АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/5881/14
Справа: № 646/3920/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Даниленка В.М.,
Тичкової О.Ю.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 24 червня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про встановлення юридичного
факту, про заміну черговості одержання
права на спадкування та про визнання
права власності на ? частину спадкового
майна, в порядку спадкування за
законом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся
до суду з вказаним позовом, в якому
просив встановити факт його спільного
проживання однією сім'єю з ОСОБА_5, з
січня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_3; визнати
за ним право власності на 3/4 частин
легкового автомобілю ЗАЗ Sens 1,3 М/Т,
випуску 2009 p., держ. № НОМЕР_1,
зареєстрований на ім'я ОСОБА_5; змінити
черговість одержання права на спадщину
після ОСОБА_5, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3.
та надати йому право на спадкування
разом із спадкоємцем першої черги за
законом; визнати за ним, право
власності на 1/2 частину житлової
квартири за АДРЕСА_1, яка належить
спадкодавцю ОСОБА_5 на праві приватної;
на 1/2 житлової квартири за АДРЕСА_2, яка
належить спадкодавцю ОСОБА_5 на праві
власності.

В обгрунтвання позову ОСОБА_4
зазначив, що у 1996 році він вступив у
фактичні шлюбні відносини з гр. ОСОБА_5
та у якості чоловіка поселився у її
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де вона
проживала разом зі свої сином,
відповідачем по справі.

Згодом дружина стала хворіти та у
1999 році була визнана інвалідом третьої
групи з загального захворювання та з
того часу вона знаходилась на його
повному утриманні. Він здійснював
догляд за дружиною а також самостійно
матеріально утримував всю сім'ю.
ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_5 померла. Позивач до
моменту смерті знаходився біля хворої
дружини та поховав її за свій кошт.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову не
заперечував та підтвердив суду той
факт, що ОСОБА_3 з 1999р. проживав однією
сім'єю з ним та його матір'ю ОСОБА_5

Також визнав, що ОСОБА_3 опікувався
та доглядав разом з ним за ОСОБА_5 та був
основним утримувачем сім'ї. На даний
час вони з позивачем продовжують
проживати однією сім'єю у спірній
квартирі, ведуть сумісне господарство,
мають спільний бюджет, хоча ОСОБА_2 не
працевлаштований.

Рішенням Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 24 червня
2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення юридичного факту, про
заміну черговості одержання права на
спадкування та про визнання права
власності на 1/2 частину спадкового
майна, в порядку спадкування за законом
задоволено.

Встановлено факт спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з
січня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано за ОСОБА_3, право власності
на 1/2 частину легкового автомобілю ЗАЗ
Sens 1,3 М/Т, випуску 2009 p., державний номер
НОМЕР_1, зареєстрований на ім'я ОСОБА_5
07.04.2009 р.

Змінено черговість одержання
права на спадщину після ОСОБА_5, що
померла ІНФОРМАЦІЯ_3. та надати ОСОБА_3
право на спадкування разом із
спадкоємцем першої черги за законом.

Визнано за ОСОБА_3 право власності
на 1/2 частину житлової квартири за
АДРЕСА_1, яка належить спадкодавцю
ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого
Червонозаводською районною радою м.
Харкова 14.02.2006 p., зареєстрованого КП
«ХМБТІ» 01.03.2006 р. за №78733 в книзі 1; на 1/2
житлової квартири за АДРЕСА_2, яка
належить спадкодавцю ОСОБА_5 на
підставі Договору дарування квартири,
посвідченому приватним нотаріусом
ХМНО ОСОБА_6 25.06.2008 р. за р. №2489.,
зареєстрованого КП «ХМБТІ» 11.07.2008 р. за
№П-1-416 в книзі 1; на 1/4 частину легкового
автомобілю ЗАЗ Sens, держ. НОМЕР_1,
зареєстрованого на ОСОБА_5 07.04.2009 p., в
порядку спадкування за законом після
ОСОБА_5, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3. у місті
Харкові.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2
звернулася на нього з апеляційною
скаргою, в якій, з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про скасування
рішення та ухвалення нового.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що остання
підлягає задоволенню частково, а
рішення суду зміні з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
щодо встановлення факту спільного
проживання з ОСОБА_5 з січня 1996 року по
ІНФОРМАЦІЯ_3, районний суд виходив з
того, що вказаний факт підтверджений
наявними в матеріалах справи доказами,
а також визнаючи право власності за
ОСОБА_3 на 12 частину автомобіля ЗАЗ,
районний суд виходив з того, спірний
автомобіль був придбаний за спільні
кошти осіб, які знаходилися у фактичних
шлюбних відносинах, також змінюючи
черговість одержання права на
спадщину, районний суд виходив з того,
що ОСОБА_5 потребувала стороннього
догляду у зв'язку з тяжкою хворобою.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов та визнаючи, що з січня 1996 року по
грудень 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5
проживали спільно, як чоловік та жінка
без реєстрації шлюбу з веденням
спільного господарства, побуту та
бюджету, істотно порушив норми
матеріального та процесуального права,
не взявши до уваги, що до 01.01.2004 року (
час прийняття СК України та нового ЦК
України) правових підстав визнавати
такий факт не існувало, оскільки ст.74 СК
України, яка передбачає право на майно
чоловіка та жінки, які не перебувають у
шлюбі, але проживають однією сім'єю,
набрала чинності саме з 01.01.2004 року, але
діючим на той час законодавством
встановлення даного факту не було
передбачено.

З підстав наведеного, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
безпідставно задовольнив позовні
вимоги про встановлення факту
сумісного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5
без шлюбу з січня 1996 року по грудень 2003
року.

Згідно п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
№ 20, відповідно до чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства України, спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону
України «Про власність», ст. 22 КпШС
України); майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17
Закону України «Про власність»);
квартира (будинок), кімнати у квартирах
та одноквартирних будинках, передані
при приватизації з державного
житлового фонду за письмовою згодою
членів сім'ї наймача у їх спільну
сумісну власність (ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду»). В інших випадках
спільна власність громадян є
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено й учасники
спільної власності при надбанні майна
не виходили з рівності їх часток,
розмір частки кожного з них
визначається ступенем його участі
працею й коштами у створенні спільної
власності

Відповідно ст.17 Закону України «Про
власність», який був чинний під час
виникнення спірних правовідносин і
діяв з 15.04.1991р. до 20.06.2007р., майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. А майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Розмір
частки кожного визначається ступенем
його трудової участі.

Згідно з правовою позицією судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України, викладену у постанові від
25.12.2013 року у справі №6-135цс13, майно,
набуте до 1 січня 2004р. під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суд під час вирішення
спору про поділ майна, набутого сім'єю
встановлює не лише обставини щодо
факту спільного проживання сторін у
справі, а й ті обставини, що спірне
майно було придбане сторонами
внаслідок спільної праці.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в період з
січня 1996 року по грудень 2003 року ні
якого майна придбано не було, тому
встановлення факту спільного
проживання, відповідно до ст. 17 Закону
України « Про власність» правового
значення не має.

Що стосується інших позовних вимог,
які були задоволенні рішенням суду
першої інстанції, судова колегія
приходить до висновку, що в цій частині
рішення ухвалено у відповідності до
вимог діючого законодавства.

Судовим розглядом встановлено, з 1996
році ОСОБА_3 вступив у фактичні шлюбні
відносини з гр. ОСОБА_5 та у якості
чоловіка оселився у її квартирі за
адресою: АДРЕСА_1, де вона проживала
разом зі свої сином. У 1999 році ОСОБА_5
була визнана інвалідом третьої групи з
загального захворювання та з того часу
вона знаходилась на повному утриманні
позивача по справі. ОСОБА_3 з 1996 року
утримував ОСОБА_5 та її сина -
відповідача по справі. ІНФОРМАЦІЯ_3.
ОСОБА_5 померла, після її смерті ОСОБА_3
продовжує до теперішнього часу мешкати
у належній ОСОБА_5 квартирі та утримує
її сина ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 14.02.2006р.
ОСОБА_5 на праві приватної власності
належить квартира за адресою: АДРЕСА_1
та на підставі договору дарування від
25.06.2008 р. також належить квартира
АДРЕСА_2.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу 07.04.2009р. легковий
автомобіль ЗАЗ Sens, держ. НОМЕР_1,
зареєстрований на ім'я ОСОБА_5

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п. 2 своєї постанови № 7
від 30 травня 2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування»
справи про спадкування розглядаються
судами за правилами позовного
провадження, якщо особа звертається до
суду з вимогою про встановлення фактів,
що мають юридичне значення, які можуть
вплинути на спадкові права й обов'язки
інших осіб та (або) за наявності інших
спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або у будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними під час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Судова колегія погоджується з
висновком районного суду стосовно
того, що придбаний у 2009 року на ім'я
ОСОБА_5 автомобіль є спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і
відповідно до вимог ст. 372 ЦК України їх
частки у спірному автомобілі є рівними,
у зв'язку з чим, суд першої інстанції
правильно визнав за ОСОБА_3 право
власності на 12 частину автомобіля ЗАЗ
Sens, держ. НОМЕР_1 як на спільне майно.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5, заповіту не залишила та
спадкоємцем першої черги є її син
ОСОБА_2

В судовому засіданні як суду
першої, так і апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_2 не заперечував того
факту, що ОСОБА_3 мешкав разом з його
матір'ю, вони вели спільне
господарство, ОСОБА_5 за своїм станом
потребувала сторонньої допомоги та
знаходилась на утриманні ОСОБА_3 Крім
цього в судовому засіданні апеляційної
інстанції не заперечував проти зміни
черговості на отримання спадщини після
смерті його матері, вказавши, що на
теперішній час ОСОБА_3 утримує також і
його.

Згідно ст.1264 ЦК України, у четверту
чергу право на спадщину за законом
мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менше
п'яти років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_3 є спадкоємцем
ОСОБА_5 за законом четвертої черги.

Відповідно до частини 2 ст. 1259 ЦК
України, фізична особа, яка є
спадкоємцем за законом наступних черг,
може за рішенням суду одержати право на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалась, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

В Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 р. за №7, п.21
зазначено, що при вирішенні спору про
право на спадщину осіб, які проживали
зі спадкодавцем однією сім'єю не менше
як п'ять років до часу відкриття
спадщини (четверта черга спадкоємців
за законом), судам необхідно
враховувати правила частини другої
статті 3 СК про те, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Зазначений
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини і його
необхідно обчислювати з урахуванням
часу спільного проживання зі
спадкодавцем однією сім'єю до набрання
чинності цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
у відповідності з вимогами ЦК України
змінив черговість одержання права на
спадщину та визнав з ОСОБА_3 право
власності в порядку спадкування за
законом на 1/2 частину квартири за
АДРЕСА_1 та на 1/2 квартири за АДРЕСА_2.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Обставини, які мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги є
несуттєвими, носять формальний
характер і не містять передбачених
законом підстав для подальшої зміни чи
скасування ухваленого судом першої
інстанції по справі рішення.

Таким чином, на підставі
викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304,
307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

В И Р
І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 24 червня
2014 року змінити.

Встановити факт спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1
січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили негайно з
моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -