Справа № 362/943/14-ц Головуючий у І
інстанції Провадження № 22-ц/780/5292/14
Доповідач у 2 інстанції
БілоконьКатегорія 47
РІШЕННЯ

Іменем України

9 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів Даценка Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Ромашині І.В.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 30 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
правочину недійсним , -

встановила:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про
визнання недійсним правочину -
зобов»язання від 28 лютого 2011 року,
згідно з яким ОСОБА_2 зобов»язалась
виплатити своєму колишньому чоловіку
ОСОБА_1 додатково до компенсації,
передбаченої рішенням Васильківського
міськрайонного суду від 28 лютого 2011
року, 40000 грн.

Позивач зазначає, що цю розписку
відповідача переконав її написати
шляхом обману, погрожуючи, що вказане
рішення суду він скасує в апеляційному
порядку.

Підставою для недійсності цього
правочину позивач зазначив ч.1 ст. 215 та
ч.1 ст. 230 ЦК України, вказавши, що зміст
цього правочину суперечить нормам ЦК
України, оскільки дана розписка є
зобов»язанням, однак не є підставою для
виникнення цивільних прав і обов»язків
згідно з вимогами ст. 11 ЦК України.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 30 липня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним правочин,
оформлений розпискою від 28 лютого 2011
року від імені ОСОБА_2 про зобов»язання
виплатити своєму колишньому чоловіку
ОСОБА_1 додатково до компенсації,
передбаченої рішенням Васильківського
міськрайонного суду від 28 лютого 2011
року, 40000 грн.

На вказане судове рішення відповідач
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
зазначає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального права та просить його
скасувати і ухвалити нове про відмову у
позові.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з п.п.1,3,4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення судового рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувались
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин;, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Цим вимогам закону судове рішення не
відповідає.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Як видно з копії розписки, 28 лютого
2012 року ОСОБА_2 зобов»язалась виплатити
своєму колишньому чоловіку ОСОБА_1,
додатково до компенсації, передбаченої
рішенням Васильківського
міськрайонного суду від 28 лютого 2011
року, 40000 грн., рівними долями по 2000 грн.
щомісячно в термін до 31 жовтня 2012 року,
починаючи з 15 березня 2011 року ( а.с.4).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
оскаржуваний правочин - зобов»язання
було вчинено без належної підстави та в
порушення загальних вимог до
правочину, встановлених ст. 203 ЦК
України, що є підставою для визнання
його недійсності.

Колегія суддів вважає, що таких
висновок суду є помилковим з таких
підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою
поєднання волі та волевиявлення. Воля
сторін полягає в їхній згоді взяти на
себе певні обов'язки, вона повинна бути
взаємною, двосторонньою і спрямованою
на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.

Отже, не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила
пропозицію укласти договір, відповіді
про прийняття пропозиції. Якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини; створення
літературних, художніх творів,
винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі; інші
юридичні факти.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 « Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено.У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

З матеріалів справи вбачається, що між
сторонами рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 28 лютого 2011 року вирішено спір про
поділ майна подружжя ( а.с.5).

На виконання вказаного рішення суду
ОСОБА_2 28 лютого 2011 року склала розписку
про сплату ОСОБА_1 додаткової
компенсації щодо врегулювання
майнового спору подружжя.

Вказана розписка не підтверджує
укладення між сторонами будь-якого
договору та його умов, тому висновок
суду про те, що між сторонами укладено
правочин, не ґрунтується на вимогах
закону, оскільки судом не встановлено
факт укладення між сторонами
будь-якого договору чи іншого
правочину, не встановлено і наявність
інших підстав виникнення зобов»язань,
передбачених ст.11 ЦК України.

За таких обставин, оскільки розписка
від 28 лютого 2011 року про зобов»язання
ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 40000 грн., не є
дією позивача, спрямованою на набуття,
зміну або припинення будь-яких
цивільних прав та обов'язків, тому
колегія суддів вважає, що розписка від
28 лютого 2011 року не є укладеним
правочином, а відтак і не може бути
визнаним недійсним з будь-яких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог , суд першої інстанції
зазначеного не врахував та дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позовних вимог про
визнання правочину недійсним.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л
А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 30 липня 2014 року скасувати та
ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання недійсним
правочину, укладеного 28 лютого 2011 року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: