АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 789/293/14 Головуючий у 1-й
інстанції Римар Г.М. Провадження №
22-ц/789/293/14 Доповідач - Бахметова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Бахметової В.Х.

суддів - Ткач О. І., Гірського Б. О.,

при секретарі - Майка Р.Ю.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на заочне рішення Гусятинського
районного суду від 06 травня 2009 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до
Хоростківської міської ради про
визнання договору дійсним та визнання
права власності на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2009 року ОСОБА_2 звернулася в
суд із позовом до Хоростківської
міської ради та просила визнати таким,
що 31.01.1996 року відбувся договір
купівлі-продажу приміщення кафе в м.
Хоросків по АДРЕСА_1 визнати право
власності на належну їй 1/2 частину
вказаного приміщення, посилаючись на
те, що вона отримала усі передбачені
чинним законодавством дозволи для
відкриття у належному їй приміщенні
кафе, однак для цього їй необхідно
визнати за собою право власності на
дане приміщення.

Заочним рішенням Гусятинського
районного суду від 06 травня 2009 року
позов задоволено:

"Визнано дійсним договір
купівлі-продажу приміщення кафе, що
складається із двох коридорів (кімнати
1-1, 1-3), двох жилих кімнат (1-20,1-4), двох
кладових (1-2,1-22), двох службових
приміщень (1-19,1-21), кухні (1-18), тамбура (1)
та 1/2 частини огорожі і воріт, що
знаходиться в АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, що відбувся 31.01.1996 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
приміщення кафе, що складається із двох
коридорів (кімнати 1-1, 1-3), двох жилих
кімнат (1-20,1-4), двох кладових (1-2,1-22), двох
службових приміщень (1-19,1-21), кухні (1-18),
тамбура (1) та 1/2 частини огорожі і воріт,
що знаходиться АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати вказане рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у
повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам у справі, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не мав жодних правових
підстав визнавати факт укладення 31
січня 1996 року договор купівлі - продажу
приміщення кафе, оскільки 31.01.1996 року
між ним та його колишньою дружиною
ОСОБА_2 було укладено договір про поділ
спільного майна подружжя, а саме
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, а не
кафе і вказане домоволодіння
зареєстровано в такому статусі в БТІ.
Договір купівлі-продажу вищевказаного
приміщення було укладено ще 24.02.1993 року
між МП "Едельвейс" з однієї сторони та
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з іншої сторони - по 1/2
частині за кожним і відповідно
проведена реєстрація в БТІ. Тому вважає
безпідставним визнання за ОСОБА_2 права
власності на кафе, що є частиною
житлового будинку в якому він проживає.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну
скаргу підтримав, зіславшись на
обставини викладені в ній.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 не
погоджуються з доводами апеляційної
скарги, вважають, що рішення суду
першої інстанції є законним,
відповідає матеріалам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши доводи апеляційної скарги
за матеріалами справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 виконала усі істотні умови
договору купівлі-продажу, а тому слід
визнати за нею право власності на 1/2
приміщення, що було предметом
зазначеного договору.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
оскільки він суперечить нормам
матеріального та процесуального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
24.02.1993 року ОСОБА_1, ОСОБА_4 ( прізвище
позивачки на час шлюбу з апелянтом )
укладено договір купівлі-продажу, за
яким ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали у МП
"Едельвейс" в рівних долях (по 1/2 частині
кожний) адміністративний будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і їхнє
право власності зареєстровано в БТІ
23.12.1993 року ( а.с. 6 ).

Рішенням виконавчого комітету
Хоростківської міської ради від 06
липня 1993 року №54 ОСОБА_1 та ОСОБА_4
надано дозвіл на переобладнання
вищевказаного будинку, який належить
їм на праві особистої власності в
рівних долях у жилий будинок, площею 140
кв.м. ( а.с. 75 ).

31 січня 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали
договір про поділ майна подружжя, за
яким сторони здійснили поділ належного
їм майна згідно першого варіанту
поділу та встановили, що ідеальна доля
ОСОБА_1 становить 23/50 частин
домоволодіння, а ОСОБА_4 - 27/50 частин.

20 червня 1996 року ОСОБА_4 зареєструвала у
Чортківському міжміському бюро
технічної інвентаризації право
власності на належні їй 27/50 частин
домоволодіння по АДРЕСА_1 що
підтверджується реєстровим написом
(а.с.7 об).

Таким чином, із наведених в апеляційній
скарзі доводів та поданих доказів
вбачається, що звернення із позовом до
Хоростківської міської ради про
визнання права власності на спірне
майно є безпідставним, оскільки
Хоростківська міська рада не була і не
могла бути власником спірного
приміщення, так як дане приміщення було
предметом договору купівлі- продажу
від 24.02.1993 року, укладеного між МП
"Едельвейс" та ОСОБА_1, ОСОБА_4, на
підставі рішення виконавчого комітету
Хоростківської міської ради від 06.07.1993
року №54 набуло статусу житлового
будинку, і ОСОБА_2 як власник 27/50 частин
вказаного майна зареєструвала його у
встановленому законом порядку і суд
першої інстанції своїм рішенням не мав
права вказаній частині житлового
будинку надати статус нежилого
приміщення.

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, оскільки суд належним
чином не перевірив доводів позивача та
відповідача, не дав належної оцінки
доказам у справі, неповно з'ясував
обставини справи, що призвело до
неправильного вирішення спору та в
силу вимог ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Гусятинського районного
суду від 06 травня 2009 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Хоростківської міської ради про
визнання договору дійсним та визнання
права власності на майно.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних на
протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області В.Х. Бахметова