Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/372/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Кореняк В.К.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

іменем України

18.02.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянула у відкритому
судовому засіданні в м. Кіровограді
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 21
червня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

15 березня 2013 року ОСОБА_2
пред'явив позов до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позика від
27 травня 2010 року у розмірі 9858,70 доларів
США, що еквівалентно 76888 грн., а саме: 3794
доларів США - основного боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за час прострочення виконання
зобов'язання, 289,70 доларів США - три
відсотки річних від простроченої суми,
а також 5775 доларів США - відсотків за
користування позикою. Позивач просив
проводити стягнення в національній
валюті України за курсом Національного
банку України. Позовні вимоги
обґрунтовано тим, що відповідач не
виконав свої зобов'язання щодо
повернення коштів та сплати процентів
у визначений договором строк, до 27
червня 2010 року.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 21 червня 2013 року
позов задоволено повністю. Суд вирішив
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3794
дол. США боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за час
прострочення виконання зобов'язання,
289,70 дол. США - три відсотки річних від
простроченої суми, а також 5775 дол. США -
відсотки за користування позикою, а
всього 9858,70 доларів США, що
еквівалентно 76888 грн. Також з ОСОБА_3
стягнено на користь ОСОБА_2 768 грн. 88 коп.
судових витрат по справі.

Не погоджуючись частково з рішенням
суду, відповідач подав апеляційну
скаргу в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 задовольнити частково,
відмовивши у стягненні боргу з
урахуванням індексу інфляції за час
прострочення виконання зобов'язання, а
також 5775 дол. США відсотків за
користування позикою та 768 грн. 88 коп.
судових витрат по справі. Апеляційну
скаргу обґрунтовано тим, що рішення
суду постановлене з порушенням норм
матеріального права. Так розписка
підтверджує лише факт отримання
відповідачем коштів у сумі 3500 дол. США
на строк до 27 червня 2010 року, але не
підтверджує укладення договору позики,
який не укладався. Суд помилково
вважав, що проценти за користування
позикою мають сплачуватися у розмірі 5 %
на місяць, натомість він стверджує, що
брав позику з умовою сплати ним 5%
річних. Позивач має право вимагати
сплати 3% річних. Застосування судом
індексу інфляції до зобов'язань в
іноземній валюті неправомірне.

Позивач письмові заперечення на
апеляційну скаргу не подав.

Сторони, повідомленні належним
чином про час та місце розгляду справи,
в судове засідання не з'явилися.

Представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги повністю.

Представник позивача доводи
апеляційної скарги не визнала, просила
відмовити у її задоволенні.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджено, що 27
травня 2010 року між сторонами по справі
було укладено договір позики, за
умовами якого відповідач отримав від
позивача 3500 доларів США і зобов'язався
повернути їх та сплатити 5% у строк до 27
червня 2010 року. Свої зобов'язання за
договором відповідач не виконав
взагалі: суму боргу не повернув,
відсотки за користування позикою не
сплатив.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 цього Кодексу
встановлено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК
України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином і у встановлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 цього
Кодексу строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України
у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Задовольняючи у повному обсязі
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач
зобов'язаний сплатити суму боргу,
проценти за договором у розмірі 5% на
місяць, а також інфляційне збільшення
суми боргу та 3 проценти річних,
відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Висновок суду про доведеність факту
отримання відповідачем від позивача
позики у сумі 3500 дол. США не
оспорюється.

У зв'язку з невиконанням
відповідачем зобов'язання щодо
повернення до 27 червня 2010 року позики
та несплати процентів, суд дійшов
правильного висновку про задоволення
позовних вимог.

Однак погодитися з висновком суду
щодо стягнення суми боргу з
урахуванням індексу інфляції не можна
так, як суд дійшов його з порушенням
норм матеріального права.

Офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики, визначає рівень знецінення
національної грошової одиниці, тобто
зменшення купівельної спроможності
гривні, а не іноземної валюти.

Визначення в договорі грошових
зобов'язань в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству,
однак унеможливлює урахування
розрахованого Держкомстатом індексу
інфляції для обґрунтування вимог,
пов'язаних зі знеціненням боргу,
визначеного в іноземній валюті.

Як убачається з матеріалів справи,
позика надавалася ОСОБА_2 ОСОБА_3 у
доларах США, а не в національній валюті,
і при перерахунку суми боргу з
іноземної валюти на національну судом
був урахований офіційний курс гривні
до долара США, встановлений
Національним банком на день ухвалення
судового рішення, 21 червня 2013 року -
799,3000 грн. за 100,00 дол. США.

У зв'язку з викладеним, при
вирішенні питання про повернення
боргу, суд неправомірно враховував
індекс інфляції у сумі 294 долари США (3794
- 3500 = 294), який установлений відносно
гривні, а не іноземної валюти.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

У зв'язку з тим, що рішення суду в
частині стягнення з відповідача суми
індексу інфляції за час прострочення
виконання зобов'язання не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України, воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні цієї вимоги позивача.

Правомірність стягнення з
відповідача 3 процентів річних,
відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, ним
не оспорюється.

Колегія суддів відхиляє, як
безпідставні, доводи апеляційної
скарги про те, що договір позики не
укладався, а позика надавалася під
зобов'язання сплатити проценти у
розмірі 5% річних.

Договір позики є реальним, тобто
укладеним з моменту передачі грошей.

Представлена позивачем розписка
відповідача від 27 травня 2010 року є
належним, допустимим та достовірним
доказом не лише факту укладення
договору, а й підтвердженням його умов.

Згідно умов цього договору, позика
надавалася строком на один місяць, з 27
травня по 27 червня 2010 року. За
користування грошима в цей строк
відповідач зобов'язався сплатити
проценти у розмірі 5 відсотків.
Встановлена сторонами процентна
ставка не містить вказівки про те, що
вона є річною, а отже нараховується за
визначений договором строк - місяць.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК
України, у разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісячно до дня
повернення позики.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що висновок суду першої
інстанції про встановлення сторонами
розміру процентної ставки на рівні 5% на
місяць є таким, що відповідає умовам
договору.

Правильність виконання
математичного розрахунку процентів
відповідачем не оспорюється.

Згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня.

Відповідно до роз'яснень, наданих
Пленумом Верховного Суду України у п. 14
постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі» при
задоволенні позову про стягнення
грошових сум суди повинні зазначати в
резолютивній частині рішення розмір
суми, що підлягає стягненню, цифрами і
словами у грошовій одиниці України -
гривні. У разі пред'явлення позову про
стягнення грошової суми в іноземній
валюті суду слід у мотивувальній
частині рішення навести розрахунки з
переведенням іноземної валюти в
українську за курсом, встановленим
Національним банком України на день
ухвалення рішення. Суд має право
ухвалити рішення про стягнення
грошової суми в іноземній валюті з
правовідносин, які виникли при
здійсненні валютних операцій, у
випадках і в порядку, встановлених
законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК; Декрет
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю»).

Всупереч цьому суд першої інстанції
у регулятивній частині рішення вказав
про стягнення заборгованості в
іноземній валюті, окремо за кожним
видом заборгованості, та констатував
еквівалент загальної суми боргу у
гривні. Фактично рішення суду не
містить категоричного висновку про
стягнення заборгованості в
національній валюті України, розмір
якої визначався б за офіційним курсом
Національного банку України на день
ухвалення рішення.

У зв'язку з цим рішення в частині
стягнення боргу за договором позики,
процентів за користування позикою та
трьох процентів річних підлягає зміні,
шляхом викладення резолютивної
частини рішення у новій редакції, де:

заборгованості по позиці - 27975 грн. 50
коп. (3500 х 7,993 = 27975,5), заборгованості по
процентах від суми позики - 46159 грн. 58
коп. (5775 х 7,993 = 46159,58), заборгованості по
трьох процентах річних - 2315 грн. 57 коп.
(289,7 х 7,993 = 2315,57).

Враховуючи, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково,
відповідно до ч. 1 ст. 88, п. 4 ч. 1 ст. 316 ЦПК
України, підлягає зміні рішення суду в
частині компенсації сплаченого
позивачем судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313, 314,
316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 21
червня 2013 року в частині стягнення
інфляційного збільшення (індексу
інфляції) суми боргу у розмірі 294 долари
70 центів США скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення інфляційного
збільшення суми боргу у розмірі 294
долари 70 центів США відмовити.

В решті рішення суду змінити,
вклавши його резолютивну частину у
наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_3 (
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 заборгованість за
договором позики від 27 травня 2010 року у
розмірі 76450 (сімдесят шість тисяч
чотириста п'ятдесят) грн. 65 коп., яка
складається із заборгованості по
позиці - 27975 грн. 50 коп., заборгованості
по процентах від суми позики - 46159 грн. 58
коп., заборгованості по трьох процентах
річних - 2315 грн. 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 764 (сімсот шістдесят чотири) грн.
50 коп. компенсації сплаченого судового
збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 11 (одинадцять) грн. 78 коп.
компенсації сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: