У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», треті особи: приватний
нотаріус Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відділ державної виконавчої служби
Калінінського районного управління
юстиції у м. Донецьку, про визнання
виконавчого напису таким, що не
підлягає виконанню, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» на
рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 18 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 14 лютого 2014 року

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати виконавчий напис від 9
червня 2010 року таким, що не підлягає
виконанню.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
23 січня 2008 року між нею та відповідачем,
в рахунок забезпечення виконання
ОСОБА_4 кредитних договорів від 20
березня 2007 року, від 23 січня 2008 року,
було укладено договір іпотеки,
предметом якого стала квартира
АДРЕСА_1, яка належить їй на праві
власності. Вказувала, що 9 червня 2010
року приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_3
було вчинено виконавчий напис та
звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 18 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 14 лютого 2014 року, позов ОСОБА_1
задоволено.

Визнано виконавчий напис, виданий 9
червня 2010 року приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, та зареєстрований в
реєстрі за № 4173 - таким, що не підлягає
виконанню.

Вирішено питання по сплаті судового
збору.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати та ухвалити нове
рішенням, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
виконавчий напис було вчинено
нотаріусом з порушенням ст. ст. 34, 87, 88
Закону України «Про нотаріат», а саме
за відсутності документів, які б
підтвердили безспірність суми
заборгованості, на яку вчинено
виконавчий напис.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов᾽?язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Статтею 32 вказаного Закону
встановлено, що у разі порушення
основного зобов᾽?язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушених
зобов᾽?язань, вимога про виконання
порушеного зобов᾽?язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Тобто, вказаними нормами передбачено
право іпотекодержателя розпочати
звернення стягнення на предмет іпотеки
на підставі виконавчого напису
нотаріуса у разі незадоволення
іпотекодавцем вимоги іпотекодержателя
про виконання порушеного боржником
зобов᾽?язання у тридцятиденний строк.

Статтею 87 Закону України «Про
нотаріат» та пунктом 282 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, яка затверджена
наказом Міністерства юстиції України
від 3 березня 2004 року № 20/5, передбачено,
що для стягнення грошових сум або
витребування від боржника майна
нотаріуси вчиняють виконавчі написи на
документах, що встановлюють
заборгованість. Перелік документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів,
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до частини 1 статті 88 Закону
України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє
виконавчі написи, якщо подані
документи підтверджують безспірність
заборгованості або іншої
відповідальності боржника перед
стягувачем та за умови, що з дня
виникнення права вимоги минуло не
більше трьох років, а у відносинах між
підприємствами, установами та
організаціями - не більше одного року.

Частиною 4 пункту 283 Інструкції
передбачено, що вчинення виконавчого
напису в разі порушення основного
зобов᾽?язання та (або) умов іпотечного
договору здійснюється нотаріусом
після спливу тридцяти днів з моменту
одержання іпотекодавцем та боржником,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушень.

Згідно пункту 284 зазначеної Інструкції
нотаріус вчиняє виконавчі написи,
зокрема, якщо подані документи
підтверджують безспірність
заборгованості або іншої
відповідальності боржника перед
стягувачем.

Пунктом 283 Інструкції встановлено, що
для вчинення виконавчого напису
стягувачем або уповноваженим
представником нотаріусу подається
заява, у якій, зокрема, має бути
зазначено: відомості про найменування
і адресу стягувача та боржника; дата та
місце народження боржника - фізичної
особи, місце його роботи; номери
рахунків у банках, кредитних установах,
код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк,
за який має провадитися стягнення;
інформація щодо суми, яка підлягає
стягненню або предметів, що
підлягатимуть витребуванню, включаючи
пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може
містити також іншу інформацію,
необхідну для вчинення виконавчого
напису.

Пунктом 286 Інструкції передбачено, що
при вчиненні виконавчого напису
нотаріус повинен перевірити, чи подано
на обґрунтування стягнення документи,
зазначені у Переліку документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів.

Відповідно до пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
затвердження переліку документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів
нотаріусів» № 1172 від 29 червня 1999 року
для одержання виконавчого напису для
стягнення заборгованості за
нотаріально посвідченими угодами
подаються, зокрема, оригінал
нотаріально посвідченої угоди;
документи, що підтверджують
безспірність заборгованості боржника
та встановлюють прострочення
виконання зобов᾽?язання.

З матеріалів справи убачається, що 14
грудня 2009 року ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» звернулося до
ОСОБА_1 з повідомленням - вимогою про
наявність заборгованості за кредитним
договором від 20 березня 2007 року у
розмірі 78 965 грн 03 коп. та від 23 січня 2008
року у розмірі 637 818 грн, про
необхідність в 30 денний термін з
отримання вимоги банку, здійснити її
погашення, а також про те, що у випадку
невиконання вимог банку у встановлений
строк, банк має право згідно з
законодавством на звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Проте вимога банку виконана не була й
заборгованість за кредитним договором
не погашена.

Крім того, у зв'язку з тим, що дія
кредитного договору не припинилася, за
користування кредитом нараховуються
проценти та пеня за неналежне
виконання зобов'язання.

9 червня 2010 року нотаріусом вчинено
виконавчий напис на задоволення вимог
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за
кредитними договорами у розмірі 82 536,81
доларів США.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 18 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 14 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко