Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Ірокс», ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
ОСОБА_6, відділ державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції, про
визнання права власності, витребування
майна з чужого володіння, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 05 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 04 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом до
відповідачів та враховуючи уточнення
позовних вимог, просив визнати за ним
право власності на квартиру АДРЕСА_2,
площею 63 кв.м, витребувати вказану
квартиру з володіння ОСОБА_5 на його
користь.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначив, що 28 листопада 2006 року
між ним та Закритим акціонерним
товариством «Ірокс» (далі - ЗАТ «Ірокс»)
укладено договір пайової участі у
будівництві житла із замовленням та
безпосереднім фінансуванням
двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 63 кв.м, що розташована
на другому поверсі. Внаслідок
обладнання магазину у приміщенні
цокольного поверху відповідачем було
змінено нумерацію квартир, внаслідок
чого квартирі, яка йому була передана
за актом приймання-передачі, присвоєно
номер АДРЕСА_2. Незважаючи на те що
вищевказаний договір був чинним,
відповідач неправомірно передав
спірну квартиру ОСОБА_4, яка в
подальшому подарувала її своїй дочці,
проте рішенням апеляційного суду
Львівської області від 06 грудня 2013 року
було визнано частково недійсним
договір про участь у будівництві,
укладений між ЗАТ «Ірокс» та ОСОБА_4, в
частині внесення змін до договору,
згідно з яким було змінено нумерацію
квартири АДРЕСА_2 на спірну квартиру №
АДРЕСА_2.

Враховуючи наведене, відповідно до
вимог ст. ст. 330, 392, 388 ЦК України просив
позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 березня 2014
року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 04 червня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 05 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 04 червня 2014
року, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 28 листопада 2006
року між ЗАТ «Ірокс» та ОСОБА_3 укладено
договір пайової участі у будівництві
житла із замовленням та безпосереднім
фінансуванням останнім двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 63
кв.м, що розташована на другому поверсі.

13 березня 2007 року на виконання умов
договору позивачем на рахунок ЗАТ
«Ірокс» було внесено кошти в розмірі 200
124 грн, а 14 березня 2007 року між
зазначеними сторонами було підписано
акт приймання-передачі квартири
АДРЕСА_1.

Згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи від
17 серпня 2010 року двокімнатна
квартира АДРЕСА_1 на другому поверсі
житлового будинку на даний час стала
двокімнатною квартирою № АДРЕСА_2 на
третьому поверсі житлового будинку.
Даним висновком встановлено, що
внаслідок влаштування магазину в
колишньому цокольному поверсі (на
даний час на першому поверсі) змінилась
нумерація квартир та поверховість
будови.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 червня 2009 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 19 липня 2010 року, задоволено позов
ОСОБА_4 та визнано за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_2.

19 серпня 2009 року ОСОБА_4 подарувала
спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 23 вересня 2013 року
ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову
про визнання недійсним договору
дарування спірної квартири.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 06 грудня 2013 року
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 23 вересня 2013 року в
частині визнання договору дарування
квартири АДРЕСА_2, укладеного між
дарувальником ОСОБА_4 та
обдарованою ОСОБА_5, залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 березня 2014
року рішення апеляційного суду
Львівської області від 06 грудня 2013 року
залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що є рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 червня 2009 року, що
набрало законної сили, яким визнано
право власності ОСОБА_4 на спірну
квартиру, а тому ОСОБА_5 правомірно на
підставі договору дарування набула
право власності на дане житло, а тому
воно не може бути вилучено з її
володіння.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала право його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:

було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

З аналізу вказаних вище правових норм
можна зробити висновок, що позивачем за
позовом про витребування майна може
бути лише власник цього майна або
особа, що отримала це майно у
володіння.Отже, встановивши фактичні
обставини справи, дослідивши надані
сторонами докази в сукупності, суди
дійшли правильного висновку, що спірне
майно не може бути витребуване у
відповідача ОСОБА_5 в порядку ст. 388 ЦК
України, оскільки остання правомірно
на підставі договору дарування набула
право власності на спірну квартиру,
позивач ОСОБА_3 не є власником спірної
квартири, а договір про пайову участь
та акт приймання - передачі даної
квартири не є правовстановлюючими
документами.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його
здійсненні.Перевіривши доводи
касаційної скарги та дослідивши
матеріали справи, колегія суддів суду
касаційної інстанції дійшла висновку
про відхилення касаційної скарги та
залишення без змін рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 05 березня 2014 року та ухвали
апеляційного суду Львівської області
від 04 червня 2014 року, оскільки судові
рішення законні та обґрунтовані, а
доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права. Відповідно до ч. 1
ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Керуючись ст.
ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справу х в а л и л а:Касаційну скаргу
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 04 червня 2014 року залишити
без змін.Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова