КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/6777/14-ц
Провадження № 2/520/4762/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

при секретарі -
Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про встановлення факту, що має юридичне
значення

та визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до Київського
районного суду м. Одеси з позовною
заявою до ОСОБА_3, в якій просить суд
встановити, що заповіт, складений
ОСОБА_5, 13 січня 1997 року, посвідчений
державним нотаріусом Третьої Одеської
державної нотаріальної контори,
реєстровий № 4-83 на користь ОСОБА_4,
дійсно належить їй - ОСОБА_2, та визнати
за нею право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивачка посилається на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_5.

Після її смерті відрилася спадщина на
квартиру АДРЕСА_1.

13 січня 1997року, як зазначає позивачка,
ОСОБА_5 склала заповіт на її ім'я, у
зв'язку з чим, ОСОБА_4 вважає, що вона є
єдиною спадкоємицею після смерті
матері.

У встановлений законом строк, як вказує
позивачка, вона звернулася до Третьої
Одеської державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, однак постановою державного
нотаріуса їй було відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії, оскільки в
заповіті її по-батькові вказано не
«ОСОБА_2», а «ОСОБА_2», а також те, що
право власності на спадкове майно -
квартиру АДРЕСА_1 не зареєстроване у
відповідних органах реєстрації, що не
відповідає вимогам ч. 1,2 ст. 182, ч. 4 ст. 334
ЦК Украйни.

З урахуванням викладеного, позивачка
звернулася до суду із відповідним
позовом.

У судовому засіданні 14.10.2014року
позивачка - ОСОБА_4 позовні вимоги
підтримала у повному обсязі та просила
суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 14.10.2014року
відповідач - ОСОБА_3 позов визнав у
повному обсязі, не заперечував проти
його задоволення.

Дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, вислухавши пояснення
сторін, суд дійшов висновку про
необхідність задоволення позовних
вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_2
(російською мовою вказано - ОСОБА_2),
батьками якої є ОСОБА_8 (російською
мовою вказано - ОСОБА_9) та ОСОБА_5
(російською мовою вказано - ОСОБА_10), що
підтверджується копією свідоцтва про
народження (а.с.5).

07 квітня 1971року шлюб між ОСОБА_8 та
ОСОБА_5 було розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу, актовий запис № 318
від 07 квітня 1971 року, виданим Київським
р/б ЗАГСу м. Одеси. (а.с. 6).

04 вересня 1981року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2
(російською мовою вказано - ОСОБА_2) був
укладений шлюб, дружині після
укладення шлюбу присвоєно прізвище
«ОСОБА_2», що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу, яке
видано Палацом одруження м. Одеси,
актовий запис №1853 від 04 вересня 1981року
(а.с. 7).

31.01.1994року Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів на підставі
розпорядження органу приватизації
№31316 від 31.01.1994року, ОСОБА_5 було видано
свідоцтво про право власності на житло,
відповідно до якого, квартира, що
розташована за АДРЕСА_1, належить на
праві приватної власності ОСОБА_5 (а.с.
8).

13 січня 1997року ОСОБА_5, на випадок своєї
смерті зробила таке розпорядження:
належну їй квартиру, що знаходиться в
АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_2 Заповіт
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_12,
зареєстрований в реєстрі за № 4-83 від 13
січня 1997року (а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
виданим Відділом державної реєстрації
актів цивільного стану у місті Одесі
реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції, актовий
запис №9448 від 30 вересня 2013 року (а.с. 18).

28 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
Третьої Одеської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, яка відкрилася
після смерті ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Постановою державного нотаріуса
Третьої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_13 про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
від 14 квітня 2014року, ОСОБА_2 було
відмовлено у вчинені нотаріальної дії -
видати свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 після
смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2,
оскільки свідоцтво про право власності
на житло, яке було видано Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів 31 січня 1994року,
реєстровий номер №15-2017, не було
зареєстроване у відповідних органах
реєстрації нерухомого майна (а.с. 36).

На виконання вимог ухвали суду про
витребування доказів Третя Одеська
державна нотаріальна контора
надіслала суду завірені матеріали
спадкової справи, заведеної після
смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, зі
змісту якої вбачається, що до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2
(а.с. 81).

З довідки № 436825.67.14 від 13.03.2014року, яка
видана КП «БТІ» Одеської міської ради
вбачається, що станом на 31.12.2012року
право власності на квартиру АДРЕСА_1 в
комунальному підприємстві не
зареєстровано (а.с. 25).

Відповідно до інформації з Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Державного реєстру іпотек, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна № 27519951 від 01.10.2014року,
будь-яка інформація щодо реєстрації
об'єкту нерухомого майна, а саме:
квартири АДРЕСА_1, відсутня (а.с. 110-111).

Довідкою №336 та довідкою №337 від 27
лютого 2014року, яка видана КП «ЖКС
«Вузівський» підтверджується, що
ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_1, з 07.10.1982року по день
смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15-16).

Також в матеріалах цивільної справи є
довідка № 362 від 06.03.2014року, яка видана
КП «ЖКС «Вузівський», в якій зазначено,
що ОСОБА_2, була зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_1, з 07.01.1982року по
31.07.1985року, разом зі своєю матір'ю
ОСОБА_5, 1940року народження, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26).

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому
порядку можуть бути встановлені
також інші факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

При викладених обставинах, у суду не
виникає сумнівів в тому, що заповіт,
складений ОСОБА_5 13 січня 1997року,
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_12,
зареєстрований в реєстрі за № 4-83 від 13
січня 1997року, на ім'я ОСОБА_4 дійсно
складений на ім'я ОСОБА_2.

Як зазначено у листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» право власності
спадкоємця на спадкове майно підлягає
захисту в судовому порядку шляхом його
визнання у разі, якщо таке право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК).

При вирішенні спорів щодо спадкування
права власності на нерухоме майно
судам слід звертати увагу на зміну
редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших
норм цивільного законодавства і
застосовувати редакцію закону, яка
діяла на час виникнення права у самого
спадкодавця та на час відкриття
спадщини.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, такими як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване є
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК України 2003
року та Законом України від 01 липня 2004
року «Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від
01 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право на
оформлення спадкових прав шляхом
звернення до нотаріальної контори за
видачею свідоцтва про право на
спадщину.

При вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове майно
судам слід керуватися законодавством,
яке регулювало виникнення права
власності у самих спадкодавців,
зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,
Законом України «Про власність»,
Законом України від 07 грудня 1990 року №
553-ХІІ «Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування», Законом України від 25
грудня 1974 року «Про державний
нотаріат», постановою Ради Міністрів
Української РСР від 11 березня 1985 року №
105 «Про порядок обліку житлового фонду
в Українській РСР», тощо.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
нерухомість, споруди не залежало від
державної реєстрації цього права.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом або за
законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її.

Заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин (ст. 1235 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку, встановлено
ст. 1270 цього кодексу. Заява про відмову
від прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини.

У судовому засіданні встановлено, що
єдиним спадкоємцем за заповітом після
смерті ОСОБА_5 є її донька - ОСОБА_2, яка
фактично спадщину прийняла шляхом
своєчасного звернення до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належить права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Зі змісту технічного паспорту на
квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що
квартира має загальну площу 30,0 кв.м., в
тому числі жила 16,5кв.м., підсобна
12,79кв.м. (а.с. 10-14).

При викладених обставинах, суд вважає
за необхідне визнати за ОСОБА_2 право
власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, в порядку спадкування за
заповітом, після смерті ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи позовні вимоги в цій
частині, суд приймає до уваги і те, що
відсутність реєстрації права
власності ОСОБА_5 на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, призвела до
неможливості ОСОБА_2 оформити свої
спадкові права щодо цієї квартири, а
іншим шляхом окрім як звернення до суду
її право захистити неможливо.

Приймаючи до уваги, що позивачкою не
заявлені вимоги про відшкодування
витрат по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 11 ЦПК України у суду
відсутні підстави для покладення
витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту, що має юридичне
значення та визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом -
задовольнити.

Встановити факт того, що заповіт,
складений ОСОБА_5, 13 січня 1997 року,
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_12,
зареєстрований в реєстрі за № 4-83, на
ім'я ОСОБА_4 дійсно складений на ім'я
ОСОБА_2, 12 серпня 1961року народження.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею
30,0кв.м., в тому числі житловою площею
16,5кв.м., підсобною 12,79кв.м., яка в цілому
складається з: 1-коридор - 2,88кв.м.,
2-ванна-2,77кв.м, кухня - 5,56кв.м.,
4-предспальня - 1,58кв.м., 5-жила-16,5 кв.м., в
порядку спадкування за заповітом після
смерті матері ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Встановити порядок виконання цього
рішення суду відповідно до якого це
рішення у разі набрання ним законної
сили є підставою для здійснення
державної реєстрації права власності
ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 30,0кв.м., в тому числі житловою
площею 16,5кв.м., підсобною 12,79кв.м., яка в
цілому складається з: 1-коридор - 2,88кв.м.,
2-ванна-2,77кв.м, кухня - 5,56кв.м.,
4-предспальня - 1,58кв.м., 5-жила-16,5 кв.м.,
згідно вимог ст. 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень».

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через Київський районний суд м. Одеси
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Петренко В. С.