Справа № 404/9355/13-ц
Номер провадження 2/404/155/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року Кіровський районний
суд м. Кіровограда

у складі: головуючого: судді Галагана
О.В.,

при секретарі: Кульчицькій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення
без надання іншого житла , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищевказаним позовом, просив виселити
відповідача з належної йому квартири
АДРЕСА_1, без надання іншого житлового
приміщення.

Позивач вважає, що виникли
правовідносини врегульовані ст.ст. 16, 321
ЦК України, ст.ст. 109, 116, 157 ЖК України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач є власником квартири АДРЕСА_1. З
22 листопада 2003 року він перебував у
шлюбі з ОСОБА_2, який 15.08.2012 року було
розірвано. Від даного шлюбу у них
народилося двоє дітей: ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З 24.02.2004 року ОСОБА_2 зареєструвалась у
вищевказаній квартирі, як член сім'ї та
по теперішній час проживає в ній.

05.03.2012 року ОСОБА_2 вчинила розгром у
квартирі, знищивши всі основні частини
квартири (освітлення, опалення тощо), а
також майже все майно (телевізор,
люстри, між кімнатні двері, комп'ютера,
меблі, книги, взуття, одяг тощо), яке не
підлягає реставрації і ремонту.

Відповідач розбивши металопластикові
вікна у квартирі, викидала майно на
двір. Після даного факту позивач
вимушений був захистити малолітніх
дітей та майно, що залишилося після
розгрому, запропонував відповідачу
забрати свої особисті речі та залишити
квартиру, на що вона категорично
заперечила, та повідомила, що покидати
квартиру не збирається. Після цього, в
2012 році відповідач звернулася до
Кіровського районного суду
м.Кіровограда з позовом про вселення та
усунення перешкод в користуванні
житлом. Рішенням суду від 15.08.2012 року її
позовні вимоги було задоволено.
Позивач вказане рішення суду виконав,
надав ОСОБА_2 ключі від квартири, не
чинив їй перешкоди у користуванні
житлом та вимушений був разом з
малолітніми дітьми виїхати до своїх
батьків до АДРЕСА_2

В 2012 році позивач звернувся до суду з
позовом про визначення місця
проживання дітей. Згідно рішення
Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 11.12.2012 року позовну
заяву було задоволено повністю та
визначено місце проживання малолітніх
дітей із позивачем, за адресою
проживання АДРЕСА_2.

Вказано, що позивач постійно проживає в
АДРЕСА_2 у своїх батьків разом з дітьми,
відповідач постійно приїжджає та
вчиняє сварки, бійки, пошкоджує майно в
будинку, в зв'язку з чим, були
неодноразові звернення до
правоохоронних органів.

30.05.2012 року ОСОБА_2 спричинила позивачу
тілесні ушкодження, які згідно акту
судово-медичного дослідження
(обстеження) № 759 від 30.05.2012 року
відносяться до категорії легких
тілесних ушкоджень. З даного приводу
позивач звернувся до Компаніївського
РВ УМВС України в Кіровоградській
області з відповідною заявою.

20.06.2012 року та 09.09.2012 року ОСОБА_2
наносила тілесні ушкодження матері
позивача - ОСОБА_5, які згідно акту
судово-медичного дослідження
(обстеження) № 888 від 20.06.2012 року
відносяться до категорії легких
тілесних ушкоджень. Після чого мати
зверталася до Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області з
заявами по факту нанесення їй тілесних
ушкоджень, проте за результатами
перевірок 21.06.2012 року та 12.09.2012 року були
винесені постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи.

15.12.2012 року ОСОБА_2 прийшла до будинку по
АДРЕСА_2 та вибила шибку у вікні. По
даному і факту позивач звернувся з
завою до Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області,
проте 21.12.2012 року за малозначністю
діяння було відмовлено в порушенні
кримінальної справи.

01.08.2013 року ОСОБА_2 знову вчинила
розгром у квартирі АДРЕСА_1, повикидала
всі речі та продукти харчування з
квартири через вікна. Про даний факт
позивачу повідомила сусідка ОСОБА_6 та
зазначила, що з даного приводу нею та
жителями будинку було складено акт,
викликано міліцію.

Позивач відразу приїхав до своєї
квартири та побачив, що в квартирі всі
речі були пошкоджені, частина яких була
на вулиці. Сусіди повідомили, що
відповідача було направлено в
психіатричну лікарню.

Після цього випадку ОСОБА_2 постійно
телефонує на мобільний телефон з
погрозами. З цього приводу позивач
звернувся до правоохоронних органів з
відповідною заявою, проте позитивного
результату знову не отримав, оскільки
як зазначено у висновку проведення
перевірки за результатами звернення
від 13.08.2013р. опитати ОСОБА_2 не
представилося можливим, оскільки вона
перебуває на лікуванні в психіатричній
лікарні.

Зазначено, що на даний час позивач не
має можливості проживати у власній
квартирі, оскільки в ній проживає його
колишня дружина та систематично руйнує
квартиру та майно, що в ній знаходиться,
постійно здійснює психологічний тиск.
Після неодноразових звернень до
правоохоронних органів з проханням
допомогти у вирішенні даного питання,
ніяких позитивних заходів запобігання,
реагування та впливу до ОСОБА_2 не
застосовувалось, тому він змушений
звернутися до суду з позовом про її
виселення з квартири АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач та його
представник посилаючись на обставини
викладені в позові, просили його
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову
заперечила. Зазначала, що обставини для
виселення відповідача визначені ст. 116
ЖК України не знайшли підтвердження
при розгляді справи, руйнування
житлового приміщення відповідачем
були здійсненні в неосудному стані,
попередній стан житлового приміщення
нею відновлено. Помилковим є посилання
позивача на статті глави 23 розділу 2 ЦК
України, оскільки ці норми не
підлягають застосуванню до виниклих
правовідносин, як підстави до
задоволення позову про виселення
колишнього члена сім'ї.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
його представника, відповідача, його
представника, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає
позов таким, що не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є
власником квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
від 03.12.2003 року та витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (а.с.9, 10).

22 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 був укладений шлюб, який
зареєстровано в Центральному відділі
реєстрації актів громадянського стану
Кіровоградського обласного управління
юстиції, актовий запис 795.

Рішенням Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 15 серпня 2012 року
шлюб між сторонами було розірвано
(а.с.6).

Від спільного проживання сторони мають
двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7, 8).

Відповідач з 24.02.2004 року зареєстрована
у квартирі АДРЕСА_1

Рішенням Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 15.08.2012року,
справа № 1109/4305/2012 задоволено позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усуненню
перешкод та її вселення в квартиру
АДРЕСА_1 та відмовлено в задоволенні
зустрічного позову про визнання
ОСОБА_2, такою, що втратила право
користування квартирою та зобов'язання
зняти її з реєстраційного обліку.

При цьому, наведені підстави
задоволення зустрічного позову
ідентичні даному позову, як і події в
ньому описані на час його подачі
(а.с.31-34).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, щодо яких
встановлені ці обставини.

Під час розгляду справи судом була
допитана свідок зазначена в акті
обстеження дворової території навколо
будинку по вулиці АДРЕСА_1 від 01.08.2013
року.

Так, свідок ОСОБА_6 показала, що на
протязі 14 років є завідуючою будинком
АДРЕСА_1. Була свідком як у березні
місяці біля двох років тому з вікна
п'ятого поверху квартири в якій
проживає відповідач викидались речі.
Після чого свідок піднялась на п'ятий
поверх, подзвонила в двері, проте їй
ніхто не відчинив, сусіди викликали
міліцію. Також, свідком був підписаний
акт від 01.08.2013 року обстеження дворової
території навколо будинку по вулиці
АДРЕСА_1 (а.с.17). Діагноз відповідача в
акті - «хронічна параноїдна
шизофренія» був написаний зі слів
позивача який знаходився поруч. Другий
раз ситуація з викиданням речей
відповідачем повторилась у липні -
червні 2013 року. В квартирі де мешкає
відповідач жодного разу не була.

Відповідно до ст..9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбачених
законодавством.

Згідно зі ст. 156 цього Кодексу
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє колишніх членів права
користуватися займаним приміщенням.
Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів його сім'ї
власник жилого будинку (квартири) має
відповідно до ст..157 ЖК України, але
тільки за наявності обставин,
передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК якщо наймач,
члени його сім»ї, або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.04.1985 року
№ 2 « Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» ( із
змінами) при вирішенні справ про
виселення на підставі ст..116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ним в одній квартирі
або будинку, слід виходити з того, що
при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судам, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача ( незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Беручи до уваги офіційний характер
заходів запобігання та громадського
впливу, які мають передувати виселенню
наймача або членів його сім'ї на
підставі ст. 116 ЖК України без надання
іншого жилого приміщення і відповідно
до правил ст. 29 ЦПК України про
допустимість засобів доказування факт
застосування заходів запобігання та
громадського впливу має
підтверджуватись письмовими доказами.

Відповіді з міліції про відсутність
підстав в порушенні кримінальних справ
відносно відповідача на подані заяви
позивача, свідчать, що між сторонами
склались неприязні стосунки і часто
виникають сварки ( а.с.18-20) і не є
відповідним заходом запобігання в
розумінні ст. 116 ЖК України.

Інших доказів, які відповідно до ст..116
ЖК давали б підстави для виселення
відповідача зі спірного житла без
надання іншого жилого приміщення
позивачкою не надано. Дії відповідача
по руйнуванню квартири належної
позивачу 05.03.2012 року вже були предметом
розгляду в суді першої інстанції їм
дана оцінка, умисних дій по руйнуванню
житла не встановлено, відповідачем
вказано на повне відновлення
попереднього стану житлового
приміщення. Друга подія, що відбулась
01.08.2013 року та пов'язана з викиданням
речей у вікно, також не є підставою до
задоволення позову, оскільки такі дії
відповідача були в неосудному стані,
руйнування житла не відбувалось, та їх
не можна віднести до поняття
систематичності. Решта подій наведена
у позові на його обґрунтування
відбувалась не за місцем реєстрації
відповідача, відтак до уваги суду не
береться або не були доведені при
розгляді справи.

За наведеного законодавчо-визначених
підстав до задоволення позову не має..

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про виселення без надання іншого житла
- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Кіровоградської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Кіровського
О. В. Галаган

районного суду

м.Кіровограда