Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна
В.М., Попович О.В.,

Ступак О.В., Штелик
С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 09 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 23 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
у якому просило стягнути з відповідача
на свою користь заборгованість у
розмірі 21 709 грн 07 коп. за кредитним
договором від 26 червня 2006
року, а також судовий збір у сумі 229 грн
40 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 26 червня 2006 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого останній отримав кредит у сумі 5
504 грн 18 коп., за умови сплати 25,08 % річних
на суму залишку заборгованості за
кредитом, строком повернення до 26
червня 2009 року. У зв'язку з невиконанням
відповідачем належним чином взятих за
кредитним договором зобов'язань
утворилася заборгованість, яка станом
на 21 листопада 2013 року становить 21 709
грн 07 коп., з яких: заборгованість за
кредитом - 1 475 грн 61 коп.; заборгованість
за процентами - 7 444 грн 13 коп.;
заборгованість із пені за несвоєчасне
виконання зобов'язань - 11 279 грн 37 коп.;
штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф
(процентна складова) - 1 009 грн 96 коп.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 09 січня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 23 квітня 2014
року, позов задоволено в повному
обсязі.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення та ухвалу судів
першої й апеляційної інстанцій, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, обґрунтовуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційної скарги, дійшла висновку про
те, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Задовольняючи позов ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
відповідач порушив взяті за кредитним
договором зобов'язання, не сплачуючи
належним чином обумовлені договором
платежі, що призвело до утворення
заборгованості.

Суд відхилив заяву відповідача про
застосування строку позовної давності
до зазначених позовних вимог, вважаючи,
що позивачем такий строк не пропущено.
При цьому суд виходив з того, що остання
сплата грошових коштів на погашення
заборгованості здійснена відповідачем
25 квітня 2012 року, отже, про
порушення свого права позивач дізнався
саме у 2012 році.

Проте такі висновки є помилковими,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з копії заяви
позичальника про отримання кредиту,
яка міститься на а. с. 6 - 6-зворот,
65-65-зворот, сторони встановили як строк
дії договору - 36 місяців, кінцевий строк
повернення кредиту - до 26 червня 2009
року, так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів: «щомісяця в період сплати, за
який приймається період з 21 до
28 числа кожного місяця».

Згідно з умовами зазначеної заяви
позичальник повинен надавати банку
грошові кошти (щомісячний платіж) у
сумі 220 грн 09 коп. для погашення
заборгованості за кредитом, яка
складається із заборгованості за
кредитом, процентами, комісією, а також
іншими витратами згідно з Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт»).

Таким чином, умовами договору
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії
договору сторони встановили й строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно із ч. 3
ст. 254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.
Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК
України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України ), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

У разі встановлення у договорі різних
видів цивільно-правової
відповідальності за різні порушення
його умов, одночасне застосування
таких заходів відповідальності не
свідчить про недотримання положень,
закріплених у ст. 61 Конституції
України, щодо заборони подвійної
цивільно-правової відповідальності за
одне і те саме порушення.

Так, судом установлено, що згідно з
умовами кредитного договору
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) у розмірі та в
строки, визначені договором, і щомісяця
сплачувати проценти за користування
кредитом, а також сплатити пеню за
порушення строків повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами
договору погашення заборгованості за
кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом,
процентами, комісією, а також іншими
витратами згідно з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт») повинно
здійснюватися позичальником
частинами, а саме: «щомісяця в період
сплати, за який приймається період з 21
до 28 числа кожного місяця», у сумі
220 грн 09 коп., то початок
перебігу позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Такої правової позиції дійшов
Верховний Суд України, зокрема у
постанові від 06 листопада 2013 року у
справі № 6-116 цс 13, яка у силу вимог ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних

повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Проте на порушення вищевикладеного суд
в достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, чим допустив
порушення норм процесуального права,
що виразилося у невстановленні
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Зміст ухвали суду
апеляційної інстанції передбачено в
ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема,
зазначаються узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції обставини; мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався; у разі
відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, апеляційний суд на порушення
вищезазначеного в достатньому обсязі
не перевірив доводів апеляційної
скарги та законності й обґрунтованості
рішення суду першої інстанції по суті
вирішеного спору, в результаті чого
допустив порушення норм
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Зокрема, апеляційний суд помилково
підтримав висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
застосування строку позовної давності,
виходячи з того, що відповідачем
здійснювалися сплати за кредитом
протягом 2011-2012 років; остання сплата
датована 25 квітня 2012 року; згідно з
наданою банком довідкою, видана
відповідачу картка для виплат діяла до
31 грудня 2012 року, проте суд не врахував,
що умовами договору погашення кредиту
повинно здійснюватися частинами, отже,
початок перебігу позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань, чого судом зроблено не
було.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку про те, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а постановлена у справі ухвала
апеляційного суду - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених частиною третьою
статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 23 квітня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик