Справа № 145/2309/13-ц
Провадження №2/145/63/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"22" січня 2014 р. Тиврівський районний суд
Вінницької області в складі:

головуючого Ратушняка І. О.

за участю секретаря Тихої О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі про стягнення моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в
якому вказує, що з 1990 по 2003 роки вона
працювала вчителькою в Гніванській
середній загальноосвітній школі № 3.

30.03.2001 року під час виконання трудових
обов'язків з нею та іншими десятьма
працівниками школи №3 стався нещасний
випадок, а саме під час прямування на
автобусі з м. Тиврова до м. Гнівані з
огляду художньої самодіяльності, на
них здійснив наїзд автомобіль З АЗ 968МБ
під керуванням ОСОБА_2, внаслідок
даного зіткнення автобус перекинувся,
всі постраждалі були доставлені до
Тиврівської районної лікарні.
Внаслідок даного ДТП вона отримала
струс головного мозку, множинні рвані
рани тім'яної області голови, підвивих
СІ хребця, що підтверджується актом про
нещасний випадок на виробництві форми
Н-1 від 20.06.2001 р. Тривалий час вона
перебувала на лікуванні. Їй
встановлено діагноз - віддалені
наслідки перенесеної поєднаної травми:
струсу головного мозку -з вираженими
вегетативними порушеннями, підвивиху
СІ хребця з порушенням кровообігу в
вєртебро-базіллярному колі.
Ускладнення - Енцефалопатія змішаного
походження
(післятравматично-дисциркуляторна) з
вираженими вестибулярними та
статокінетичними порушеннями з
частими загостреннями, лівобічною
неврологічною симптоматикою,
мнестичними порушеннями, явищами
церебральної ангіопатії з
періодичними вегетативно-судинними
пароксизмами.

16.11.2001 року МСЕК вперше встановила їй
стійку втрату працездатності в
розмірі 40 %.

З пошкодженням здоров'я їй
завдано тяжкі фізичні та глибокі
моральні страждання, оскільки
кардинально змінився звичайний уклад
життя, що вимагає великих зусиль для
організації свого життя й відновлення
здоров'я та значного матеріального
забезпечення. З моменту настання
нещасного випадку відчуває себе
хворою, стала обмежено здатною до
людського потреб, зокрема, обмеженою в
трудовій діяльності. Постійно відчуває
нестерпний головний біль, болі в
ділянці шиї, виражене головокружіння,
постійну нудоту, виражену хиткість при
ходьбі, напади втрати свідомості при
переміні положення тіла, загальну
слабкість, зниження пам'яті, значні
затруднення при перебуванні в
затемненому приміщенні. Все це
перешкоджає нормальному людському
життю.

Факт заподіяння їй моральної шкоди
підтверджується висновком МСЕК, згідно
якого вона - на 40% втратила професійну
працездатність від нещасного випадку
на виробництві. Її працездатність
втрачена в працездатному віці та вона
вже ніколи повністю не відновиться.
Вона систематично лікується в лікарнях
і потребує санаторно-курортного
лікування й медикаментозного
забезпечення та значних матеріальних
витрат.

Щорічно вона проходила медичний
переогляд і МСЕК встановлювала їй
стійку втрату працездатності в розмірі
40 % .

За висновком МСЕК від 13.11.2007 року
їй встановлено стійку втрату
працездатності в розмірі 30 %, після
цього вона щороку переоглядалась і
МСЕК підтверджувало втрату
працездатності в зазначеному розмірі.

12.01.2012 року МСЕК встановила їй стійку
втрату працездатності в розмірі 30% та
третю групу інвалідності безстроково .

Відповідно до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності " від
23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ відповідач
здійснює повноваження щодо
нарахування, встановлення, перерахунку
та виплати страхових виплат по
відшкодуванню шкоди здоров'ю
громадянам внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Згідно ст.ст. 21, 28, 34 Закону № 1105-ХІУ (в
редакції, що діяла на момент первісного
встановлення стійкої втрати
працездатності) у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний
виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди;
відшкодування здійснюється у вигляді
одноразової страхової виплати
незалежно від І інших видів страхових
виплат; сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку; при
цьому сума страхової виплати не може
перевищувати двохсот розмірів
мінімальної заробітної плати,
встановленої на день виплати,
незалежно від будь-яких інших
страхових виплат.

Право застрахованої особи на отримання
страхових виплат (в тому числі
відшкодування моральної шкоди) виникає
під час дії законодавчих актів, які
встановлювали право на отримання цих
виплат.

Виходячи з того, що право на
відшкодування моральної шкоди у неї
виникло 16.11.2001 року (перший огляд МСЕК),
дія Закону України «Про державний
бюджет на 2008 рік», яким внесені зміни в
Закон України № 1105-XIV щодо припинення
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
моральної (немайнової) шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку з 1 січня 2008 року» на дані
правовідносини не поширюється.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що
встановлення Законом №1105-ХІУ обов'язку
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків відшкодувати
моральну шкоду є засобом реалізації
потерпілим гарантованого державою
усім застрахованим громадянам
забезпечення прав у страхуванні від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання (стаття 3).
Конституційний Суд України дійшов
висновку, що правова норма, викладена у
частині третій статті 34 Закону № 1105-XIV,
яка передбачає обов'язок Фонду
відшкодовувати працівникам моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну умовами
виробництва, яка не спричинила втрати
потерпілим професійної
працездатності, за своїм характером є
спеціальною і стосується окремого
випадку. Зазначене положення частини
третьої статті 34 Закону не позбавляє
застрахованого працівника, який
втратив професійну працездатність,
права на відшкодування
моральної(немайнової) шкоди,
заподіяної умовами виробництва, і не
виключає обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
відшкодовувати моральну шкоду,
заподіяну умовами виробництва, у
випадках тимчасової чи стійкої втрати
потерпілим професійної
працездатності.

У відповідності з п. 9 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.03.1995
року розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає -
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану тощо. У випадках,
коли межі відшкодування моральної
шкоди визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи.

Оскільки сума страхової виплати за
моральну шкоду не може перевищувати
двохсот розмірів мінімальної
заробітної плати, встановленої на день
виплати і саме рішенням суду має бути
визначений розмір моральної шкоди,
тому свій обрахунок вона здійснила,
покладаючись на мінімальну заробітну
плату, яка на 01.01.2013 року становить 1147,00
грн. відповідно до Закону України «Про
державний бюджет на 2013 рік».

100% втрати працездатності становить 229
400,00 грн. (1147,00 х 200 мін. заробітних плат).

Оскільки її працездатність була
втрачена на 40% та її відновлення не
можливе, розмір моральної шкоди вона
оцінює в 91 760,00 грн. (1147,00 грн. х 200 мін.
заробітних плат) х 40% = 91 760,00 грн.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в аналізі судової практики у
справах про відшкодування моральної
шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням
здоров'я під час виконання трудових
обов'язків від 01.09.2011 року визначив, що
потерпілі мають право на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду
соцстраху, якщо стійку втрату
працездатності у зв'язку з травмою на
виробництві або професійним
захворюванням вперше встановлено у
період із 1 квітня 2001 року по 31 грудня 2005
року, тобто під час дії законодавчих
актів, які надавали потерпілим таке
право.

В рішенні Конституційного Суду від 9
липня 2002 року у справі № 15-рп/2002
встановлено, що із змісту частини
другої статті 124 Конституції України
щодо поширення юрисдикції на всі
правовідносини, що виникають у державі,
випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням. Суб'єктами таких
правовідносин можуть бути громадяни,
іноземці, особи без громадянства,
юридичні особи та інші суб'єкти цих
правовідносин. Зазначена норма, як і
інші положення Конституції України, не
містить застереження щодо
допустимості судового захисту тільки
після досудового врегулювання спору та
неприпустимості здійснення правосуддя
без його застосування. Право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.

Згідно підпункту 3 пункту 1 ст. 268
Цивільного кодексу України позовна
давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

Просить стягнути з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у
Шаргородському районі Вінницької
області на її користь кошти в розмірі 91
760,00 (дев'яносто одна тисяча сімсот
шістдесят) гривень в порядку
відшкодування моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я на
виробництві.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримала, просить позов задоволити з
підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Лимар А.В.
позов не визнав, просить в задоволенні
позову відмовити, оскільки позивачка
пропустила строк позовної давності.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України
акти, цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю.

Відповідно до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності " від
23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ відповідач
здійснює повноваження щодо
нарахування, встановлення, перерахунку
та виплати страхових виплат по
відшкодуванню шкоди здоров'ю
громадянам внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Відповідно до ст. 34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності " від
23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ визначено, що
сума страхової виплати за моральну
шкоду не може перевищувати двохсот
розмірів мінімальної заробітної плати,
встановленої на день виплати і саме
рішенням суду має бути визначений
розмір моральної шкоди, тому свій
обрахунок вона здійснила, покладаючись
на мінімальну заробітну плату, яка на
01.01.2013 року становить 1147,00 грн.
відповідно до Закону України «Про
державний бюджет на 2013 рік».

Згідно ст.ст. 21, 28, 34 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" №
1105-ХІУ (в редакції, що діяла на момент
первісного встановлення стійкої
втрати працездатності) у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний
виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди;
відшкодування здійснюється у вигляді
одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат; сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку; при
цьому сума страхової виплати не може
перевищувати двохсот розмірів
мінімальної заробітної плати,
встановленої на день виплати,
незалежно від будь-яких інших
страхових виплат.

Законом України «Про державний бюджет
України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року
№-3235-1У зупинено на 2006 рік дію абзацу 4
ст.1 Закону № 1105-ХІУ в частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей,
підпункту «е»пункту 1 частини 1 ст.21,
частини 3 ст.28 та частини 3 ст.34 Закону №
1105-ХІУ, а також згідно п.22 ст.71 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року №-489-У,
який набрав чинності з 1 січня 2007 року, з
метою приведення окремих норм законів
у відповідність з цим Законом зупинено
на 2007 рік дію абзацу 4 ст.1 в частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку, підпункту «е»пункту 1 частини 1
ст.21, частини 3 ст.34 Закону № 1105-ХІУ.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України №6-рп 2007р. від 09.07.2007р.; № 10-рп2008
р. від 22.05.2008р.» Конституційний Суд
України дійшов висновку, що законом про
Держбюджет не можна вносити зміни до
інших законів, зупиняти їх дію, чи
скасовувати їх, оскільки з
об'єктивних причин це створює
протиріччя у законодавстві, і як
наслідок скасування та обмеження прав
і свобод людини і громадянина.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року
встановлення Законом № 1105-ХІУ
обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом
реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим
громадянам забезпечення прав у
страхуванні від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання (стаття 3). Правова норма,
викладена у частині третій статті 34
Закону № 1105-XIV, яка передбачає обов'язок
Фонду відшкодовувати працівникам
моральну (немайнову) шкоду,
заподіяну умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності, за своїм
характером є спеціальною і стосується
окремого випадку. Зазначене положення
частини третьої статті 34 Закону не
позбавляє застрахованого працівника,
який втратив професійну
працездатність, права на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної умовами виробництва, і не
виключає обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
відшкодовувати моральну шкоду,
заподіяну умовами виробництва, у
випадках тимчасової чи стійкої втрати
потерпілим професійної
працездатності.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.03.1995
року розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану тощо. У випадках,
коли межі відшкодування моральної
шкоди визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в аналізі судової практики у
справах про відшкодування моральної
шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням
здоров'я під час виконання трудових
обов'язків від 01.09.2011 року визначив, що
потерпілі мають право на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду
соцстраху, якщо стійку втрату
працездатності у зв'язку з травмою на
виробництві або професійним
захворюванням вперше встановлено у
період із 1 квітня 2001 року по 31 грудня 2005
року, тобто під час дії законодавчих
актів, які надавали потерпілим таке
право.

Рішенням Конституційного Суду від 9
липня 2002 року у справі № 15-рп/2002
встановлено, що із змісту частини
другої статті 124 Конституції України
щодо поширення юрисдикції на всі
правовідносини, що виникають у державі,
випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням. Суб'єктами таких
правовідносин можуть бути громадяни,
іноземці, особи без громадянства,
юридичні особи та інші суб'єкти цих
правовідносин. Зазначена норма, як і
інші положення Конституції України, не
містить застереження щодо
допустимості судового захисту тільки
після досудового врегулювання спору та
неприпустимості здійснення правосуддя
без його застосування. Право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1
з 1990 по 2003 роки працювала вчителькою в
Гніванській середній загальноосвітній
школі № 3.

30.03.2001 року під час виконання трудових
обов'язків, прямуючи автобусом з смт
Тиврова до м. Гнівані з огляду
художньої самодіяльності, на неї та
інших десятьох працівників школи №3
здійснив наїзд автомобіль ЗАЗ 968 МБ під
керуванням ОСОБА_2

Внаслідок даного ДТП позивачка
отримала струс головного мозку,
множинні рвані рани тім'яної області
голови, підвивих СІ хребця, що
підтверджується актом про нещасний
випадок на виробництві форми Н-1 від
20.06.2001 р. (а.с.8-9).

Тривалий час вона перебувала на
лікуванні. Їй встановлено діагноз -
віддалені наслідки перенесеної
поєднаної травми: струсу головного
мозку -з вираженими вегетативними
порушеннями, підвивиху СІ хребця з
порушенням кровообігу в
вєртебро-базіллярному колі.
Ускладнення - Енцефалопатія змішаного
походження
(післятравматично-дисциркуляторна) з
вираженими вестибулярними та
статокінетичними порушеннями з
частими загостреннями, лівобічною
неврологічною симптоматикою,
мнестичними порушеннями, явищами
церебральної ангіопатії з
періодичними вегетативно-судинними
пароксизмами (а.с.25-29).

16.11.2001 року МСЕК вперше встановила їй
стійку втрату працездатності в
розмірі 40 %.

З пошкодженням здоров'я їй
завдано тяжкі фізичні та глибокі
моральні страждання, оскільки
кардинально змінився звичайний уклад
життя, що вимагає великих зусиль для
організації свого життя й відновлення
здоров'я та значного матеріального
забезпечення. З моменту настання
нещасного випадку відчуває себе
хворою, стала обмежено здатною до
людського потреб, зокрема, обмеженою в
трудовій діяльності. Постійно відчуває
нестерпний головний біль, болі в
ділянці шиї, виражене головокружіння,
постійну нудоту, виражену хиткість при
ходьбі, напади втрати свідомості при
переміні положення тіла, загальну
слабкість, зниження пам'яті, значні
затруднення при перебуванні в
затемненому приміщені. Все це
перешкоджає нормальному людському
життю.

Факт заподіяння їй моральної шкоди
підтверджується висновком МСЕК, згідно
якого вона - на 40% втратила професійну
працездатність від нещасного випадку
на виробництві. Її працездатність
втрачена в працездатному віці та вона
вже ніколи повністю не відновиться.
Вона систематично лікується в лікарнях
і потребує санаторно-курортного
лікування й медикаментозного
забезпечення та значних матеріальних
витрат.

Щорічно вона проходила медичний
переогляд і МСЕК встановлювала їй
стійку втрату працездатності в розмірі
40 % .

За висновком МСЕК від 13.11.2007 року
їй встановлено стійку втрату
працездатності в розмірі 30 %, після
цього вона щороку переоглядалась і
МСЕК підтверджувало втрату
працездатності в зазначеному розмірі.

12.01.2012 року МСЕК встановила їй стійку
втрату працездатності в розмірі 30% та
третю групу інвалідності безстроково .

Згідно ст.ст. 21, 28, 34 Закону № 1105-ХІУ (в
редакції, що діяла на момент первісного
встановлення стійкої втрати
працездатності) у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний
виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди;
відшкодування здійснюється у вигляді
одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат; сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку; при
цьому сума страхової виплати не може
перевищувати двохсот розмірів
мінімальної заробітної плати,
встановленої на день виплати,
незалежно від будь-яких інших
страхових виплат.

Суд вважає, що позивачка відповідно до
норм Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" від
23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ позивачка
має право на відшкодування моральної
шкоди за рахунок Фонду, оскільки право
застрахованої особи на отримання
страхових виплат (в тому числі
відшкодування моральної шкоди) виникає
під час дії законодавчих актів, які
встановлювали право на отримання цих
виплат.

Виходячи з того, що право на
відшкодування моральної шкоди у неї
виникло 16.11.2001 року (перший огляд МСЕК),
дія Закону України «Про державний
бюджет на 2008 рік», яким внесені зміни в
Закон України № 1105-XIV щодо припинення
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
моральної (немайнової) шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку з 1 січня 2008 року» на дані
правовідносини не поширюється.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що
встановлення Законом № 1105-ХІУ
обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом
реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим
громадянам забезпечення прав у
страхуванні від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання (стаття 3). Конституційний
Суд України дійшов висновку, що правова
норма, викладена у частині третій
статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачає
обов'язок Фонду відшкодовувати
працівникам моральну (немайнову) шкоду,
заподіяну умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності, за своїм
характером є спеціальною і стосується
окремого випадку. Зазначене положення
частини третьої статті 34 Закону не
позбавляє застрахованого працівника,
який втратив професійну
працездатність, права на відшкодування
моральної(немайнової) шкоди,
заподіяної умовами виробництва, і не
виключає обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
відшкодовувати моральну шкоду,
заподіяну умовами виробництва, у
випадках тимчасової чи стійкої втрати
потерпілим професійної
працездатності.

Суд визначає розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди,
враховуючи характер та обсяг
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнала
позивачка, характер немайнових втрат
(їх тривалості, можливості відновлення)
та з урахуванням інших обставин,
зокрема, стан здоров'я потерпілої,
тяжкість вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану.

У випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян,

Суд при вирішенні питання
відшкодування моральної шкоди
виходить з розміру мінімальної
заробітної плати, що діє на час
розгляду справи.

Оскільки ст. 34 Закону № 1105-ХІУ
визначено, що сума страхової виплати за
моральну шкоду не може перевищувати
двохсот розмірів мінімальної
заробітної плати, встановленої на день
виплати і саме рішенням суду має бути
визначений розмір моральної шкоди,
тому суд здійснює обрахунок,
покладаючись на мінімальну заробітну
плату, яка на 01.01.2013 року становить 1147,00
грн. відповідно до Закону України «Про
державний бюджет на 2013 рік».

100% втрати працездатності становить 229
400,00 грн. (1147,00 х 200 мін. заробітних плат).

Оскільки працездатність позивачки
була втрачена на 40% та її відновлення не
можливе, суд вважає, що розмір
моральної шкоди становить 91 760,00 грн.
(1147,00 грн. х 200 мінімальних заробітних
плат) х 40% = 91 760,00 грн.

Суд вважає заперечення відповідача про
відмову в задоволенні позову у зв"язку
із закінченням строків позовної
давності безпідставними, оскільки
відповідно до п. 3 ч.1 ст. 268 Цивільного
кодексу України позовна давність не
поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, ст.ст.19, 55 Конституції України,
ст.ст. 21, 28, 34 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" від
23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ, -

вирішив:

Позов задоволити.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі Вінницької області на користь
ОСОБА_1 кошти в розмірі 91 760,00 (дев'яносто
одна тисяча сімсот шістдесят) гривень в
порядку відшкодування моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я на
виробництві.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана до апеляційного суду Вінницької
області через Тиврівський районний
суд протягом десяти діб з дня
отримання його копії.

Суддя
І.О.Ратушняк