки судом встановлено
порушення з боку відповідач прав
позивача щодо оплати компенсації за
роботу у вихідні дні, суд перевіривши
наданий представником позивача
розрахунок, приходить до висновку про
стягнення з відповідача на користь
позивача грошової компенсації за
роботу у вихідні дні з урахуванням
індексу інфляції в розмірі 2 526, 60 грн. х
22, 5 % (сукупний індекс інфляції за
період з березня 2009 року по лютий 2014
року), що становить, 568, 48 грн., а всього
3095,08 грн.

Згідно ст. 116 КЗпПУ при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Крім цього, в даному випадку
правовідносини, які склалися також
регулюються ч.ч. 1,2 ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до п.п. 20, 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України, від
24.12.1999, № 13 "Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці",
установивши, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при непроведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення.
Непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

За таких обставин, з урахуванням
вищевикладеного, беручи до уваги, що
відповідачем на день звільнення
позивача не було виплачено компенсацію
за роботу у вихідні дні, суд приходить
до висновку про задоволення позовних
вимог про стягнення з відповідача
середнього заробітку за час затримки у
виплаті означеної компенсації.

Оскільки, відповідно до ст. 11 ЦПК
України, якою передбачено, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог, суд вважає за
можливе стягнути з відповідача
середній заробіток за час затримки у
виплаті грошової компенсації за роботу
у вихідні дні, тобто за період з 10
жовтня 2013 року по 01 вересня 2014 року, в
розмірі 46 742,10 грн.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про обґрунтованість позову та
про задоволення позовних вимог в
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» про стягнення оплати
(компенсації) за роботу в вихідні дні,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію
за роботу в вихідні дні в сумі 2256
гривень 60 копійок, суму індексу
інфляції за роботу в вихідні дні в
розмірі 568 гривень 48 копійок, середній
заробіток за час затримки розрахунку
за період з 12 грудня 2012 року по 9 жовтня
2013 року в сумі 43373 гривень 63 копійок,
середній заробіток за час затримки
виплати компенсації за період з 10
жовтня 2013 року по 1 вересня 2014 року за
роботу в вихідні дні в сумі 33056 гривень
35 копійок, а всього 93210 гривень 81
копійку, які визначені судом без
утримання податку з доходів фізичних
осіб й інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
на користь держави судовий збір в сумі
3654 гривень.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд міста Києва протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: