Провадження №22-ц/784/2461/14
Головуючий першої інстанції:
Суддя-доповідач апеляційного
суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючого Шолох З.Л.

суддів Данилової О.О., Коломієць
В.В.,

при секретарі Свіщук О.В.,

за участю позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, його представника
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 липня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Друга Миколаївська
державна нотаріальна контора, про
усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після
смерті їх бабусі - ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3, відкрилась спадщина на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вони як
онуки померлої є її спадкоємцями за
правом представлення, оскільки їх
батько - ОСОБА_8 -син спадкодавиці -
помер ІНФОРМАЦІЯ_2. У передбачений
законом строк ОСОБА_2 звернулась із
заявою про прийняття спадщини, Як
вказали позивачі, згодом вони
дізнались, що із заявою про прийняття
спадщини також звернувся і відповідач,
який, нібито, є також сином їх батька
ОСОБА_8, а, отже, онуком спадкодавиці.

На думку позивачів, родинний зв'язок
відповідача із померлою не доведений,
оскільки про існування ОСОБА_4 вони
довідалися лише після смерті бабусі, їх
батько ОСОБА_8 за національністю є
росіянином, а батько відповідача
зазначений в актовому записі
українцем. До того ж відповідач не
надавав бабусі ніякої допомоги, не
спілкувався з нею.

Посилаючись на викладене та ч.ч. 3, 5 ст.
1224 ЦК України, позивачі просили визнати
ОСОБА_4 таким, що не має права на
прийняття спадщини.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 липня 2014 року у
задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи,
просили рішення скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити їх позов в
повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і таке
встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_3
померла бабуся сторін - ОСОБА_7, після
смерті якої відкрилась спадщина на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Сторони як онуки померлої є її
спадкоємцями за правом представлення
відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України,
оскільки їх батько - ОСОБА_8 - син
спадкодавиці - помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів спадкової справи,
заведеної після смерті ОСОБА_7,
вбачається, що в ній містяться заяви
про прийняття спадщини від позивачки
ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_4, які були
подані ними у передбачений законом
строк (а.с. 38, 39). Також у матеріалах
спадкової справи міститься довідка ЖБК
«Батьківщина» від 09.06.2011р. № 32, згідно
якої позивач ОСОБА_3 був зареєстрованим
за адресою спадкового майна, де була
зареєстрована і проживала ОСОБА_7 до
часу смерті (а.с. 56).

Суд, відмовляючи в задоволенні позову,
виходив з того, що позивачами не
доведено існування передбаченої
законом сукупності обставин для
усунення відповідача від права на
спадкування.

Така оцінка встановлених районним
судом обставин є вірною з огляду на
нижчевикладене.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України
суд при вирішенні справи про усунення
особи від права на спадкування повинен
установити як факт ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги, так і
факт перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти
безпомічність особи, неспроможність
її своїми силами через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво фізично
та матеріально самостійно
забезпечувати умови свого життя, у
зв'язку із чим ця особа потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребує допомоги,
полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
ухилення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій.

Таким чином, ухилення
характеризується умисною формою
вини.

Для задоволення позовних вимог у
справах про усунення від права на
спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК
України має значення сукупність
обставин: ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги при можливості
її надання, перебування спадкодавця в
безпорадному стані, потреба
спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Лише при одночасному настанні
наведених обставин і доведеності
зазначених фактів в їх сукупності
спадкоємець може бути усунений від
спадкування.

Згідно статтей 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Між тим
позивачами не надано належних,
допустимих та переконливих доказів
того, що ОСОБА_7 перебувала у
безпорадному стані й потребувала
сторонньої допомоги, а відповідач
умисно ухилявся від надання допомоги
спадкодавцеві.

Відповідно до наданих позивачами
документів ОСОБА_7 з 07.11.2010р. по 26.11.2010р.
перебувала на стаціонарному лікуванні
у хірургічному відділенні Міської
лікарні швидкої допомоги з діагнозом:
низькодиференційований Cr астрального
відділу шлунку; цироз печінки; ішемічна
хвороба серця, атеросклеротичний
кардіосклероз; цукровий діабет ІІ тип,
стадія субкомпенсації Причиною смерті
ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, є ракова
інтоксикація, злоякісне новоутворення
шлунку (а.с. 101, 102).

Проте, зазначені документи не є
достатніми доказами перебування
ОСОБА_7 за її життя у безпорадному
стані, оскільки вони не свідчать про те,
що вона не могла самостійно
забезпечити умови свого життя та
потребувала стороннього догляду,
допомоги та піклування.

За такого, судом обґрунтовано була
встановлена недоведеність позивачами
зазначених обставин.

Отже, доводи апеляційної скарги про
встановлення судом перебування ОСОБА_7
у безпорадному стані є безпідставними,
оскільки не відповідають змісту
рішення суду першої інстанції.

Також не заслуговують на увагу
посилання апелянтів на те, що
перебування ОСОБА_7 у безпорадному
стані підтверджуються показаннями
допитних у суді першої інстанції
свідків, оскільки з технічного запису
судового засідання вбачається, що
зазначені свідки давали пояснення
тільки стосовно кола осіб, які
відвідували ОСОБА_7 за її життя.

Посилання апелянтів на те, що
відповідач не відвідував ОСОБА_7 та не
надавав їй допомогу, а також на те, що до
оформлення спадщини їм взагалі не було
відомо про існування відповідача, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
викладені обставини не свідчать про
факт умисного ухилення ОСОБА_4 від
надання допомоги бабусі.

Відповідно до положень абзацу другого
частини третьої статті 1224 ЦК України,
на яку також посилаються позивачі в
обґрунтування своїх вимог, не мають
права на спадкування за законом батьки
(усиновлювачі) та повнолітні діти
(усиновлені), а також інші особи, які
ухилялися від виконання обов'язку щодо
утримання спадкодавця, якщо ця
обставина встановлена судом.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України N 7 від 30.05.2008р. «Про судову
практику у справах про спадкування»,
зазначена правова норма стосується
особи, яка зобов'язана була утримувати
спадкодавця згідно з нормами Сімейного
кодексу України. При цьому слід
враховувати поведінку особи, розуміння
нею свого обов'язку щодо надання
допомоги, її необхідність для
існування спадкодавця, наявність
можливості для цього та свідомого
невиконання такою особою
встановленого законом обов'язку.

Частиною 1 статті 264 СК України
встановлений обов'язок внуків,
правнуків піклуватися про своїх бабу,
діда, прабабу, прадіда. Отже, вказана
правова норма не зобов'язує онуків
утримувати бабу та діда, а тому
посилання позивачів на ч.3 ст. 1224 ЦК
України є помилковим.

Згідно копій актових записів та
витягів з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян щодо актових
записів про народження сторін, батьком
позивачів зазначений ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю
росіянин, а батьком відповідача -
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю
українець (а.с. 87-95).

Разом з тим, відповідно до копій
актових записів та витягів з
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян щодо актових записів
про шлюб та про розірвання шлюбу між
ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1, та матір'ю
відповідача, національність батька
відповідача зазначена як росіянин (а.с.
116-121).

Зазначення у актовому запису про
народження відповідача національності
його батька як українця не спростовує
його родинного зв'язку із
спадкодавицею ОСОБА_7 та не є підставою
для усунення від права на спадкування.
До того ж відповідно до п.4.1. Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України № 296/5 від
22.02.2012р., при видачі свідоцтва про право
на спадщину за законом на нотаріуса
покладений обов'язок перевіряти
наявність підстав для закликання до
спадкування за законом осіб, які подали
заяви про видачу свідоцтва.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно
дослідив обставини справи, дав належну
оцінку доказам, які надали сторони, та
прийшов до вірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Апеляційна скарга не містить доводів,
які спростовують висновки суду про
недоведеність позивачами наявності
передбачених законом підстав для
усунення відповідача від права на
спадкування.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія дійшла висновку, що
підстав для його зміни чи скасування
немає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді