УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Гончара В.П.,

суддів:
Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Олійник А.С., Савченко
В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, до
ОСОБА_6, третя особа - служба у справах
дітей Сімферопольської міської ради,
про припинення права власності на
частку у спільному майні, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського
районного суду м. Сімферополя від 15
травня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 02
вересня 2013 року,

в становила:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, звернулась до
суду з вищевказаним позовом та просила
припинити право власності на 1/4 частини
квартири АДРЕСА_1, яка належить
відповідачу, стягнувши з неї на користь
ОСОБА_6 компенсацію вартості частки
квартири, визнавши за нею право
власності на вказану частку квартири.
Мотивувала вимоги тим, що з 21 серпня 1999
року вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6 21 жовтня 2008 року спірна
квартира приватизована на чотирьох
осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_6 та їх
неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 -
по 1/4 частини на кожного. 12
серпня 2009 року шлюб між сторонами
розірвано та фактично з цього часу
відповідач у вказані квартирі не
проживає. Посилаючись те, що частка
відповідача у спірній квартирі є
незначною, квартира є неподільною та
користування квартирою є неможливим,
позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 15 травня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 02 вересня 2013 року,
позов задоволено. Припинено право
власності ОСОБА_6 на 1/4 частини квартири
АДРЕСА_1, визнавши на цю частку право
власності за ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_6 56 607 грн 25 коп.
вартості 1/4 частини зазначеної
квартири, внесених позивачкою на
депозитний рахунок НОМЕР_1
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Автономній Республійі Крим.
Зобов'язано Територіальне управління
Державної судової адміністрації
України в Автономній Республіці Крим
виплатити з зазначеного депозитного
рахунку ОСОБА_6 56 607 грн 25 коп.,
внесених на нього ОСОБА_3 Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
спірна квартира не може бути поділена у
натурі, спільне користування нею
неможливе та припинення права
власності ОСОБА_6 на 1/4 частини у
спірному майні не завдасть істотної
шкоди інтересам відповідача, оскільки
він має у власності земельну ділянку по
АДРЕСА_4, на якій розташований жилий
будинок, де останній проживає.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна, оскільки суди дійшли їх
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судами встановлено, що з 21 серпня 1999
року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

21 жовтня 2008 року квартира АДРЕСА_1 була
приватизована на чотирьох осіб: ОСОБА_3,
ОСОБА_6 та їх неповнолітніх дітей:
ОСОБА_4 і ОСОБА_5, та перебуває у
власності останніх по 1/4 частини за
кожним.

Квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною
квартирою загальною площею 49 кв. м,
жилою площею 31,2 кв. м.

12 серпня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 розірвано.

ОСОБА_6 на праві власності належить
земельна ділянка площею 0,2422 га,
розташована по АДРЕСА_4.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 02 грудня 2012 року
вселено ОСОБА_6 у спірну квартиру.

ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживає
та фактично проживає у будинку за
адресою: АДРЕСА_4.

Згідно з правилами ст. 365 ЦК України
право власності особи на частку у
спільному майні може бути припинене за
рішенням суду на підставі позову інших
співвласників, якщо: частка є незначною
і не може бути виділена в натурі; річ є
неподільною; спільне володіння і
користування майном є неможливим; таке
припинення не завдасть істотної шкоди
інтересам співвласника та членам його
сім'ї.

Вказана норма ЦК України передбачає
можливість за позовом співвласника
припинити право власності особи на
частку у спільному майні.

Проте право власності на частку у
спільному майні може бути припинене за
наявності будь-якої з обставин,
передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК
України, за умови, що таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї, а
також попереднього внесення позивачем
вартості цієї частки на депозитний
рахунок суду.

Пункт четвертий ч. 1 ст. 365 ЦК насамперед
запроваджений для збереження житлових
прав співвласника. Тому позов про
припинення права на частку у спільному
майні (житлі) не може бути задоволений,
якщо внаслідок припинення права
спільної часткової власності колишній
співвласник та члени його сім'ї будуть
позбавлені житла.

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК
України).

ОСОБА_3 внесла на депозитний рахунок
НОМЕР_1 Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Автономної Республіки Крим кошти у
розмірі 56 607 грн 25 коп.

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України у постанові
від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок», при
неможливості виділу частки будинку в
натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи. Під дійсною вартістю
будинку розуміється грошова сума, за
яку він може бути проданий в даному
населеному пункті чи місцевості. Для її
визначення при необхідності
призначається експертиза. В окремих
випадках суд може, враховуючи
конкретні обставини справи, і при
відсутності згоди власника, що
виділяється, зобов'язати решту
учасників спільної власності
сплатити йому

грошову компенсацію за належну частку
з обов'язковим наведенням відповідних
мотивів. Зокрема, це може мати місце,
якщо частка у спільній власності на
будинок є незначною й не може бути
виділена в натурі чи за особливими
обставинами сумісне користування ним
неможливе, а власник в будинку не
проживає і забезпечений іншою жилою
площею.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР
житлові права охороняються законом, за
винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Проте, суди не взяли до уваги той факт,
що відповідач не забезпечений іншою
жилою площею.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення про задоволення
позову, та апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України,
перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, на вказані вимоги закону
уваги не звернули; залишили поза увагою
посилання позивача як на підставу
позовних вимог на те, що частка
відповідача у спірній квартирі є
незначною, та не перевірили їх; не
звернули уваги на те, що відповідач не
має іншого житла; неповно з'ясували
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, зокрема,
не з'ясували хто є власником будинку, в
якому проживає відповідач, та на якій
підставі відповідач в ньому проживає;
не з'ясували всі обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що судами
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Сімферополя від 15 травня 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 02 вересня 2013
року скасувати, справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.П. Гончар

Судді:

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник

В.О. Савченко