Справа № 603/735/14-ц
Провадження №2/603/217/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2014 р.
м.Монастириська

Монастириський районний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі Бішко І.М.

розглянувши в судовому засіданні в
залі суду міста Монастириська цивільну
справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі - позивач ) звернулася в
Монастириський районний суд
Тернопільської області з позовом до
ОСОБА_2 ( далі - відповідач ), про
стягнення аліментів на утримання дітей
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі по
500 грн. 00 коп. щомісячно на кожну дитину,
починаючи від дня пред'явлення позову
до досягнення дітьми повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18
лютого 2008 року сторони по справі уклали
шлюб, який зареєстрували в
Герасимівській сільській раді
Тлумацького району Тернопільської
області, актовий запис №1.

Від даного шлюбу у них народилося двоє
дітей, син - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 р., та
дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно з заочним рішенням
Монастириського районного суду від 27
серпня 2014 року, яке набрало законної
сили, шлюб між сторонами було
розірвано.

З липня 2014 року сторони по справі
проживають окремо. З цього часу,
відповідач ухиляється від обов'язку
щодо утримання своїх дітей, в той час як
позивач самостійно не має змоги у
повному обсязі забезпечувати дітей
усім необхідним. Тому позивач
звернулась в суд з позовом в якому
просить стягувати з відповідача
аліменти в її користь на утримання
дітей у розмірі 500 грн. 00 коп. щомісячно
на кожну дитину, починаючи від дня
пред'явлення позову до досягнення
дітьми повноліття.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свої
позовні вимоги підтримала повністю,
суду по справі пояснила, що з липня 2014
року вона з відповідачем спільно не
проживають із-за частих конфліктів між
ними. З цього часу, вона разом з дітьми
проживає за адресою с. Боднарів
Калушського району Івано-Франківської
області. Сама вона на даний час не
працює, а тому коштів на утримання
дітей в неї немає. Відповідач
добровільно матеріальної допомоги не
надає, хоча неофіційно працює на
сезонних роботах, та має
несистематичний дохід. Крім того,
позивач зазначила, що молодша донька
хворіє та потребує лікування
лікаря-логопеда, у зв'язку з чим позивач
несе додаткові витрати. Також
зазначила, що відповідач дітей не
відвідує, матеріальної допомоги не
надає, а тому просить її позовні вимоги
задовольнити повністю.

ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнав, суду по справі
пояснив, що суми, які просить стягувати
позивач для нього непосильні так як він
не працює і жодних доходів не отримує.
Крім того, відповідач зазначив, що він з
16 травня 2013 року, здійснює догляд за
своїм дідусем та призначений його
опікуном, що підтверджується довідкою
виданою відділом соціальних виплат
УСЗН Монастириської РДА від 18 жовтня 2014
року, а тому не має можливості
сплачувати аліменти.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та свідка,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд дійшов висновку про
часткове задоволення вимог позивача
виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 лютого 2008 року
сторони по справі уклали шлюб, який
зареєстрували в Герасимівській
сільській раді Тлумацького району
Тернопільської області, актовий запис
№1. До цього часу, починаючи з 2004 року,
строни перебували у фактичних шлюбних
відносинах . За час спільного
проживання у них народилося двоє дітей,
син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження виданого відділом
реєстрації актів цивільного стану
Тлумацького районного управління
юстиції Івано-Франківської області 07
квітня 2004 року, та дочка - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
свідоцтвом про народження видане
Лядською сільською радою
Монастириського району Тернопільської
області 01 вересня 2008 року. З
вищезазначених свідоцтв, вбачається що
батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сторони по
справі.

Допитана як свідок мати
відповідача - ОСОБА_5, суду пояснила, що
подружжя спільно не проживає з липня 2014
року, оскільки позивач, не пояснивши
причину, забрала дітей та пішла з дому.
Крім того, свідок підтвердила, що
молодша донька хвора та потребує
тривалого лікування. По суті, покази
свідка підтверджують лише спільне
проживання сторін і не є доказом того,
що відповідач належним чином утримував
дітей за час їх окремого проживання.

Статтею 180 Сімейного кодексу
України ( далі - СК України) передбачено,
що батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права
дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради України від 27.02.1997 року,
батько (батьки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини. Батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Згідно ст.8 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.
Кожна дитина має право на рівень життя,
достатній для її фізичного,
інтелектуального, морального,
культурного, духовного і соціального
розвитку.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного
судочинства, які встановлені ст. ст. 10,11
ЦПК України та до вимог ч. 1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на обґрунтування своїх вимог або
заперечень, саме сторона визначає коло
доказів, які вона надає суду.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень сторін, відповідач - ОСОБА_2, з
липня 2014 року, участі в утриманні дітей
не бере, хоча є працездатного віку,
проблем із здоров'ям в нього немає. З
липня 2014 року сторони спільно не
проживають і спільного господарства не
ведуть, вихованням та утриманням дітей
з цього часу займається позивач по
справі, яка на даний час ніде не працює,
та самостійного заробітку не має.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року №3 „Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів", за відсутності
домовленості між батьками про сплату
аліментів на дитину той із них, з ким
вона проживає, вправі звернутися до
суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дітей і проживання батьків окремо від
них не впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дітей.

З вищенаведеного вбачається, що не
тільки відповідач але і позивач
зобов'язані утримувати свою дочку -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина - ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1

Із матеріалів справи вбачається, що як
відповідач так і позивач є
працездатного віку хоча на даний час
ніде не працюють. Відповідач
постійного місця роботи не має, жодних
доказів, окрім довідки яка підтверджує
що він здійснює догляд за своїм
дідусем, які підтверджують його
незадовільний стан здоров'я, у зв'язку з
чим він не може виконувати обов'язок
щодо утримання дітей та сплати
аліментів, суду не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за
рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька і
(або) у твердій грошовій сумі.

Згідно до положень ст. 184 СК України,
якщо платник аліментів має
нерегулярний, мінливий дохід, частину
доходу одержує в натурі, а також за
наявності інших обставин, що мають
істотне значення, суд за заявою
платника або одержувача аліментів може
визначити розмір аліментів у твердій
грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів суд,
відповідно до ст.182 СК України, враховує
відсутність даних про незадовільний на
даний час стан здоров'я позивача,
відповідача, їх матеріальне становище,
враховує стан здоров'я дітей, беручи до
уваги довідку що підтверджує, що
відповідач здійснює догляд за дідусем,
беручи до уваги відсутність у
відповідача систематичного офіційного
доходу, що не дає змоги відстежити та
проконтролювати його розмір, суд з
врахуванням прожиткового мінімуму для
дітей відповідного віку та
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, встановленого ст. 7
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» та з врахуванням
положень ст.180 СК України, визначає
аліменти в розмірі по 400 грн. 00 коп. на
кожну дитину щомісячно, вважаючи, що
такий їх розмір буде достатнім для
задоволення розумних матеріальних
потреб дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України
аліменти на дитину присуджуються за
рішенням суду від дня пред'явлення
позову. Оскільки з позовом до суду
позивач звернулася 24.09.2014 року аліменти
підлягають стягненню з цієї дати та до
досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір» від сплати
судового збору звільняються позивачі
за подання до суду позову про стягнення
аліментів.

Згідно із частиною третьою статті 88 ЦПК
України у разі якщо позивача, на
користь якого ухвалено рішення,
звільнено від сплати судового збору,
він стягується з відповідача в дохід
держави.

Отже, з відповідача - ОСОБА_2, слід
стягнути в дохід держави судовий
збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України
суд допускає негайне виконання рішення
у справі про стягнення аліментів у
межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 60,79,84,88, ч. 3. ст. 209,213 п.1 ст. 367 ЦПК
України, ч. 2 ст. 166 ст.ст. 180, 182 СК України
суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, в
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, аліменти
на утримання сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та дочки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у
твердій грошовій сумі в розмірі по 400
грн. 00 коп. на кожну дитину щомісяця, від
дня пред'явлення позову до досягнення
ними повноліття.

В іншій частині позову ОСОБА_1
відмовити.

Стягнення аліментів розпочати з 24
вересня 2014 року.

Рішення в межах стягнення платежу за
один місяць допустити до негайного
виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляцій
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
судового рішення.

Апеляційна скарга подається до
апеляційного суду Тернопільської
області через Монастириський районний
суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян