У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Коротуна В.М.,Ступак О.В.,Попович
О.В.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Будьоннівської у м. Донецьку районної
ради про визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне
рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 21 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 21 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом.

Заочним рішенням Будьоннівського
районного суду м. Донецька від 21
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 21 травня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими судовими
рішеннями, ОСОБА_6 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просила скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 28 грудня 1999 року
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у
зареєстрованому шлюбі, але ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7 помер (а.с. 15, 17).

Статтями 1216-1218 ЦК України передбачено,
що спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті. За нормами частини 1 статті
1220 ЦК України спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлою.

ОСОБА_7 склав заповіт, який посвідчено 21
травня 2003 року державним нотаріусом
Дев'ятої Донецької державної
нотаріальної контори, згідно з яким все
належне йому майно та житловий будинок
з надвірними спорудами, розташований
по АДРЕСА_1, він заповідає ОСОБА_6

Постановою нотаріуса ОСОБА_6
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
житловий будинок по АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6
зазначала, що відмова нотаріуса є
незаконною, а право власності на
вказаний вище житловий будинок
належить їй як спадкоємцю чоловіка
ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
ОСОБА_7 за життя не набув права
власності на житловий будинок із
надвірними спорудами, а відтак до
складу спадщини право власності на це
майно не входить.

Однак із такими висновками суду
повністю погодитися не можна, оскільки
вони не відповідають закону та не
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті. З
огляду на це, належність спадкодавцю
права власності на житловий будинок
визначається за законодавством, чинним
на час його виникнення.

У 1980 році порядок набуття права
власності регулювався Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948
року «Про право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» (далі - Указ), що був визнаний
таким, що втратив чинність, Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 22
лютого 1988 року № 8502-ІІ, та прийнятою
відповідно до Указу від 26 серпня 1948
року постановою Ради Міністрів СРСР
від 26 серпня 1948 року «Про порядок
застосування Указу Президії Верховної
Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про
право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» (далі - Постанова), які,
зокрема, визначали умови та правові
наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу кожен
громадянин і кожна громадянка мали
право купити або збудувати для себе на
праві особистої власності жилий
будинок на один або два поверхи з
числом кімнат від однієї до п'яти як у
місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови передбачалося, що
земельні ділянки для будівництва
індивідуальних жилих будинків
відводяться за рахунок земель міст,
селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Таким чином за Указом і Постановою
підставою виникнення права власності
на жилий будинок був факт збудування
ним його з додержанням вимог цих актів
законодавства. Ці правові акти не
пов'язували виникнення права власності
на житловий будинок із проведенням
його реєстрації.

Інструкцію про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
затверджено Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Відповідно до пунктів 6, 7 цієї
Інструкції підлягали реєстрації всі
будинки і домоволодіння, у тому числі
належні громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі правовстановлюючих
документів, перелік яких містився у
Додатку № 1 до Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 Додатку № 1
правовстановлюючим документом на
житловий будинок, збудований після
видання Указу від 26 серпня 1948 року, є
затверджений виконавчим комітетом
місцевої ради народних депутатів акт
державної комісії про прийняття
будинку в експлуатацію.

Рішенням виконкому Ларінської
селищної ради депутатів
Пролетарського району м. Донецька від 16
вересня 1973 року № 18 ОСОБА_7 передано
земельну ділянку для індивідуального
будівництва житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1, площею 600 кв.
м (а.с. 5).

Зазначене домоволодіння було
інвентаризоване на ім'я ОСОБА_7 станом
на 25 серпня 1987 року (а.с. 80). Із технічної
документації на житловий будинок по
АДРЕСА_1 вбачається, що його було
збудовано у 1980 році.

Враховуючи викладене суд першої
інстанції належним чином не
обґрунтував свого висновку про те, що
житловий будинок по АДРЕСА_1 є
самочинним будівництвом, та
неправильно застосував до вирішення
справи статті 317, 331 ЦК України, адже
питання про набуття ОСОБА_7 права
власності на житловий будинок,
збудований ним у 1980 році, має
вирішуватися відповідно до чинного на
той час законодавства.

Також судом не було надано оцінки акта
від 14 січня 1980 року, скріпленого
печаткою виконкому Ларінської
селищної ради народних депутатів,
згідно з яким житловий будинок по
АДРЕСА_1, площею 600 кв. м визнано
придатним для проживання (а.с 6).

Апеляційний суд у порушення вимог,
встановлених статтями 303, 315 ЦПК
України, належним чином не перевірив
рішення суду першої інстанції на
предмет його законності та
обґрунтованості.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили всіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відтак судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
визначених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Особливості визначення територіальної
підсудності в районі проведення
антитерористичної операції
встановлюються положеннями Закону
України «Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції» (далі - Закон).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону у
зв'язку з неможливістю здійснювати
правосуддя окремими судами в районі
проведення антитерористичної операції
змінити територіальну підсудність
судових справ, підсудних розташованим
в районі проведення антитерористичної
операції таким судам, та забезпечити
розгляд цивільних справ, справ про
адміністративні правопорушення,
підсудних місцевим загальним судам,
розташованим в районі проведення
антитерористичної операції,
адміністративних справ, підсудних
місцевим загальним судам як
адміністративним судам, апеляційним
судам, розташованим в районі
проведення антитерористичної
операції, - місцевими загальними
судами, апеляційними судами, що
визначаються головою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Розпорядженням голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 2 вересня 2014 року № 27/0/38-14 «Про
визначення територіальної підсудності
справ» передбачено зміну
територіальної підсудності цивільних
справ, підсудних Будьоннівському
районному суду м. Донецька,
та визначено, що такі справи підсудні
Красноармійському міськрайонному суду
Донецької області.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Заочне рішення Будьоннівського
районного суду м. Донецька від 21
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 21 травня 2014
року скасувати, справу передати до
Красноармійського міськрайонного суду
Донецької області на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик