інстанції - Фоменко І. М.Номер
провадження 22-ц/788/173/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 26
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В., Лузан Л. В.,

за участю секретаря судового засідання
-Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 26 листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» про відшкодування моральної
шкоди,

в с т
а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 26 листопада 2013 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» на користь ОСОБА_3 в рахунок
відшкодування моральної шкоди 9 000 грн.
і на користь держави судовий збір в
сумі 114 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

25 вересня 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що
з 15 жовтня 1979 року по 31 серпня 2009 року
він перебував у трудових відносинах з
ВАТ (нині ПАТ) «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе», звільнений за власним
бажанням в зв'язку з виходом на пенсію.

В травні 2009 року він перебував на
обстеженні та лікуванні в НДІ гігієни
праці та професійних захворювань
Харківського Національного медичного
університету, і йому було встановлено
діагноз професійних захворювань, які
виникли під час роботи газорізальником
у відповідача.

Згідно повідомлення форми П-3 вказаного
інституту та складеного на його
підставі акту розслідування
хронічного професійного захворювання
№65 від 4 червня 2009 року йому
встановлено професійне захворювання:
«Хронічне обструктивне захворювання
легень ІІ-ІІІ стадії, токсико-пилової
етиології у фазі загострення. Емфізема
легень ІІ ступеню. Дискинезія бронхів І
ст. Легенева недостатність ІІ-ІІІ
ступеню. Хронічне легеневе серце,
субкомпенсоване. НК ІІ А ст.
Захворювання професійне.

Хронічна часто рецидивуюча
попереково-крижова радикулопатія з
лівостороннім кореневим синдромом L5-S1;
деформуючий спондильоз; функціональна
нестабільність на рівні L4-L5, L5-S1; стеноз
хребетного каналу з м'язово-тонічним
та алгічним синдромами, з порушенням
опорно-кінетичної функції хребта та
нижніх кінцівок. Захворювання
професійне від тривалого фізичного
перенапруження, вимушеної робочої
пози, частих нахилів тулубу. Наслідки
закритого перелому ліктьового
відростку лівого ліктьового суглобу у
вигляді посттравматичної
згинально-розгинальної контрактури
лівого ліктьового суглобу з больовим
синдромом та помірним порушенням
рухової функції. Закритий перелом VIII-IX-X
ребер.

Нейросенсорна туговухість з значним
ступенем зниження слуху (четверта
ступінь) професійного характеру.

Висновком МСЕК від 04 листопада 2009 року
йому вперше встановлено 60% втрати
професійної працездатності та ІІІ
групу інвалідності внаслідок
професійного захворювання.

При повторних переоглядах, останній
раз 12 жовтня 2011 року, МСЕК не змінювала
ступінь втрати професійної
працездатності та групу інвалідності
внаслідок професійного захворювання.

З 19 серпня по 10 вересня 2013 року він
вдруге перебував на обстеженні та
лікуванні в зазначеному НДІ, де йому
підтверджено зв'язок встановлених
раніше захворювань з умовами праці у
відповідача.

Посилаючись на те, що відповідач,
всупереч вимогам ст. ст. 6, 13 Закону
України «Про охорону праці», не
забезпечив безпечних умов праці на
його робочому місці, просив стягнути з
відповідача на його користь 12 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я у
зв'язку з професійними захворюваннями.

Вирішуючи спір та частково
задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив право позивача на безпечні
умови праці; у зв'язку з отриманням за
час роботи у відповідача професійного
захворювання позивач частково втратив
професійну працездатність, погіршився
його стан здоров'я, в результаті чого
він зазнав моральних страждань.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що з 15
жовтня 1979 року по 31 серпня 2009 року
позивач працював у ВАТ (нині ПАТ)
«Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе»,
звільнений за власним бажанням в
зв'язку з виходом на пенсію (а.с.3-5).

Відповідно до акту про нещасний
випадок на виробництві №167 від 21
листопада 2001 року з ОСОБА_3 16 листопада
2001 року стався нещасний випадок, в
результаті якого позивач травмував
лівий ліктьовий суглоб. Згідно акту про
нещасний випадок на виробництві №148
від 17 серпня 2004 року 12 серпня 2004 року з
ОСОБА_3 стався нещасний випадок на
виробництві, в результаті якого
останній отримав закритий перелом 8-9-10
ребер зліва (а.с.18- 25).

Позивач обґрунтовував заподіяння йому
моральної шкоди наявністю у нього
професійних захворювань.

З 21 квітня по 20 травня 2009 року, з 9 серпня
по 2 вересня 2010 року позивач перебував
на обстеженні та лікуванні в клініці
НДІ гігієни праці та професійних
захворювань Харківського
Національного медичного університету
(а.с.11-12).

Згідно повідомлення про професійне
захворювання №205 від 13 травня 2009 року
за формою П-3 вказаного НДІ та
складеного на його підставі акту № 65
від 04 червня 2009 року розслідування
хронічного професійного захворювання
за формою П-4, ОСОБА_3 було вперше
встановлений основний діагноз:
«Хронічне обструктивне захворювання
легень ІІ-ІІІ стадії, токсико-пилової
етиології у фазі загострення. Емфізема
легень ІІ ступеню. Дискинезія бронхів І
ст. Легенева недостатність ІІ-ІІІ
ступеню. Хронічне легеневе серце,
субкомпенсоване. НК ІІ А ст.
Захворювання професійне.

Хронічна часто рецидивуюча
попереково-крижова радікулопатія з
лівостороннім кореневим синдромом L5-S1;
деформуючий спондильоз; функціональна
нестабільність на рівні L4-L5, L5-S1; стеноз
хребетного каналу з м'язово-тонічним
та алгічним синдромами, з порушенням
опорно-кінетичної функції хребта та
нижніх кінцівок. Захворювання
професійне від тривалого фізичного
перенапруження, вимушеної робочої
пози, частих нахилів тулубу. Наслідки
закритого перелому ліктьового
відростку лівого ліктьового суглобу у
вигляді посттравматичної
згинально-розгинальної контрактури
лівого ліктьового суглобу з больовим
синдромом та помірним порушенням
рухової функції. Закритий перелом VIII-IX-X
ребер.

Нейросенсорна туговухість з значним
ступенем зниження слуху (четверта
ступінь) професійного характеру

Вказаними повідомленням та актом,
картою умов праці позивача
підтверджується, що професійне
захворювання виникло за обставин:
недосконалість технологій,
неефективне використання засобів
індивідуального захисту; причиною
професійного захворювання стало
проведення робіт в умовах підвищених
рівнів виробничого шуму,
загазованості (а.с.7 - 10, 26-29).

За висновком спеціалізованої
фтизіатричної МСЕК м. Суми від 04
листопада 2009 року позивачеві вперше
встановлено 60% втрати професійної
працездатності в зв'язку з професійним
захворюванням та ІІІ групу
інвалідності (а.с.13-14, 45-48).

Згідно актів огляду МСЕК №867 від 27
жовтня 2010 року та №777 від 12 жовтня 2011
року ОСОБА_3 залишено 60% втрати
професійної працездатності та ІІІ
група інвалідності внаслідок
професійного захворювання (а.с.30-37).

При обстеженні та лікування позивача у
НДІ гігієни праці та професійних
захворювань Харківського НМУ з 19
серпня по 10 вересня 2013 року
підтверджена наявність у нього
зазначених професійних захворювань
(а.с.6).

Під час розгляду справи судом першої
інстанції позивач 4 жовтня 2013 року
пройшов черговий огляд МСЕК, довідками
якої про результати визначення ступеня
втрати професійної працездатності у
відсотках, потреби у наданні медичної
та соціальної допомоги та довідкою до
акту огляду МСЕК від 16 жовтня 2013 року
йому підтверджена ІІІ група
інвалідності та 60% втрати професійної
працездатності внаслідок професійного
захворювання (а.с.38).

Згідно пояснення відділення
виконавчої дирекції ФССНВВПЗ України у
м. Суми від 30 жовтня 2013 року компенсація
моральної шкоди ОСОБА_3 з підстав
отриманого під час роботи в ПАТ
«Сумське МНВО ім. Фрунзе» професійного
захворювання не виплачувалась (а.с.65).

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Ст. 173 КЗпП України передбачає, що шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди у
разі, якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

З названої норми права вбачається, що
моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року (зі змінами, внесеними постановою
Пленуму Верховного Суду України від 25
травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин, зокрема, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах, яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України не
відповідає за завдану моральну шкоду,
оскільки Законом України від 23 лютого
2007 року «Про внесення змін до Закону
України № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
який набрав чинності з 30 березня 2007
року, виключена ч. 3 ст. 34 вказаного
Закону, тобто скасовано право
потерпілих на виробництві громадян на
відшкодування їм моральної
(немайнової) шкоди за рахунок Фонду.

