Справа № 317/1925/14-ц
пр. № 2/317/1070/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької
області у складі:

головуючого судді:
Мінгазова Р.В.,

при секретарі:
Балковій Л.В.,

за участю прокурора:
Забутного О.,

представника позивача:
Марченко І.Ю.,

представників третіх осіб:
ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом Запорізького міжрайонного
прокурора з нагляду за додержанням
законів у природоохоронній сфері, що
діє в інтересах держави, в особі
Головного управління Держземагентства
у Запорізькій області до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Реєстраційної служби
Запорізького районного управління
юстиції в Запорізькій області, треті
особи: ОСОБА_6, Державна інспекція
сільського господарства в Запорізькій
області, ОСОБА_7, ОСК «Гриф-2006»,
Запорізька районна державна
адміністрація, про визнання недійсним
та скасування державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку, витребування земельної
ділянки та повернення її власнику, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року Запорізький
міжрайонний прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави, в особі Головного управління
Держземагентства у Запорізькій
області, звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Реєстраційної служби
Запорізького районного управління
юстиції в Запорізькій області, треті
особи: ОСОБА_6, Державна інспекція
сільського господарства в Запорізькій
області, ОСОБА_7, ОСК «Гриф-2006»,
Запорізька районна державна
адміністрація, про визнання недійсним
та скасування державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку, витребування земельної
ділянки та повернення її власнику.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив наступне.

Проведеною перевіркою за участю
спеціалістів Державної інспекції
сільського господарства в Запорізькій
області встановлені порушення
земельного законодавства при
виділенні земельних ділянок на
території Долинської сільської ради. В
результаті чого, розпорядження голови
Запорізької районної державної
адміністрації від 03.03.2007 року №2/51, на
виконання якого, членам ОСК «Гриф-2006»
було передано у власність земельні
ділянки за рахунок земель ОСК
«Гриф-2006», зокрема ОСОБА_4, для ведення
садівництва, було скасовано постановою
Запорізького окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 року.
Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.06.2013 року рішення суду першої
інстанції залишено без змін. У
подальшому, на підставі зазначеного
Розпорядження, ОСОБА_4 було видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 703016 який,
було зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за № 71 від 02.03.2007 року.

Посилаючись на вищевикладене прокурор
вважає, що ОСОБА_4. набув право
власності на земельну ділянку в
порушення норм ст.ст. 118, 123 ЗК України, у
зв'язку з чим державний акт серії ЯГ №
703016 підлягає визнанню недійсним,
оскільки ОСОБА_4 було відведено
земельну ділянку, яка не перебувала у
його користуванні, на підставі
технічної документації із землеустрою
та без розроблення проекту
землеустрою.

Надалі ОСОБА_4 передав спірну
земельну ділянку за договором
купівлі-продажу № 97 від 22.01.2008 року на
користь ОСОБА_6, а той в свою чергу за
договором купівлі-продажу № 1777 від
05.05.2009 року на користь ОСОБА_5

Виходячи з вищевикладеного, прокурор
просить суд: визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку, серія ЯГ № 703016,
виданий ОСОБА_4; скасувати запис про
державну реєстрацію вказаного
державного акту; визнати недійсним
державний акт ЯЕ №063163 від 26.06.2008 року
виданий на ім'я ОСОБА_6; скасувати запис
про державну реєстрацію вказаного
державного акту; скасувати рішення
державного реєстратора Ткаліч В.О. №
252456 на підставі якого здійснено
реєстрацію спірної земельної ділянки
за ОСОБА_5; скасувати запис про державну
реєстрацію за ОСОБА_5 права власності
на спірну земельну ділянку; скасувати
рішення державного реєстратора Лагно
М.Ю. № 6045214 на підставі якого здійснено
реєстрацію спірної земельної ділянки
за ОСОБА_5 на підставі дублікату
договору купівлі-продажу; скасувати
запис про державну реєстрацію за
ОСОБА_5 права власності на спірну
земельну ділянку; витребувати у ОСОБА_5
спірну земельну ділянку, розташовану
на території Долинської сільської
ради, за межами населеного пункту, для
ведення садівництва, площею 0,1001 га
(кадастровий номер :12:001:0622) на
користь Головного управління
Держземагентства у Запорізькій
області до земель державної власності;

В судовому засіданні прокурор позов
підтримав в повному обсязі та просив
його задовольнити з підстав викладених
в заяві.

Представник ГУ Держземагенства в
Запорізькій області також позов
підтримала в повному обсязі та просила
його задовольнити. Крім того додатково
надав письмові пояснення в яких
зазначив, що на сьогоднішній день жоден
діючий нормативно-правовий документ не
містить механізму, який передбачав би
скасування державної реєстрації
державного акту, тобто на сьогодні
законом не встановлено яким
компетентним органом та в який спосіб
повинна відбуватись процедура
скасування реєстрації державного акту.

Відповідач - ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, причин неявки суду не
повідомив, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином,
однак, судові повістки за місцем
реєстрації не отримав, згідно ст.74 ч.5
ЦПК України, у разі відсутності осіб,
які беруть участь у справі, за такою
адресою, вважається, що судовий виклик
або судове повідомлення вручене їм
належним чином.

Відповідач - ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.

Відповідач - Реєстарційна служба
запорізького РУЮ Запорізької області в
судове засідання не з'явилась, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином, причин неявки суду не
повідомили.

Третя особа - ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином,
причин неявки суду не повідомила.

Третя особа - Державна інспекція
сільського господарства в Запорізькій
області про час та місце розгляду
справи повідомлені належними чином, в
судове засідання не з'явились, надали
до суду заяву про розгляд справи без
їхньої участі, проти задоволення
позову не заперечували.

Третя особа - приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 в судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином,
причини нявки суду не повідомила.

Представник Запорізької районної
державної адміністрації Запорізького
району Запорізької області в судовому
засіданні проти задоволення позову не
заперечував.

Представник ОСК «Гриф-2006» в судовому
засіданні проти позову заперечував в
повному обсязі, надав письмові
заперечення проти позову в яких,
посилався на те, що позивачем було
пропущено строк позовної давності,
встановлений статтею 257 ЦК України.
Також представник ОСК «Гриф-2006»
зазначив, що обраний позивачем спосіб
захисту прав на земельну ділянку,
шляхом визнання недійсним державного
акту на право власності на землю як
правовстановлюючого документу,
нормами ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК
України не передбачено.

Крім того зазначила, що в разі
укладання договору купівлі-продажу
земельної ділянки попередній
державний акт вже було погашено, а тому
скасовувати його не можливо

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, суд
вважає, що заявлений позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Розпорядженням голови Запорізької
районної державної адміністрації від
03.03.2007 року №2/51 членам ОСК «Гриф-2006»
було передано у власність земельні
ділянки за рахунок земель ОСК
«Гриф-2006», зокрема ОСОБА_4 (кадастровий
номер :12:001:0622), для ведення
садівництва. На підставі зазначеного
розпорядження, ОСОБА_4 було видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ №703016, який
було зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за № 71 від 02.03.2007 року, в
подальшому, земельну ділянку було
відчужено ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу № 97 від 22.01.2008 року, а
пізніше відчужено ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу № 1777 від
05.05.2009 року.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 року
розпорядження голови Запорізької
районної державної адміністрації від
03.03.2007 року № 2/51 «Про безоплатну
передачу громадянам - членам ОСК
«Гриф-2006» у власність земельних
ділянок для ведення садівництва» -
скасоване. Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.06.2013 року рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Чинне законодавство України не містить
нормативного закріплення про
недійсність з моменту ухвалення
розпорядження суб'єкта владних
повноважень у випадку визнання його
незаконності та скасування. Скасоване
через сім років після прийняття
розпорядження Запорізької районної
державної адміністрації від 03.03.2007 року
№2/51 не може бути підставою для
витребування землі від добросовісного
набувача, оскільки, воно були чинним на
момент укладення оскаржуваної угоди.

У судовому засіданні встановлено, що на
підставі проведеної перевірки за
участю спеціалістів Державної
інспекції сільського господарства в
Запорізькій області встановлені
порушення земельного законодавства
при виділенні земельних ділянок на
території Долинської сільської ради
Запорізького району, що
підтверджується Актами перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 04.01.2012 року та від
28.03.2014 року.

В судовому засіданні, прокурор не
пояснив підстав для початку проведення
перевірки, оскільки Розпорядження, на
підставі якого відводилися земельні
ділянки, було видане 03.03.2007 року, а
перевірка проводилась аж у 2012 році.

Втім, прокурор зазначив, що порушення
вимог чинного законодавства було
встановлено лише у 2012 році результатом
вказаної перевірки, у зв'язку з чим,
прокурор вважає, що заявив позов у
межах встановленого трирічного строку
позовної давності.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільній інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 16 ЦК
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Особа права якої порушили може
скористатися не будь-яким, а певним
способом захисту свого права.

За вимогами ч. 3 ст. 152 ЗК України
передбачені наступні шляхи здійснення
захисту прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки:

а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

За змістом ст. 152 ЗК України визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю як
правовстановлюючого документу
зазначеною нормою не передбачено.

Постанова Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» звертає особливу увагу
судів на те, що за вимогами ст. 215 ЦК
України особами, які беруть участь у
справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину (п. 26). Норма частини першої
статті 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання недійсним
наступних правочинів щодо відчуження
цього майна, які були вчинені після
недійсного правочину. У цьому разі
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного позову,
зокрема, від добросовісного набувача -
з підстав, передбачених частиною
першою ст. 388 ЦК України (п. 10).

Оскільки позовні вимоги щодо визнання
недійсними та скасування державного
акту на право власності на земельну
ділянку та вимога скасувати реєстрацію
державного акту права власності на
земельну ділянку заявлено з підстав
недійсності угоди, за якою
здійснювалося відчуження земельної
ділянки, то відсутність підстав для
задоволення вимог позову щодо угоди за
якою здійснювалося відчуження
земельної ділянки спростовує правові
підстави для визнання недійсним та
скасування державного акту на право
власності на земельну ділянку та
вимоги про скасування реєстрації
державного акту права власності на
земельну ділянку, відтак, такі похідні
вимоги позивача про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку та
вимоги про скасування реєстрації
державного акту права власності на
земельну ділянку також задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 116 ЗК України (в
редакції, що була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права власності на
землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

За змістом ст. 126 ЗК України (в редакції
що діяла на час виникнення спірних
правовідносин) право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом та виникає з моменту
державної реєстрації цього права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»,
розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, є обов'язковими
для виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами.

Згідно з п. 12 Перехідних положень ЗК
України (що діяли на момент виникнення
спірних правовідносин), до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність
та земель, зазначених в абзаці 3 цього
пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів відповідні органи
виконавчої влади.

У відповідності до п. 6 ст. 20 Закону
України «Про землеустрій», місцева
державна адміністрація погоджує
документацію із землеустрою у випадках
та порядку, визначених Земельним
кодексом України та Законом України
"Про землеустрій», щодо відповідності
зазначеної документації законодавству
у сфері містобудування та архітектури,
охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»,
Голови місцевих державних
адміністрацій видають розпорядження
одноособово і несуть за них
відповідальність згідно із
законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень",
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно, яким є земельна
ділянка, є, офіційним визнанням і
підтвердженням державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на неї та обтяження таких прав
шляхом внесення відповідного запису до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Зважаючи на вищевикладене,
Розпорядження голови Запорізької
районної державної адміністрації є
юридичним фактом виявлення волі органу
місцевої державної влади і офіційним
визнанням і підтвердженням державою
фактів виникнення прав на земельну
ділянку, а не «бажанням окремої
посадової особи», як про це зазначено в
позовній заяві.

Суд не погоджується з доводами
позивача про те, що скасування
розпорядження Запорізької районної
державної адміністрації від 03.03.20007
року № 2/51 є підставою для визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
оскільки вони не відповідають
загальним принципам права, тому що
відповідачем по справі, на реалізацію
скасованого розпорядження
райадміністрації вже було отримано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Зазначене рішення про надання
земельної ділянки у власність за своєю
природою є індивідуальним актом
застосування норм права
(правозастосовним актом
індивідуальної дії), який за юридичними
наслідками відноситься до
правоконстатуючих актів, і який є
виконаними в силу самого його
прийняття.

Така позиція узгоджується з п. 4 Рішення
Конституційного суду України №1-9/2009
від 16 квітня 2009 року (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), в якому вказується, що
ненормативні акти передбачають
конкретні приписи, звернені до
окремого суб'єкта чи юридичної особи,
застосовуються одноразово і після
реалізації вичерпують свою дію

Вирішуючи питання про правомірність
набуття права власності, потрібно
враховувати, що воно набувається на
підставах, які не заборонені законом,
зокрема на підставі правочинів. При
цьому діє презумпція правомірності
набуття права власності на певне майно,
яка означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Таким чином, маючи необхідний обсяг
цивільної дієздатності, відповідно до
ст. 90 ЗК України, ОСОБА_4 продав
земельну ділянку ОСОБА_6, а той в свою
чергу продав її ОСОБА_5 за договором
купівлі-продажу № 1777 від 05.05.2009 року.

Судом встановлено, що на момент
укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_6
мали Державні акти на право власності
на земельну ділянку, що були належним
чином зареєстрований, також, в ході
перевірки нотаріусом належності даної
земельної ділянки на праві власності
ОСОБА_4, не виникло жодних сумнівів
стосовно законності набуття ОСОБА_6, та
відповідно ОСОБА_5 земельної ділянки.
Нотаріусом також було з'ясовано, що
земельна ділянка на момент укладення
договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 під арештом, забороною
або у спорі не знаходилася, ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 не набували майно в сумнівній
ситуації - договір між сторонами
укладався нотаріально в присутності
нотаріуса та був відплатним.

Зважаючи на вищевикладене, під час
укладення договору було дотримано всі
вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України,
дотримання яких є необхідним для
чинності правочину, а отже немає
підстав для застосування ст. 215 ЦК
України.

Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, в разі придбання майна за
відплатним договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння не з
їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року №5 про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
визначено, що відповідно до положень
частини першої статті 388 ЦК власник має
право витребувати своє майно із чужого
незаконного володіння незалежно від
заперечення відповідача про те, що він
є добросовісним набувачем, якщо доведе
факт вибуття майна з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі. При цьому суди
повинні мати на увазі, що власник має
право витребувати майно у
добросовісного набувача лише у
випадках, вичерпний перелік яких
наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Позовні вимоги містили посилання на
ст.. 61 ЦПК України, щодо відсутності
необхідності доказування фактів, які
встановлені в інших судових справах. В
той же час, жодного доказу, який би
свідчив про незаконність набуття і
володіння земельною ділянкою ОСОБА_5
позивач не навів.

Проте, судом встановлено, що ОСОБА_5
набув спірну земельну ділянку на
законних підставах, за відплатним
договором, який було укладено з
дотриманням вимог чинного
законодавства, крім того, судом
встановлено, що Розпорядження голови
Запорізької районної адміністрації є
виявленням волі розпорядника землі, а
отже, підстав застосовувати статтю 388
ЦК України немає.

Відповідно до ст. 13 Конституції
України, земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Кожний громадянин
має право користуватися природними
об'єктами права власності народу
відповідно до закону. Держава
забезпечує захист прав усіх суб'єктів
права власності і господарювання.

За положеннями ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб
можуть користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним. Примусове відчуження
об'єктів права приватної власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності, на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього і
повного відшкодування їх вартості.
Примусове відчуження таких об'єктів з
наступним повним відшкодуванням їх
вартості допускається лише в умовах
воєнного чи надзвичайного стану.
Конфіскація майна може бути
застосована виключно за рішенням суду
у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Особу може бути позбавлено її
власності лише в інтересах
суспільства, на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права, а при вирішенні
питання про можливість позбавлення
особи власності мусить бути дотримано
справедливої рівноваги між інтересами
суспільства та правами власника
(постанова Судової палати у цивільних
справах Верховного суду України від 18
вересня 2013 року № 6-92цс13).

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст.. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 07.11.2013 року по
справі № 317/2795/13-ц пр. № 2/317/1262/2013
встановлено, що на підставі
Розпорядженням № 14/526 від 22.12.2006 р., між
ОСК «Гриф-2006» (як орендарем) та
Запорізькою районною державною
адміністрацією (як орендодавцем) 30.01.2007
року було укладено договір оренди
землі, терміном на 12 років, який
зареєстровано в Запорізькій
регіональній філії ДП «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельним ресурсам», про що у книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі внесено запис
від 05.02.2007 року № 01. Зазначений
договір не визнаний недійсним та не
оскаржується сторонами.

Таким чином, за будь-яких умов спірна
земельна ділянка не може знаходитися
на теперішній час, у володінні,
користуванні чи розпорядженні держави.
А отже, вимога позивача витребувати
земельну ділянку (кадастровий номер
:12:001:0622) у ОСОБА_5 на користь ГУ
Держземагенства у Запорізькій області
задоволенню не підлягає.

Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, 1950 року, Першого
протоколу і протоколів № 2, 4, 7 і 11 до
Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року
ратифікована Конвенція про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Перший протокол і протоколи № 2, 4, 7, 11 до
Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу
Конвенції кожна фізична чи юридична
особа має право володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше, як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з
прав людини у справі "Федоренко проти
України" від 30 червня 2006 року визначено,
що відповідно до прецедентного права
органів, що діють на підставі
Конвенції, право власності може бути
"існуючим майном" або коштами,
включаючи позови, для задоволення яких
позивач може обґрунтовувати їх
принаймні "виправданими очікуваннями"
щодо отримання можливості ефективного
використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення
Європейського суду з прав людини
"Стретч проти Сполученого Королівства"
від 24 червня 2003 року майном у значенні
статті 1 Протоколу 1 до Конвенції
вважається законне та обґрунтоване
очікування набути майно або майнове
право за договором, укладеним з органом
публічної влади. У рішенні
Європейський суд з прав людини
зазначив: "наявність порушень з боку
органу публічної влади при укладенні
договору щодо майна не може бути
підставою для позбавлення цього майна
іншої особи, яка жодних порушень не
вчинила".

У цій справі Європейський суд дійшов
висновку, що оскільки особу позбавили
права на його майно лише з тих підстав,
що порушення були вчинені з боку
публічного органу, а не громадянина, в
такому випадку мало місце
"непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції".

Верховний Суд України у постанові від 14
березня 2007 року, на підставі ст.17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" застосовував
рішення Європейського суду з прав
людини "Стретч проти Сполученого
Королівства" та зазначив, що самі по
собі допущені органами публічної влади
порушення при визначенні умов та
порядку приватизації не можуть бути
безумовною підставою для визнання
приватизаційних договорів недійсними,
повернення приватизованого майна
державі в порушення права власності
набувача, якщо вони не допущені в
наслідок винної, протиправної
поведінки самого набувача.

Доводами позову та доданими до
матеріалів справи доказами, прокурором
не доведена не правова (протизаконна)
поведінка відповідачів при набутті
права власності на спірну земельну
ділянку.

Враховуючи викладене, на підставі
ст.ст. 3, 15, 61, 110, 118, 119 Цивільного
процесуального кодексу України, ст. ст.
16, 203, 215, , 321, ЦК України, ст. ст. 90, 116, 126, 152
ЗК України, ст. ст. 6, 20, 41 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»,
ст. 2 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», ст. ст. 13, 41
Конституції України, Закону України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності» № 5245-IV від
06.09.2012 року, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Запорізького
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері, що діє в
інтересах держави, в особі Головного
управління Держземагентства у
Запорізькій області до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Реєстраційної служби Запорізького
районного управління юстиції в
Запорізькій області, треті особи:
ОСОБА_6, Державна інспекція сільського
господарства в Запорізькій області,
ОСОБА_7, ОСК «Гриф-2006», Запорізька
районна державна адміністрація, про
визнання недійсним та скасування
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку,
витребування земельної ділянки та
повернення її власнику - відмовити..

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10 денний
строк з дня проголошення рішення.

Суддя:
Р.В. Мінгазов