ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м.
№201/1978/13 -ц
Пр.№2/201/14/2014
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі головуючого судді
Федоріщева С.С.,

при секретарі Нижник
І.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши заяву позивача ОСОБА_3 про
забезпечення позову у цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
майном шляхом припинення права на
частку у спільному майні та визнання
права власності, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська надійшла
вищезазначена позовна заява, разом з
заявою в якій позивачка просить з метою
забезпечення позову заборонити ОСОБА_2
вчиняти будь-які дії щодо нерухомого
майна, а саме квартири АДРЕСА_1, у тому
числі: вселення, відчуження,
реєстраційні дії.

Вказані в заяві заходи забезпечення
позову позивач обґрунтовує тим, що
невжиття заходів щодо забезпечення
позову виконання рішення у справі може
бути ускладнене або неможливе.

14.02.2013 р. зазначена заява була частково
задоволена, але 06.10.2013 р. ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області це рішення було скасовано
через те, що суд першої інстанції не
зазначив мотивів, з яких дійшов
висновку про те, що невжиття заходів
забезпечення позову може в майбутньому
утруднити чи зробити неможливим
виконання судового рішення, а питання
щодо вирішення необхідності
забезпечення позову передано на новий
розгляд до того ж суду.

05.11.2013 р. за результатами повторного
розгляду, заяву про забезпечення
позову було частково задоволено, в
забороні вселення Відповідача
відмовлено, але 10.12.2013 р. ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області це рішення було скасовано
через те, що суд першої інстанції не
врахував, що така ухвала перешкоджає
Відповідачу зареєструвати визнане
судом право власності на частку у
спільному майні.

У зв'язку з наведеним заява про
забезпечення позову поставлена на
обговорення сторін, під час якого
представник Позивачки наполягав на
задоволенні цієї заяви посилаючись на
те, що Відповідач, у разі невжиття
заходів забезпечення позову
позбудеться своєї ? частки в спільному
нерухомому майні, яка є спірною. У разі
набуття права власності на цю частку
іншими особами, виникнуть обставини, за
яких рішення суду виконати буде не
можливо.

Відповідач заперечував проти
задоволення заяви про забезпечення
позову, зазначивши, що продавати свою ?
частку в спільному майні він не має
намірів та фізично це зробити наразі не
в змозі. Окрім того, він зазначив, що на
теперішній час за його ж клопотаннями
на спірну квартиру накладений арешт
слідчими органами, що свідчить про
відсутність у нього наміру продавати
належну йому частку квартири.

Вислухавши сторони, суд виходить з
наступного:

Згідно ч.ч.1,3 ст.151 ЦПК України, суд може
вжити заходи щодо забезпечення позову,
передбачені цим Кодексом, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 р.
«Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,
в тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних
вимог, дані про особу відповідача, а
також відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати
особа, котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги
інтереси не тільки позивача, а й інших
осіб, права яких можуть бути порушені
у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

В даному випадку, враховуючи інтереси
Відповідача, суд доходить до висновку
про те, що вимога Позивачки, викладена в
заяві про забезпечення позову щодо
заборони вселення Відповідача на
належну йому житлову площу не може бути
задоволені через те, що обмежить його
конституційно право на житло, до того ж
питання про порядок користування цією
житловою площею не є предметом спору.
Вимога про заборону Відповідачу
проводити реєстраційні дії щодо
спірної квартири теж не підлягає
задоволенню, оскільки таке обмеження
перешкоджає Відповідачу зареєструвати
визнане судом його право власності на
частку у спільному майні.

Водночас, не можна не врахувати й той
факт, що між Сторонами існує спір щодо
порядку володіння та користування
спільним майном. Характер же позовних
вимог щодо позбавлення Відповідача
права власності на частку у спільному
майні, прямо вказує на те, що у разі,
якщо останній не буде обмежений у
можливості розпоряджатися належною
йому часткою у спірному майні та
розпорядиться нею на користь третіх
осіб, то, у разі задоволення позову,
виконати таке рішення буде неможливо.
Зауваження Відповідача про те, що на
спірну квартиру накладено арешт в
інших справах за його ініціативою,
фактично підтверджує його згоду з тим,
що до остаточного вирішення спору,
квартира ані в цілому, ані по частках не
має бути відчужена третім особам.

З огляду на викладене, суд доходить до
висновку про необхідність часткового
задоволення заяви про забезпечення
позову.

Керуючись ст. 151, 208-210 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні майном шляхом припинення
права на частку у спільному майні та
визнання права власності -
задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_2 вчиняти відчуження
належної йому ? частки квартири
АДРЕСА_1.

Ухвалу направити для виконання до
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк пред'явлення ухвали до виконання
три місяці.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подання до
суду першої інстанції апеляційної
скарги протягом наступних 5 днів.

Суддя:
С.С. Федоріщев