Справа № 372/1085/13 Головуючий у І
інстанції Мостовий Р.П.Провадження №
22-ц/780/4409/14 Доповідач у 2
інстанції ГолубКатегорія 58
УХВАЛА

Іменем України

24 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Таргоній
Д.О., Приходька К.П.

за участю секретаря: Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
заочне рішення Обухівського районного
суду Київської області від 12 червня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року позивачі
звернулися до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що в результаті
дорожньо-транспортної пригоди, що
сталася 09 липня 2004 року з вини
відповідача в якій загинули діти
позивачів було завдано позивачам
матеріальну та моральну шкоду, яка до
цього часу не відшкодована
відповідачем.

Враховуючи викладене, позивачі
просили стягнути з відповідача на
користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в
розмірі 72 683 грн. та моральну шкоду в
розмірі 300 000 грн. та на користь ОСОБА_3
матеріальну шкоду в розмірі 36 500 грн. та
моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

Заочним рішенням Обухівського
районного суду Київської області від 12
червня 2013 року позов задоволено
повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на
користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в
сумі 72683 грн. та моральну шкоду в сумі
300000 грн., а всього - 372683 (триста сімдесят
дві тисячі шістсот вісімдесят три) грн.
та на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду
в сумі 36500 грн. та моральну шкоду в сумі
300000 грн., а всього - 336500 (триста тридцять
шість тисяч п'ятсот) грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає,
що у зв'язку з тим, що він відбуває
покарання у виправній колонії, яка
знаходиться в Полтавській області він
позбавлений можливості з'являтися в
судові засідання і тим самим не мав
можливості надати суду докази щодо
свого сімейного та матеріального
стану.

На утриманні відповідача перебувають
троє малолітніх дітей, які проживають з
дружиною. Відбуваючи покарання в
Машевській виправній колонії № 9,
відповідач працює на виробництві
колонії, отримує заробітну плату від 200
до 1000 гривень на місяць, з який
адміністрацією колонії стягують на
утримання відповідача в установі
близько 300 - 400 грн. щомісячно у
відповідності до ст. 121 КВК України.

Крім того відповідач зазначає, що в
його власності не має будь-якого
нерухомого майна.

На підставі викладеного в апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просив скасувати заочне
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до вироку Голосіївського
районного суду міста Києва від 10 квітня
2012 року у кримінальній справі № 1-28/12
відповідача ОСОБА_1 визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.
286 КК України та призначено йому
покарання у виді позбавлення волі
строком на 6 (шість) років з
позбавленням права керувати
транспортними засобами строком на 3
(три) роки. Строк відбування покарання
відраховується з 10 квітня 2012 року.

Цим же вироком також було визнано
винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України
громадянина ОСОБА_4 та призначено йому
покарання у виді позбавлення волі
строком на 5 (п'ять) років 6 (шість)
місяців з позбавленням права керувати
транспортними засобами строком на 3
(три) роки. Строк відбування покарання
відраховується з 10 квітня 2012 року та до
цього строку зараховано строк його
перебування під вартою з 22 березня 2012
року по 09 квітня 2012 року включно.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 були задоволені частково, а саме
стягнуто солідарно із засуджених
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь потерпілої
ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 72
683 гривні та моральну шкоду в розмірі 150
000 гривень, а всього 223 683 гривень. На
користь потерпілої ОСОБА_3 матеріальні
збитки у розмірі 36 500 гривень та
моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, а
всього стягнуто 136 500 гривень.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва
від 20 серпня 2012 року вирок
Голосіївського районного суду м. Києва
від 10 квітня 2012 року було залишено без
змін, проте ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 грудня 2012 року вирок
Голосіївського районного суду м. Києва
від 10 квітня 2012 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 20
серпня 2012 року щодо ОСОБА_4 було
скасовано, а справу щодо нього закрито
на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960
року за відсутності в його діянні
складу злочину. Щодо засудженого
ОСОБА_1 вирок було залишено без змін.

За таких обставин, винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК
України є лише ОСОБА_1 і його вина у
загибелі дітей позивачів ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3,
доведена судовими рішеннями.

Враховуючи викладене вище, винність
відповідача у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди,
внаслідок якої було нанесено
матеріальну шкоду позивачам, суд
першої інстанції вважав встановленою і
доведеною у визначеному
законодавством порядку.

Крім того, на думку суду першої
інстанції, окрім завданої матеріальної
шкоди позивачам було завдано і
непоправної моральної шкоди,
документальне підтвердження
заподіяння якої міститься в матеріалах
справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що у зв'язку з смертю
дітей позивачів в
дорожньо-транспортній пригоді
позивачі зазнали сильних
психологічний страждань, а тому дійшов
до висновку про стягнення з
відповідача моральної шкоди на користь
позивачів.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст.61 ЦПК України вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце дії та чи вчинені
вони цією особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

У випадку порушення прав, свобод чи
інтересів, згідно зі ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Позивачі обґрунтували і довели в
судовому засіданні завдання їм
моральної шкоди внаслідок смерті їх
синів. Разом із тим, твердження
відповідача про те, що на його
утриманні перебуває троє
неповнолітніх дітей, забезпечення яких
ускладнене його відбуванням покарання
у колонії не спростовує висновків суду
в частині заподіяння позивачам
моральної шкоди,а може бути лише
підставою для зменшення її розміру.
Однак судова колегія не вбачає підстав
для його зменшення, оскільки доводи
відповідача про відсутність у нього
майна, за рахунок якого можна
виплатити відшкодування є
голослівними і можуть бути перевірені
лише під час проведення виконавчих
дій по примусовому виконанню рішення
суду. Наявність у відповідача дітей
також не може бути підставою для
відмови у задоволенні позову, як про це
просив відповідач в апеляційній
скарзі.

Таким чином доводи апеляційної скарги
не спростовують висновки суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Заочне рішення Обухівського районного
суду Київської області від 12 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: