У х в а л а

22 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Касьяна О.П., Ступак О.В., Мостової Г.І.,
Штелик С.П.,розглянувши у судовому
засіданні заяву ОСОБА_6 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 липня 2014 року
у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з позовом, у якому
просило стягнути з ОСОБА_6 27 675 грн 26
коп. заборгованості за кредитним
договором.

На обґрунтування своїх позовних вимог
посилалося на ті обставини, що між
банком та відповідачем укладено
кредитний договір від 27 грудня 2006 року
на суму 8 500 грн зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом із кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Відповідач не виконав взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором,
внаслідок чого утворилась
заборгованість, просило задовольнити
позов.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 20 березня 2014
року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 26 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове, яким позов
ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 27 грудня 2006
року у розмірі 7 603 грн 75 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

24 липня 2014 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ відповідачці та позивачу
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у справі за їх касаційними
скаргами на рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного суду
на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК
України.

28 серпня 2014 року відповідачка подала
заяву про перегляд зазначеної ухвали з
підстав неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявниця зазначає:

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 липня 2013 року у справі про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, якою рішення апеляційного
суду скасовано, а рішення суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову залишено в силі;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 квітня року у справі про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, якою рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
про відмову у задоволенні позову
залишено без змін;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 липня 2011 року у справі про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, якою рішення апеляційного
суду скасовано, а рішення суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову залишено в силі;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
у справі про стягнення заборгованості
за кредитним договором, якою позивачу
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у справі за його
касаційною скаргою на рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду про відмову у
задоволенні позову;

- постанову Верховного Суду України від
19 березня 2014 року у справі №
614цс14.

Разом з тим, слід зазначити, що
постанова Верховного Суду України від
19 березня 2014 року, на яку посилається
заявник як на приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих норм
матеріального права, не входить до
переліку судових рішень, на які може
здійснюватись це посилання, оскільки
вона ухвалена Верховним Судом України
не як судом касаційної інстанції.

На обґрунтування заяви відповідачка
посилається на ті обставини, що судом
касаційної інстанції при вирішенні
подібних спорів неоднаково
застосовані ст. 256, ч.ч. 1, 5 ст. 261, ч. 4 ст. 267
ЦК України, що потягло ухвалення різних
за змістом судових рішень.

Перевіривши доводи заяви, зміст
судових рішень, на які посилається
заявник, та судового рішення, про
перегляд якого подана заява, колегія
суддів дійшла висновку, що справу
потрібно допустити до провадження
Верховного Суду України з таких
підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах потрібно розуміти
такі, де тотожними є предмет спору,
підстави позову, зміст позовних вимог
та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Зі змісту ухвали суду касаційної
інстанції, про перегляд якої подана
заява, вбачається, що суд погодився з
висновками апеляційного суду про те, що
заборгованість за кредитним договором
підлягає стягненню з відповідачки з
межах трирічного строку позовної
давності по кожному простроченому
черговому платежу, а вимоги банку про
стягнення заборгованості, яка існувала
станом на 1 жовтня 2010 року задоволенню
не підлягають за пропуском строку
позовної давності.

При цьому вважав, що доводи апеляційної
скарги про відмову у позові у повному
обсязі за пропуском строку позовної
давності, яка повинна обчислюватися з
дати, указаної на картці, є
безпідставними, оскільки сторони
узгодили в самій заяві погашення
кредиту, що погашення кредиту
здійснюється не в межах строку дії
картки, а щомісячними платежами у
розмірі 7% від залишку заборгованості, а
відтак строк позовної давності
потрібно обчислювати окремо по кожному
простроченому платежу.

Зі змісту ухвали суду касаційної
інстанції від 3 липня 2013 року, на яку
посилається заявник, як на приклад
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
вбачається, що суд касаційної
інстанції погодився з висновками суду
першої інстанції про те, що позивач
пропустив строк позовної давності для
стягнення суми боргу за кредитним
договором з часу закінчення строку дії
платіжної картки, доказів про
продовження строку її дії чи отримання
відповідачем нової картки не надав,
питання про поновлення пропущеного
строку позовної давності не ставив, а
відповідач подав заяву про
застосування цього строку, що є
підставою для відмови у задоволенні
позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Аналогічних висновків суд касаційної
інстанції дійшов, приймаючи судові
рішення і в інших справах, на які
посилається заявник.

Отже, судами касаційної інстанції при
вирішенні подібних спорів відбулося
неоднакове застосування ст. 256, ч. ч. 1, 5
ст. 261, ч. 4 ст. 267 ЦК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що наведені
заявником доводи містять ознаки, які
згідно з вимогами статті 355 ЦПК
України є підставою для перегляду
судових рішень суду касаційної
інстанції, а тому справу потрібно
допустити до провадження Верховного
Суду України.

Керуючись ст.ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

Справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за заявою ОСОБА_6 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2014 року допустити до
провадження Верховного Суду України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.О. Дьоміна О.П.
Касьян Г.І. Мостова О.В. Ступак С.П.
Штелик