Отже, місцевий суд правильно керувався
положеннями ст. 237-1 КЗпП України та
задовольнив позов про відшкодування
моральної шкоди, так як характер
професійного захворювання позивача
дає підстави для висновку про те, що він
морально страждає від його наслідків,
внаслідок цих негативних обставин
змінився спосіб його життя, від нього
вимагаються додаткові зусилля для
організації свого життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Рішення суду узгоджується з
роз'ясненнями, які містяться в рішенні
Конституційного Суду України № 20-рп/2008
від 8 жовтня 2008 року, про те, що
скасування відповідних положень
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» щодо права
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, не порушило саме право
громадян на відшкодування моральної
шкоди, скільки відповідно до ч. 1 ст. 1167
ЦК України, моральна шкода, завдані
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п.
1 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Суд вірно виходив з того, що завдана
позивачу під час виконання ним
трудових обов'язків моральна шкода
підлягає відшкодуванню за рахунок
власника і з підстав, передбачених
цивільним законодавством України.

Посилання відповідача на те, що
позивачеві за роботу в шкідливих
умовах відділення Фонду за рахунок
страхових внесків товариства
здійснило виплату одноразової
допомоги, яка за своєю суттю
компенсувала моральний аспект
страхового випадку, також не
спростовують висновків суду. Отримання
позивачем вказаної виплати не є
підставою для відмови у відшкодуванні
моральної шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я, передбаченого
законом.

Колегія суддів вважає, що позивач,
відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, довів заподіяння йому
моральної шкоди.

Не грунтуються на законі та не
звільняють відповідача від обов'язку
відшкодувати заподіяну позивачеві
моральну шкоду, заподіяну ушкодженням
здоров'я, посилання в скарзі на те, що
вимоги ст. 153 КЗпП України щодо
обов'язку власника або уповноваженого
ним органу забезпечити безпечні умови
праці носять декларативний характер
порівняно з іншими
нормативно-правовими актами з охорони
праці, які допускають наявність певних
рівнів шкідливих умов виробничого
фактору та характеру праці, і позивач
був обізнаний про шкідливі умови праці,
свідомо в них працював, не
звільняючись з роботи, усвідомлюючи
шкідливі наслідки для свого здоров'я.
Вказані обставини не є підставою для
визнання обопільної вини обох сторін в
трудових правовідносинах за настання
шкідливих для здоров'я позивача
наслідків.

Суд першої інстанції зробив вірний
висновок про те, що, незважаючи на
гарантоване державою право вільного
вибору виду діяльності, передбачене ч. 1
ст. 43 Конституції України та абзацом 2
ст. 5-1 КЗпП України, відповідач в силу
ст. 43 Конституції України, ст. ст. 153, 157
КЗпП України, ст. ст. 6, 13 Закону України
«Про охорону праці» зобов'язаний
створити працівнику безпечні умови
праці, які б відповідали
санітарно-гігієнічним нормам та іншим
нормам охорони праці.

Є безпідставними і посилання
відповідача на сплив позовної давності
за вимогами позивача.

До вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством, дійсно
застосовується тримісячний строк
звернення до суду (ст. 233 КЗпП). Однак до
інших вимог про відшкодування
моральної шкоди як вимог, що випливають
з порушення особистих немайнових прав,
строки позовної давності відповідно до
ст. 83 ЦК УРСР (1963 р.) не застосовуються
(п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду
від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди").

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього
Кодексу).

Колегія суддів вважає, що, враховуючи
характер і обсяг моральних страждань,
яких зазнав позивач внаслідок
отриманих професійних захворювань,
стан його здоров'я, а також виходячи з
роз'яснень, які містяться в п. 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», засад розумності, виваженості
та справедливості, у суду першої
інстанції були підстави для стягнення
з відповідача на користь позивача 9 000
грн. в рахунок відшкодування
заподіяної йому моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини
справи та відповідні їм
правовідносини, правильно застосував
правові норми та ухвалив законне і
обґрунтоване рішення, для скасування
чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 26 листопада 2013 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -