Семенівський районний суд Полтавської
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2014
547/871/14-ц

провадження у справі № 2/547/269/14

Семенівський районний суд Полтавської
області в складі:

головуючого - судді Халявки В.І.,

при секретарі - Козулі Н.П.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

представників відповідача - Самойленко
О.С.,

Шабали Н.В.,

третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Семенівка
Полтавської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Веселоподільського
сільського споживчого товариства
Семенівської райспоживспілки
Полтавської області, третя особа
ОСОБА_5, про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до
районного суду з позовом, в якому
вказувала, що вона з 2 вересня 2005 року
працювала на посаді продавця магазину
№ 15 Веселоподільського сільського
споживчого товариства в с. Вереміївка
Семенівського району. В період з 18
квітня 2011 року по 28 січня 2014 року вона
перебувала у відпустці по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку. За кілька днів до закінчення
відпустки вона повідомила голову
споживчого товариства про свій намір
приступити до роботи, але їй було
відмовлено в доступі до робочого місця
з тих мотивів, що за нею рахується
заборгованість перед сільпо через
недостачу в магазині за час її роботи
до відпустки. Починаючи з 28 січня 2014
року вона кожного дня виходила на
роботу у споживче товариство, але її до
роботи в магазині № 15 не допускали,
пропонуючи приступити до виконання
обов'язків продавця в іншому
населеному пункті. 13 лютого 2014 року її
звільнили з роботи за прогул за п. 4 ст. 40
КЗпП.

Позивачка просила постановити рішення
про поновлення її на роботі та стягти
заробітну плату за час вимушеного
прогулу у розмірі 7553,02 грн., а також
моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала
свої позовні вимоги та пояснила, що
вона ще до закінчення трирічної
відпустки по догляду за дитиною хотіла
вийти на роботу, але голова правління
заперечувала проти цього. Вона,
позивачка, звернулась зі скаргою до
прокурора Хорольського району і їй
порекомендували звернутися до суду.

Представники відповідача позовні
вимоги не визнали, пояснили, що
розпорядженням голови сільпо було
створено комісію для передачі
товарно-матеріальних цінностей в
магазині під звіт позивачці, але вона
ні 29 січня 2014 року, ні в наступні дні на
роботу не вийшла, в контору споживчого
товариства не з'являлась, пояснення з
приводу допущених прогулів надавати
відмовилась, тому була звільнена з
роботи розпорядженням голови ССТ № 5
від 13 лютого 2014 року.

Третя особа на стороні відповідача
ОСОБА_5 пояснила, що підстав для
задоволення позову немає, бо позивачка
сама відмовилась вийти на робоче місце
29 січня 2014 року та в наступні дні, а
правління ССТ і вона особисто не
перешкоджала ОСОБА_1 приступити до
роботи.

Суд вислухавши пояснення сторін,
дослідивши докази, вважає, що позовні
вимоги слід задовольнити частково з
таких підстав.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 2
вересня 2005 року працювала продавцем
магазина № 15 Веселоподільського
сільського споживчого товариства
Семенівської райспоживспілки. З 18
квітня 2011 року по 28 січня 2014 року ОСОБА_1
перебувала у відпустці по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку та повинна була приступити до
роботи 29 січня 2014 року. Позивачка
повідомила керівника ССТ про свій
намір вийти на своє робоче місце 29
січня 2014 року та працювати продавцем у
магазині № 15.

Через нестачу товарно-матеріальних
цінностей, виявлену в магазині перед
виходом ОСОБА_1 у відпустку по догляду
за дитиною та непогашенням вказаної
недостачі позивачкою протягом
тривалого строку, між нею та
керівництвом ССТ склалися неприязні
стосунки. Позивачці ще до закінчення
відпустки було заявлено, що вона в CCТ
працювати не буде.

29 січня 2014 року ОСОБА_1, маючи намір
приступити до роботи, зранку прийшла до
магазину, однак до роботи фактично не
була допущена. Керівник ССТ не видав
розпорядження про створення
інвентаризаційної комісії, не
організувала ні 29 січня 2014 року, ні в
наступні дні прийом-передачу
матеріальних цінностей по магазину.

ОСОБА_1 виходила на своє робоче місце до
магазину 30 січня та 31 січня 2014 року, але
до роботи не була допущена, тому вже 1
лютого 2014 року поїхала до райцентру та
звернулась за юридичною допомогою до
адвоката.

Встановлено, що правління ССТ
звернулось до профспілкогового
комітету з поданням про дачу згоди на
звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогули,
в якому стверджувалося, що ОСОБА_1 з 29
січня 2014 року не приступила до роботи
після закінчення відпустки та не
надала пояснень з приводу допущених
прогулів.

Рішенням профкому від 13 лютого 2014 року
було дано згоду на звільнення ОСОБА_1 з
роботи за прогул по п. 4 ст. 40 КЗпП.

Розпорядження голови ССТ ОСОБА_5 від 13
лютого 2014 року ОСОБА_1 звільнено з
роботи з 13 лютого 2014 року за п. 4 ст. 40
КЗпП за прогул без поважних причин.

Суд, проаналізувавши пояснення сторін,
дослідивши докази, вважає, що ОСОБА_1 е
скоювала прогулів, бо фактично не була
допущена роботи.

У суду немає підстав сумніватися в
правдивості пояснень позивачки щодо
обставин недопущенні її до роботи.

Так твердження про те, що позивачка ще
до закінчення строку відпустки
намагалась вийти на роботу
підтверджується довідкою прокуратури
Семенівського району (а.с.10) про те, що
ОСОБА_1 17 січня 2014 року зверталась до
прокуратури із скаргою про недопущенні
її до роботи в ССТ.

Твердження позивачки про те, що вона 29
січня 2014 року не була допущена на
робоче місце підтверджується
показаннями свідків, іншими доказами.

Так свідок ОСОБА_6 показав, що 29 січня
2014 року зранку він мав розмову з ОСОБА_1,
яка повідомила йому, що виходить на
роботу після закінчення відпустки. Він
бачив як вона вийшла з дому та
попрямувала до магазину.

Свідок ОСОБА_7 показав, що 29 січня 2014
року близько 11 години до нього, як до
сільського голови, в приміщення
сільської ради прийшла на прийом
ОСОБА_1 та повідомила, що її в цей день
не допустили до роботи в магазині. Вона
повідомила, що прийшла в магазин
приймати товар, а комісія не приїхала
на передачу. Свідок показав, що він
після розмови з ОСОБА_1 зателефонував
до голови ССТ ОСОБА_5 та повідомив її
про скаргу ОСОБА_1, на що ОСОБА_5
відповіла «хай звертається до суду».
Він же, свідок, показав, що у розмові з
ним ОСОБА_5 не говорила, що ОСОБА_1 не
вийшла на роботу 29 січня 2014 року, що її
чекала в магазині комісія для передачі
цінностей.

Ці показання свідка підтверджуються
його записом під № 08 у журналі прийому
громадян за 29.01.2014р. (а.с.49), де зазначено,
що ОСОБА_1 29.01.2014р. звернулась до
сільського голови з питанням
поновлення її на роботі після
відпустки і що він, сільський голова,
мав розмову по телефону з головою ССт
ОСОБА_5 та попередив її про
відповідальність.

Пояснення позивачки ОСОБА_1 про те, що
вона заздалегідь попередила керівника
сільпо про вихід на роботу та мала
намір зробити це з 29 січня 2014 року
підтверджується записом у поданні до
профкому (а.с.85) де зазначено, що 1 лютого
2014 року адміністрація споживчого
товариства отримала лист від ОСОБА_1 з
повідомленням про те, що вона виходить
на роботу з 29 січня 2014 року.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_8 показав, що до
нього, як до адвоката, в перших числах
лютого 2014 року звернулась ОСОБА_1 та
повідомила, що її не допустили до
роботи в магазині сільпо, що вона вже
зверталась в прокуратуру із скаргою і
їй порекомендували звернутися до суду.
Він, як адвокат, взявся допомогти їй
оформити позов, робив запит до
прокуратури та запевнив позивачку, що
підготує позовну заяву та здасть її до
суду. Потім він прийшов до висновку, що
є великий ризик програти справу, а
позивачку про цей ризик він не
повідомив. Позивачка чекала виклику до
суду і тому не з'являлась до нього, а
згодом, коли з'явилась наполягала щоб
він подав позовну заяву до суду. Свідок
пояснив, що саме через його дії
позивачка вчасно не звернулась до суду,
тобто пропустила місячний термін.

З огляду на показання свідка ОСОБА_8 суд
вважає, що ОСОБА_1 пропустила
встановлений законом строк для
звернення до суду з поважної причини,
тому цей строк слід поновити.

Приймаючи рішення на користь позивачки
суд критично ставиться до пояснень
третьої особи ОСОБА_5, показань свідків
ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які стверджували, що
29 січня 2014 року вони в складі комісії
для інвентаризації чекали позивачку в
магазині, а вона не з'явилась.

Суд також критично ставиться до
складеного цими особами акта від 29
січня 2014 року (а.с.26) про невихід на
роботу ОСОБА_1 29.01.2014р. та складеної
ОСОБА_10 доповідної записки від 29.01.2014р.
про невихід ОСОБА_1 на роботу (а.с.28).

При цьому суд враховує, що між
позивачкою та вказаними особами
склалися неприязні стосунки через
небажання ОСОБА_1 погасити недостачу
перед сільпо, що всі вони зацікавлені у
вирішенні справи не на користь
позивачки.

Разом з тим у суду немає підстав
сумніватися в правдивості пояснень
позивачки та показань свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 Пояснення позивачки,
показання свідків узгоджуються з
іншими, зокрема письмовими доказами.

Таким чином суд дійшов до переконання,
що ОСОБА_1 не вчинила дисциплінарного
проступку у вигляді прогулу без
поважної причини, а тому її звільнення
з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП є незаконним і
вона підлягає поновленню на роботі.

Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі
звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу слід задовольнити частково.

При цьому суд виходить з такого.

Заявляючи позовні вимоги у розмірі 7553,02
грн. ОСОБА_1 виходить з того, що вона
фактично працювала в магазині через
день по 11 годин на день її
середньоденна зарплата складає 50,02
грн., а вимушений прогул склав 151
робочий день. Між тим встановлено, що
ОСОБА_1 з 1 липня 2014 року прийнята на
роботу та працює вагарем зернотоку у
Веселоподільській
дослідно-селекційній станції (а.с.78),
тому позивачка перебувала у вимушеному
прогулі з 29 січня 2014 по 30 червня 2014 року,
або ж 111 днів.

Із наданої відповідачем довідки про
середній заробіток позивачки
вбачається, що розрахунок зроблено із
встановленої тарифної ставки продавця
магазину у 1218 грн. на місяць та
тригодинного робочого дня.

В судовому засіданні позивачка не
довела, що вона працювала через день по
11 годин в день.

Відповідач також не довів, що позивачка
працювала по 3 години в день, тому суд
вбачає за необхідне визначити
середньоденний заробіток позивачки,
виходячи із загальноприйнятого
правила про тривалість робочих днів у
місяці в середньому 22.

Таким чином середньоденний заробіток
позивачки складе

1218грн. : 22дн.=50,75 грн.

При тривалості вимушеного прогулу в 111
робочих днів утрачений ОСОБА_1
заробіток складе 50,75грн.*111=5633,25 грн.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суд вважає, що фактичне недопущення
позивачки до роботи, що потягло за
собою втрату можливості заробляти собі
на прожиття, завдало ОСОБА_1 моральної
шкоди.

З урахуванням правил розумності та
достатності суд вважає за необхідне
стягти з відповідача на користь
позивачки 1000 гривень моральної шкоди,
тобто її позовні вимоги в цій частині
задовольнити частково.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Позивачкою надано суду квитанцію про
оплату правової допомоги адвоката у
розмірі 4000 гривень. Самим адвокатом
надано розрахунок витраченого часу на
надання правової допомоги, де зокрема
зазначено, що його участь у судових
засіданнях при розгляді справи
обчислюється 13 годинами.

Насправді, при вивченні журналів
судових засідань встановлено, що
тривалість судових засідань з участю
адвоката ОСОБА_2 становить не більше
шести годин.

За таких обставин суд вважає за
необхідне зменшити суму, яка підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивачки до 3000 гривень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України у
справі про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу працівника
суд допускає негайне виконання
рішення.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-214, 367 ЦПК
України, ст. ст. 221, 232, 233, 234, 235, 237-1 КЗпП,

Р І Ш И
В:

Поновити Тодуа Наталії Леонідівні
строк для звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, поновити на посаді
продавця магазину № 15
Веселоподільського сільського
споживчого товариства Семенівської
райспоживспілки Полтавської області з
29 січня 2014 року.

Стягти з Веселоподільського
сільського споживчого товариства
Семенівської райспоживспілки
Полтавської області на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_1
заробітну плату за час вимушеного
прогулу у розмірі 4618 (чотири тисячі
шістсот вісімнадцять) гривень 25 коп.

Стягти з Веселоподільського
сільського споживчого товариства
Семенівської райспоживспілки
Полтавської області на користь ОСОБА_1
на відшкодування моральної шкоди,
завданої незаконним звільненням з
роботи 1000 (одну тисячу) гривень.

Стягти з Веселоподільського
сільського споживчого товариства
Семенівської райспоживспілки
Полтавської області на користь ОСОБА_1
на відшкодування судових витрат по
сплаті правової допомоги 3000 (три
тисячі) гривень.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на
роботі виконати негайно.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
протягом 10 днів шляхом подання
апеляційної скарги через районний суд.

Головуючий - підпис

«З оригіналом - згідно»

Суддя Семенівського районного суду

Полтавської області
В.І. Халявка