Провадження № 2/0202/104/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 вересня 2014 року
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючої судді
Зосименко С.Г.

при секретарі
Котула А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до Публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»,
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ел Ті Груп» про
визнання договору про надання правової
допомоги недійсним, зустрічним
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк», треті особи:
Публічне акціонерне товариство
«Акцент-Банк», ОСОБА_2 про визнання
кредитного договору недійсним,
зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання договору поруки припиненим,
позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк», ОСОБА_1, третя особа:
ОСОБА_2, Управління національного банку
України в Дніпропетровській області
про визнання недійсним кредитного
договору та договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у вересні 2011 року звернувся до
суду із позовною заявою до
відповідачів про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування своїх позовних вимог в
позовній заяві позивач посилався на те,
що 28.11.2007 року між банком та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір № 2007-141-М,
згідно якого останній отримав кредит у
розмірі 51930 доларів США, зі сплатою
відсотків за користування кредитними
коштами у розмірі 16,00% на рік на суму
залишку заборгованості з кінцевим
терміном повернення 23.11.2012 року. Вимоги
до відповідача, що випливають із
вказаного кредитного договору, були
забезпечені шляхом укладання
договорів поруки: з відповідачем ПАТ
«А-Банк» договору поруки від 20.10.2010
року, з відповідачем ОСОБА_2 договору
поруки від 28.11.2007 року. Відповідач
ОСОБА_1. зобов'язання за кредитним
договором належним чином не виконав, у
зв'язку з чим виникла заборгованість
станом на 08.07.2011 року у розмірі 55404,27
доларів США, яка складається з
наступного: 38329,18 доларів США -
заборгованості за кредитом, 12983,70
доларів США - заборгованість по
процентам за користування кредитом.
Просив стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
користь позивача заборгованість за
кредитним договором № 2007-141-М від 28.11.2007
року у розмірі55379,18 доларів США, суму у
розмірі 1950 грн. за надання юридичних
послуг та витрат пов'язаних з оплатою
правової допомоги адвоката та
фахівців в галузі права; стягнути
солідарно з відповідачів на користь
позивача суму у розмірі 200 грн.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ КБ
«Приватбанк», ТОВ «Ел Ті Груп» про
визнання договору про надання правової
допомоги недійсним. В зустрічному
позові позивач посилається на те, що
договір № 13/11 про надання правової
допомоги від 02.07.2009 року, укладений між
ТОВ «Ел Ті Груп» та ПАТ КБ «Приватбанк»
є фіктивним , вчиненим без наміру
створити правові наслідки. Просив
договір № 13/11 про надання правової
допомоги від 02 липня 2009 року, укладений
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Ел Ті
Груп» , визнати недійсним, витрати по
справі покласти на ПАТ КБ
«Приватбанк», стягнути з ПАТ КБ
«Приватбанк» витрати, пов'язані з
виконанням доручення у розмірі 8000 грн.

Також ОСОБА_1 подав зустрічний позов до
ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи: ПАТ
«Акцент-Банк», ОСОБА_2 про визнання
кредитного договору недійсним, в якому
посилається на те, що між ним та ПАТ КБ
«Приватбанк» 28.11.2007 року було укладено
кредитний договір № 2007-141-М, згідно
якого він отримав кредит у сумі 51930
доларів США на придбання основних
фондів строком до 23.11.2012 року. Вважає,
що даний кредитний договір не
відповідає законодавству України,
інтересам та волі позивача, порушує
його права. Банк не повідомив позивача,
як споживача, у письмовій формі про
кредитні умови, чим порушив Закону
України «Про захист прав споживачів»,
Правила надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, тобто такий правочин повинен
бути визнаний судом недійсним. При
отримання кредитних коштів позивач
цілком довіряв відповідачу, однак
банком було використано нечесну
підприємницьку практику, що також
тягне за собою визнання правочину
недійсним. Умови кредитного договору є
несправедливими, суперечать принципу
добросовісності, наслідком якого є
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду позивача. Крім
того, мінімальний щомісячний розмір
платежу не відповідає процентній
ставці по договору. Позивач вважає, що
банк навмисно ввів його в оману, що є
підставою для визнання правочину
недійсним. Просив визнати недійсним
кредитний договір № 2007-141-М від 28.11.2007
року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк»
та ОСОБА_1

ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ПАТ
КБ «Приватбанк» про визнання договору
поруки припиненим, в якому посилається
на те, що він є поручителем за
виконання ОСОБА_1 обов'язків за
кредитним договором № 2007/141/М від 28.11.2007
року. В договорі поруки не зазначено
строк для заявлення вимоги до
поручителя Оскільки відповідно до
кредитного договору п. 2.3.3 банк набув
право на повернення кредиту достроково
(останній платіж 23.10.2009 року),
поручитель звільняється від
відповідальності за зобов'язаннями
щодо забезпечення повернення кредиту.
Просив визнати договір поруки № 2007-141-М
від 28.11.2007 року припиненим.

Ухвалою суду від 12 серпня 2013 року до
участі у справі в якості третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги на
предмет спору була залучена ОСОБА_4, яка
звернулася із позовом до ПАТ КБ
«Приватбанк», ОСОБА_1 про визнання
недійсними кредитного договору та
договору поруки. У своєму позові ОСОБА_4
посилається на те, що 28.11.2007 року між її
чоловіком та ПАТ КБ «Приватбанк» було
укладено договір поруки, за яким її
чоловік повинен відповідати за
зобов'язаннями ОСОБА_1 по кредитному
договору № 2007-141-М від 28.11.2007 року. Про
укладання договору поруки ні чоловік,
ні банк її не повідомили, чим порушили
її права. Вважає кредитний договір
недійсним у зв'язку із відсутністю у
сторін договору на момент його
укладання індивідуальної ліцензії
Нацбанку України, яка б дозволяла
використовувати відповідачу іноземну
валюту як засіб платежу при виконанні
своїх зобов'язань за кредитним
договором. У зв'язку із недійсністю
кредитного договору вважає, що і
договір поруки є недійсним Просила
визнати недійсним кредитний договір №
2007-141-М, укладений між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_1 28 листопада 2007
року та визнати недійсним договір
поруки № 2007-141-М, укладений між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_2 29 листопада 2007
року.

Представник позивача ПАТ КБ
«Приватбанк» у судовому засіданні
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, просив задовольнити. У
задоволенні зустрічних позовів просив
відмовити. Суду пояснив, що договори
поруки та кредитний договір не можуть
бути визнані недійсним, оскільки
відповідають нормам закону. Крім того,
просив застосувати строк позовної
давності до вимог а зустрічним позовом.

Представник ОСОБА_1 у судовому
засіданні позовні вимоги ПАТ КБ
«Приватбанк» не визнала. Суду пояснила,
що розрахунок заборгованості за
кредитним договором не відповідає
реальним обставинам. В розрахунку не
зазначено у повному обсязі та в дійні
строки суми внесених ОСОБА_1 платежів, а
також внесено суми заборгованості по
відсотках, яких не повинно бути.
Нарахування пені в доларах США не
відповідає законодавству і в
розрахунку не зазначено списання 81,31
доларів США, а тому виставлена пеня в
розмірі 40911,39 доларів США не підлягає
врахуванню. Також банк не мав права в
односторонньому порядку підвищувати
процентну ставку до 32%. Крім того,
стягнення сум, строк виплати яких не
настав, без вимоги про дострокове
розірвання кредитного договору є
неправомірним. Неправомірне посилання
банку лише на долари США у предметі
кредитного договору зумовило те, що
при вчиненні правочину позичальником
була зроблена помилка щодо обставин,
які мають істотне значення для нього.
Просила у задоволенні позову ПАТ КБ
«Приватбанк» відмовити, зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Представник ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у судове
засідання з'явився, позовні вимоги ПАТ
КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 не визнав.
Зустрічні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «А-Банк» у
судове засідання не з'явився.
Повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги первісного позову
підлягають частковому задоволенню,
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 та позовні вимоги ОСОБА_4
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 28 листопада 2007
року між позивачем та відповідачем
ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір № 2007-141-М, відповідно до якого
банк надав відповідачу кредит у
розмірі51930 доларів США, зі сплатою
відсотків за користування кредитними
коштами у розмірі 16,00% на рік на суму
залишку заборгованості. Термін повного
погашення кредиту - 23 листопада 2012 року.

28.11.2007 року між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 було укладено
договір поруки в забезпечення
виконання ОСОБА_1 зобов'язань за
кредитним договором № 2007-141-М від 28.11.2007
року.

20.10.2010 року між позивачем та
відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був
укладений договір поруки № 167 від
20.10.2010 року у забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором №
2007-141-М від 28.11.2007 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

ОСОБА_1 порушував умови кредитного
договору в частині своєчасної сплати
за договором, у зв'язку із чим виникла
заборгованість за кредитним договором
№ 2007-141-М від 28.11.2007 року станом на
08.07.2011 року у розмірі 55404,27 доларів США,
яка складається з наступного: 38329,18
доларів США - заборгованості за
кредитом, 12983,70 доларів США -
заборгованість по процентам за
користування кредитом. Враховуючи те,
що заявлені позивачем вимоги частково
підтверджуються матеріалами справи,
інших доказів на їх підтвердження
надано не було, суд вважає позовні
вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» такими, що
підлягають частковому задоволенню в
частині стягнення солідарно з ОСОБА_1
та ОСОБА_2 на користь Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором № 2007-141-М від 28.11.2007
року у розмірі 55379,18 доларів США що
еквівалентно 441372 грн. 03 коп. та в
частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк»
на користь позивача за кредитним
договором № 2007-141-М від 28.11.2007 року у
розмірі 200 грн. В частині стягнення з
відповідачів суми у розмірі 1950 грн. за
надання юридичних послуг та витрат
пов'язаних з оплатою правової допомоги
адвоката та фахівців в галузі права суд
вважає можливим відмовити, оскільки
дані витрати не підтверджені
документально.

Щодо заявлених ОСОБА_1 зустрічних
позовних вимог про визнання договору
про надання правової допомоги
недійсним , суд вважає їх
необґрунтованими за наступних підстав.

ОСОБА_1 не стороною у договорі № 13/11 від
02.07.2009 року про надання правової
допомоги. Даний договір було укладено
між ТОВ «Ел Ті Груп» та ПАТ КБ
«Приватбанк» та у своєму позові він не
зазначив, яким чином даний договір
порушує його права чи охоронювані
законом інтереси. Також ОСОБА_1 не
надав суду доказів фіктивності даного
правочину.

Розглядаючи заявлені ОСОБА_1 зустрічні
позовні вимоги про захист прав
споживача та визнання кредитного
договору недійсним, суд вважає, що
зустрічний позов задоволенню не
підлягає виходячи з наступного.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладанні договору, виборі контрагента
та визначення умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

ОСОБА_1. особисто заповнив анкету-заяву
на отримання кредиту, в якій своїм
підписом засвідчив, що він
ознайомлений з кредитними умовами, а
саме: наявними формами кредитування,
відмінностями між ними, перевагами та
недоліками запропонованих схем
кредитування, форм забезпечення,
строках та відсоткової ставки за
кредитом, орієнтованої сукупної
вартості кредиту та вартості послуг з
оформлення договору про надання
кредиту, валютними ризиками при
отриманні кредиту в іноземній валюті
та інше. 28 листопада 2007 року сторони
підписали кредитний договір, чим
виразили своє волевиявлення. При
підписанні спірного кредитного
договору сторони досягли згоди з усіх
істотних умов договору: мети, суми та
строків кредиту, умов та порядку його
видачі та погашення, видів
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, порядок зміни та припинення
дії договору, відповідальність сторін
за невиконання або неналежне виконання
договору. Спірний договір було
укладено у письмовій формі, сторони
договору мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Представник
позивача у судовому засіданні
підтвердив, що позивач отримав копію
кредитного договору в момент його
підписання, до підписання кредитного
договору ніщо не заважало позивачу
звернутися за правовою допомогою до
фахівця в галузі права для роз'яснення
йому умов договору, весь час до жовтня
2009 року позивач сплачував платежі за
договором у строки та в розмірі,
визначеному у договорі, тобто позивач
визнавав умови кредитного договору. І
тільки у січні 2013 року позивач
звернувся з позовом до суду про
визнання кредитного договору
недійсним

Суд також не може прийняти посилання
позивача як на підставу визнання
кредитного договору недійсним,
порушення банком вимог Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
у п. 23 ст. 1 цього Закону зазначено, що
споживчий кредит - це кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.
Предметом та підставою позову не є
питання ненадання інформації
споживачеві про умови отримання
кредиту, типи процентної ставки,
валютні ризики, процедура виконання
договору тощо, які передують укладанню
договору. Після укладання договору між
сторонами виникли кредитні
правовідносини, тому до спору щодо
виконання цього договору зазначений
Закон не може застосовуватися.

Таким чином, суд не вбачає підстав для
визнання кредитного договору № 2007-141-М,
укладеного між сторонами, недійсним з
підстав порушення відповідачем норм
чинного законодавства та прав
позичальника.

Також суд не вбачає підстав у
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2. визнання договору поруки,
укладеного між ним та Публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «Приватбанк», припиненим виходячи
з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язань
боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Враховуючи те, що порука - це договір, за
яким до зобов'язання основного
боржника додатково приєднується
зобов'язання іншої особи, яка за нього
ручається, тобто порука являється
додатковим зобов'язанням, що може
виникати на підставі договору, суд не
вбачає підстав для визнання припиненим
договору поруки від 28.11.2007, укладеного в
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором № 2007-141-М від 28.11.2007
року, оскільки як встановлено у
судовому засіданні та підтверджується
матеріалами справи кредитний договір
№ 2007-141-М від 28.11.2007 року укладений з
дотриманням вимог діючого
законодавства, підстав визнання його
недійсним та припинення виконання
зобов'язань за ним судом встановлено не
було.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовні давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа дізналася або могла
дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦП України
позовні давність застосовується за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення судом рішення, а відповідно
до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у справі, є
підставою для відмови у позові.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» подав
до суду заяву про застосування строку
позовної давності відносно зустрічних
позовних вимог, яку суд вважає можливим
задовольнити, оскільки ОСОБА_2 , як
поручителю, було відомо про
невиконання зобов'язань ОСОБА_1 за
кредитним договором № 2007-141-М від 28.11.2007
року, що вбачається з його позовної
заяви, однак до суду із позовом про
визнання договору поруки припиненим
він звернувся тільки у лютому 2013 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 суд
відмовляє у їх задоволенні виходячи з
наступного.

Згідно п. 1.2 Кредитного договору №
2007-141-М від 28.11.2007 року сума кредиту
становить 51930 доларів США.

Згідно з п. 2 ст. 533 ЦК України якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається з офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з п. 3 ст. 533 ЦК України
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Статтею 19 Закону України «Про банки та
банківську діяльність» передбачено, що
банк має право здійснювати банківську
діяльність тільки після отримання
банківської ліцензії, банківська
ліцензія надається Національним
банком України.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про
банки та банківську діяльність» на
підставі банківської ліцензії банки
мають право здійснювати операції з
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик.

Як встановлено у судовому засіданні та
підтверджується матеріалами справи 04
грудня 2001 року відповідачу
Національним банком України видано
банківську ліцензію № 22 на право
здійснювати банківські операції, в
тому числі щодо залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України, та письмовий
Дозвіл № 22-3 від 21 вересня 2009 року на
право здійснювати операції з валютними
цінностями.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» Національний банк України
видає індивідуальні та генеральні
ліцензії на здійснення валютних
операцій, які підпадають під режим
ліцензування згідно з цим Декретом.
Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам та іншим фінансовим
установам України, національному
оператору поштового зв'язку на
здійснення валютних операцій, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання. Індивідуальні ліцензії
видаються резидентам та нерезидентам
на здійснення разової валютної
операції на період, необхідний для
здійснення такої операції.

Відповідно до п. 5.3. Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 17 липня 2001 року за № 275, письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій згідно з Декретом Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19.02.1993 року за № 15-93.

Відповідно до п. «в» ч. 4 Декрету
індивідуальні ліцензії видаються на
операції з надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Оскільки чинним
законодавством не встановлені будь-які
обмеження чи вимоги щодо сум та
термінів кредитів в іноземній валюті,
які надаються або залучаються
резидентами України, банк не має
зобов'язань щодо отримання
індивідуальних ліцензій Національного
банку України для надання кредитів в
іноземній валюті, висновок позивача
про обов'язковість отримання банком
або позичальником індивідуальної
ліцензії для кредитування в іноземній
валюті незалежно від сум та термінів
грошових коштів, які надаються банком,
суперечить положенням ст. 19
Конституції України за якими правовий
порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Відповідно до п. 2.3. вищевказаного
Положення за умови отримання
письмового дозволу Національного
банку України банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями по залученню та розміщенню
іноземної валюти на валютному ринку
України.

Згідно з п. 1.5. Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою
Національного банку України від 14.11.2004
року № 483, використання іноземної
валюти на території України платежу як
засобу без ліцензії дозволяється якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк.

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійним.

Суд не вбачає підстав для визнання
кредитного договору № 2007/141/М від 28.11.2007
року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«Приватбанк» та договору поруки,
укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«Приватбанк» недійсними, оскільки
позивачем у судовому засіданні не було
надано жодних доказів на підтвердження
того, що відповідач при укладанні
вищевказаного кредитного договору не
мав відповідного дозволу (ліцензії).
Крім того, факт того, що ОСОБА_1 свідомо
звернувся до банку з метою отримання
кредиту саме в іноземній валюті,
повністю розумів свої права та
обов'язки, правові наслідки у разі
невиконання або неналежного виконання
зобов'язань за договором та
погоджувався з ними, підтверджується
умовами кредитного договору № 2007/141/М
від 28.11.2007 року, підписаного позивачем
добровільно.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
підлягають стягненню солідарно з
відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» на користь Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» судові витрати у
розмірі 1820 грн.

Керуючись ст. ст. 227, 257, 261, 267, 525, 526, 533, 553,
559, 627, 638 ЦК України, ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів», ст. ст. 19,
47 Закону України «Про банки та
банківську діяльність», ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», Декретом Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», ст.ст.11, 15, 27, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
користь Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором № 2007-141-М від 28.11.2007
року у розмірі 55379,18 доларів США що
еквівалентно 441372 грн. 03 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк» на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
№ 2007-141-М від 28.11.2007 року у розмірі 200
грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» на користь Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» судові витрати у
розмірі 1820 грн.

В іншій частині позову відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання договору про
надання правової допомоги недійсним -
відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання договору
поруки припиненим - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
визнання недійсним кредитного
договору та договору поруки -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк, з дня проголошення
рішення, апеляційної скарги.

Суддя
С.Г. Зосименко