Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 427/7347/13-ц
Провадження № 22ц/782/402/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Луганської В.М.

суддів: Яреська А.В., Борисова Є.А.

за участю секретаря: Веселова
С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
Державного підприємства
„Свердловантрацит" на рішення
Свердловського міського суду
Луганської області від 18 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_2 до Державного підприємства
„Свердловантрацит"(в особі ВП шахта
„Довжанська - Капітальна") про
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку з професійним захворюванням,-

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2013 року позивач
звернувся до суду з позовом до
державного підприємства
„Свердловантрацит" про стягнення
моральної шкоди, в обґрунтування якого
вказав, що з 1985 року по 20.02.2012 року
працював на шахті „Довжанська-
капітальна " у шкідливих підземних
умовах. Висновком МСЕК від 17.10.2012 року
йому встановлено 35% втрати професійної
працездатності у зв'язку професійним
захворюванням. Через професійне
захворювання позивач змушений
систематично проходити лікування,
відчуває сильний біль у грудях,
з'явилася задишка та кашель, постійно
приймає ліки, у нього тривожний сон,
став нервовою та дратівливою людиною,
з'явилося почуття неповноцінності,
обмежений у фізичних навантаженнях,
життя залежить від вживання ліків та
лікування. Внаслідок втрати
професійної працездатності він
позбавлений можливості працювати за
фахом і в повній мірі забезпечувати
сім'ю. Просив суд стягнути на його
користь 35 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 18 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково, суд стягнув з ДП
„Свердловантрацит" (в особі ВП шахта
„Довжанська-Капітальна") на користь
ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 8 000 грн.

В апеляційній скарзі державне
підприємство „Свердловантрацит"
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу,
посилаючись на обставини, викладені в
апеляційній скарзі.

ОСОБА_2 в судовому засіданні
апеляційну скаргу не визнав, вважає, що
рішення суду першої інстанції ухвалено
відповідно до вимог закону.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України
зазначено, що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що діями відповідача ДП
„Свердловантрацит", з яким позивач
знаходився в трудових відносинах 26
років, працюючи на підземних роботах,
отримав професійне захворювання та
спричинено моральну шкоду, оскільки
відповідач не забезпечив безпечні
умови праці. Вказані обставини та
висновки суду першої інстанції
підтверджуються матеріалами справи та
відповідають вимогам закону.

Судом встановлено,що позивач з 20.05.1985
року по 29.12.2011 року працював на ВП шахта
„Довжанська -Капітальна" ДП
«Свердловантрацит» , а з 30.12. 2011 по 20.02.2012
року на ВП шахта „Довжанська
-Капітальна" ТОВ „ДТЕК"
Свердловантрацит" на підземних роботах
з повним робочим днем. Згідно довідки
МСЕК № 090412 ОСОБА_2 з 05.10.2012 року вперше
було встановлено 35% відсотків втрати
професійної працездатності у зв'язку з
професійними захворюваннями в тому
числі 10% - по антрокосілікозу, 25 % -
вібраційна хвороба.

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання № 44 від
27.09.2012 року професійне захворювання
виникло у зв'язку з тим, що заходи
знепилювання рудничної атмосфери
виконувались не в повному обсязі,
працівники частково забезпечувалися
засобами індивідуального захисту
органів дихання. Відсутність засобів
індивідуального захисту при роботі
віброінструментом, генеруючим
локальну вібрацію. Допущення
посадовими особами ВП „Шахти
„Довжанська- Капітальна" порушення
розділів 1 пункт 1,12 та розділ 5 пункти
5.2.3, 5.2.2, 5.3.9 "Санітарних правил для
підприємств вугільної промисловості»
та порушення розділ 6 глави 7 пункти
1,2,4,6,11 та розділ 4 глави 1 пункт 27.28
«Правил безпеки у вугільних шахтах».

Доказів порушення Правил
безпеки у вугільних шахтах або
наявності інших порушень з боку
позивача, що призвели до розвитку та
отримання останнім хронічного
професійного захворювання та втрати
професійної працездатності,
відповідачем суду надано не було.

Оскільки професійне захворювання з
втратою професійної працездатності
позивачем отримано внаслідок не
створення відповідачем належних умов
праці, тобто з вини відповідача, що
підтверджується матеріалами справи, у
тому числі висновками та актом
розслідування професійного
захворювання, і саме внаслідок
вказаних дій відповідача позивачеві
заподіяно моральну шкоду, тому позивач
має право на відшкодування моральної
шкоди саме з ДП „Свердловантрацит".

Колегія суддів з урахуванням положень
ч. 2 ст. 214 ЦПК України, враховує правову
позицію Верховного Суду України за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення із мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яка викладена у
постанові від № 6-26 цс 12 від 18.04.2012 року,
щодо застосування правової норми у
правовідносинах про відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 153
КЗпП України забезпечення безпечних і
нешкідливих умов праці покладається на
власника або на уповноважений ним
орган. За частиною 4 цієї ж статті
власник або уповноважений ним орган
повинен впроваджувати сучасні засоби
техніки безпеки, які запобігають
виробничому травматизмові і
забезпечувати санітарно-гігієнічні
умови, що запобігають виникненню
професійних захворювань працівників.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В рішенні Конституційного Суду
України від 8 жовтня 2008 року у справі за
конституційним поданням
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень підпункту "б" підпункту 4
пункту 3 статті 7 Закону України "Про
страхові тарифи на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
пункту 1, абзацу третього пункту 5,
пункту 9, абзаців другого, третього
пункту 10, пункту 11 розділу І Закону
України "Про внесення змін до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
(справа про страхові " виплати),
зазначено, що хоча і скасовано право
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання, на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
проте Конституційний Суд України
вважає, що саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодовувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця). Встановлений
законодавцем розподіл обов'язків щодо
відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам
статті 22 Конституції України.

В пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зазначено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП України (набрала чинності 13 січня
2000 р.) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової шкоди)
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII "Про охорону праці" у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Законом України від 23 лютого 2007
року N 717-V "Про внесення змін до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
внесені зміни до абзацу 4 статті 1,
підпункту "е" пункту 1 частини першої
статті 21, частини третьої статті 28, а
також виключено частину третю статті 34
вказаного Закону, скасовано право
потерпілих на виробництві громадян на
відшкодування їм моральної
(немайнової) шкоди за рахунок Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

Отже, припинення дії Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" в частині
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку не звільняє роботодавця від
відшкодування зазначеної моральної
шкоди відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП
України.

За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку, що позивач має
право на відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з отриманим професійним
захворюванням, яке є наслідком
незабезпечення відповідачем як
роботодавцем належних умов праці і ця
шкода повинна бути відшкодована
відповідачем як роботодавцем. Втрата
працездатності призвела до обмеження
можливості позивача вести активний
спосіб життя, вільно спілкуватися,
внаслідок чого останній змушений
прикладати додаткові зусилля для
організації свого життя. На підставі
викладеного, доводи апеляційної скарги
в цій частині безпідставні.

Хоча суд помилково посилався на
положення ст. 1167 ЦК України, які не
регулюють спірні правовідносини, які
виникли з трудових правовідносин та
врегульовані ст.ст. 173, 2371 КЗпП України,
але це не впливає на правильність
зазначеного висновку суду.

Доводи апеляційної скарги про
те, що встановлення факту моральної
шкоди отриманої внаслідок ушкодження
здоров'я при виконанні трудових
обов'язків, віднесено до виключної
компетенції МСЕК, а у наданій позивачем
довідці МСЕК відсутній висновок про
встановлення позивачу наявності
моральної шкоди внаслідок ушкодження
здоров'я не заслуговують на увагу,
оскільки відсутність висновку МСЄК
щодо визначення наявності та розміру
моральної шкоди не є підставою для
відмови у задоволенні позову у разі
звернення працівника до суду з
відповідним позовом за захистом своїх
прав, за наявності інших доказів, які
підтверджують спричинення моральної
шкоди.

У разі, якщо відповідач не
погоджується з доводами позивача про
наявність моральної шкоди та її
розміру, то відповідач, відповідно до
вимог статей 10,60 ЦПК України, не був
позбавлений можливості заявити
клопотання про призначення експертизи.
Як вбачається із матеріалів справи
відповідачем як під час розгляду
справи в суді першої інстанції, так і
під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції клопотань про
призначення експертизи не заявлялося.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК
щодо допустимості доказів, норми КЗпП
або будь-якій інший закон не вимагає
підтвердження саме висновком МСЕК
наявність моральної шкоди.

Щодо визначеного розміру моральної
шкоди на користь позивача, то в цій
частині судове рішення відповідає
вимогам чинного законодавства та
роз'ясненням, що містяться в пункті 14
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди».

Колегія суддів погоджується з
визначеним судом розміром компенсації
моральної шкоди, оскільки він не
протиречить закону, відповідає
встановленим судом обставинам справи,
а також принципам розумності та
справедливості.

Суд дав належну оцінку вказаним
обставинам і дійшов обґрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Зважаючи на викладене, доводи
апелянта про незаконність та
необґрунтованість рішення суду слід
вважати такими, що не заслуговують на
увагу.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, порушень процесуального
законодавства при розгляді справи та
прийнятті рішення не встановлено, тому
підстав для скасування рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 217,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Свердловантрацит»
відхилити.

Рішення Свердловського міського суду
Луганської області від 18 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді :