Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Демчук Ю.Ю.,

з участю
представника банку,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приватбанк" на рішення
Острозького районного суду від 6 грудня
2013 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
"Приватбанк" про визнання кредитного
договору неукладеним,

в с т а н о в и л а :

4 червня 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк"
звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1
про стягнення 43148,19 грн. заборгованості
за кредитним договором.

2 липня 2013 року ОСОБА_1 пред'явила до ПАТ
КБ «ПриватБанк» зустрічний позов про
визнання кредитного договору
недійсним. У подальшому свої позовні
вимоги уточнила і просила суд визнати
кредитний договір неукладеним.

Рішенням Острозького районного суду
від 6 грудня 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
в задоволенні позову до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовлено. Зустрічний позов
задоволено частково. Договір без
номера від 20 листопада 2006 року між
ОСОБА_1 і ПАТ КБ «Приватбанк» визнано
неукладеним. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося
на те, що 20 листопада 2006 року між ним і
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір
б/н, відповідно до якого відповідачка
отримала кредит у розмірі 2000 доларів
США під 12 % річних на суму залишку
заборгованості з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Позичальник умови договору належним
чином не виконувала, у зв'язку з чим
станом на 29 березня 2013 року допустила
кредитну заборгованість на суму 5400,27
доларів США або 43148,19 грн. за курсом НБУ.

При укладенні кредитного договору
сторонами було дотримано всіх
передбачених законом умов. На момент
укладення договору вони володіли
необхідним обсягом цивільної
дієздатності, їхнє волевиявлення було
вільним, а правочин був спрямований на
реальне настання наслідків.

Надані відповідачкою вільні зразки її
підпису не відповідають
досліджуваному об'єкту за формою і
змістом та цільовим призначенням, що є
порушенням п. п. 1.3. і 1.5.
Науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України 8 січня 1998
року № 53/5. Тому висновок
почеркознавчої експертизи про
непідписання кредитного договору
позичальником не можна визнати
належним доказом. Згідно з частинами 6 і
7 ст. 147 ЦПК України висновок експерта не
є обов'язковим для суду і оцінюється
судом за правилами, встановленими
статтею 212 цього Кодексу.

Крім того, суд першої інстанції
безпідставно стягнув з банку на
користь ОСОБА_1 витрати на правову
допомогу, оскільки останньою не надано
доказів про те, що особа, яка надавала
їй правову допомогу, є фахівцем в
галузі права і за законом має право на
надання такої допомоги.

Покликаючись на ці обставини, ПАТ КБ
«ПриватБанк» рішення місцевого суду
вважало незаконним та необґрунтованим
і просило апеляційний суд його
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення про задоволення його позову та
про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1

В запереченні на апеляційну скаргу
відповідач рішення місцевого суду
вважав законним та обґрунтованим і
просив апеляційний суд залишити його
без змін, а подану апеляційну скаргу
відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
обґрунтовуючи свій позов, ПАТ КБ
"Приватбанк" доводило, що ОСОБА_1 були
надані кредитні кошти в сумі 2000
доларів США у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою 12 відсотків річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки. Оскільки
позичальник належним чином умов
кредитного договору не виконала,
стягувач, перевівши заборгованість
позичальника з доларів США за курсом
НБУ у гривні, просив суд стягнути з
боржника 43148,19 грн. (5400,27 доларів США)
допущеної ним станом на 29 березня 2013
року кредитної заборгованості (а. с. 2-6).

ОСОБА_1, заперечуючи проти цих позовних
вимог банку, у своєму зустрічному
позові доводила, що заяву про укладення
кредитного договору банку вона не
подавала і такої заяви не підписувала;
ідентифікаційний код у цій заяві
належить не їй, а іншій особі;
бухгалтером у ПП ОСОБА_3 взагалі ніколи
не працювала (в т. ч. на час укладення
спірної угоди); житловим будинком (про
що також зазначено у заяві від її імені
на видачу кредиту) не володіла і не
володіє зараз; кредитної картки від
банку не отримувала; грошима банку не
користувалася (а. с. 38-39).

Зазначені доводи ОСОБА_1 підтверджені
іншими доказами у справі, зокрема:
витягом з її трудової книжки, довідкою
ДП «Острозьке лісове господарство» про
її справжнє місце роботи на час
укладення спірної кредитної угоди,
даними про її справжній
ідентифікаційний код, висновком
почеркознавчої експертизи тощо (7-11, 26-28,
30, 31, 60-62).

Незважаючи на такі заперечення ОСОБА_1
проти позовних вимог банку, які вона
подала ще в суді першої інстанції, ПАТ
КБ "Приватбанк" письмових банківських
документів, які б підтверджували факти
відкриття ним ОСОБА_1 відповідних
рахунків у банку, про перерахування
банком на ці рахунки позичальнику
спірних кредитних коштів, про
отримання ОСОБА_1 банківської
платіжної картки, про використання нею
спірних кредитних коштів тощо, а також
інших доказів, які б спростовували
доводи ОСОБА_1, що викладені нею у
запереченнях, суду не надав.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Тому зважаючи на викладене вище, суд
першої інстанції, на переконання
колегії суддів, прийшов до цілком
правильного про те, що позовні вимоги
ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про
стягнення 43148,19 грн. заборгованості за
кредитним договором задоволенню не
підлягають.

Разом з тим, відповідно до роз'яснення
п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» вимога про визнання
правочину (договору) неукладеним не
відповідає можливим способам захисту
цивільних прав та інтересів,
передбачених законом. Суди мають
відмовляти в позові з такою вимогою. У
цьому разі можуть заявлятися лише
вимоги, передбачені главою 83 книги
п'ятої ЦК.

Оскільки місцевий суд на ці роз'яснення
належної уваги не звернув та при
вирішенні спору сторін їх не врахував,
оскаржуване рішення в частині
задоволення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору
неукладеним як таке, що не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України, підлягає
скасуванню.

Доводи апеляційної скарги банку про
неналежність висновку почеркознавчої
експертизи щодо непідписання
кредитного договору позичальником як
доказу суперечать ст. ст. 57, 58, 59 і 66 ЦПК
України.

Зі справи слідує, що ОСОБА_4, який
надавав правову допомогу ОСОБА_1 у
даній справі, є адвокатом (а. с. 23), а,
отже, за законом має право на надання
такої допомоги. У зв'язку з цим сумніви
апелянта із зазначеного приводу на
увагу також не заслуговують

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 16, 1212-1215 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60,
303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приватбанк" задовольнити
частково.

Рішення Острозького районного суду від
6 грудня 2013 року в частині задоволення
зустрічного позову скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні зустрічних
позовних вимог до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приватбанк" про визнання
кредитного договору неукладеним
відмовити.

В решті рішення місцевого суду
залишити без змін, а подану апеляційну
скаргу відхилити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "Приватбанк" 114 (сто
чотирнадцять) грн. 70 коп. понесених
судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: