АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/6795/14
Головуючий 1 інстанції
-Алфьорова Т.М. Справа № 645/1534/13-ц.
Доповідач - Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 р.
м. Харків.

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області у складі:

головуючого - судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Бурлака І.В., Карімової
Л.В.,

при секретарі Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі її
представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, який також діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, АДРЕСА_2

на рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 06 серпня 2014 року по
цивільній справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_11. ОСОБА_7, який
також діє в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, АДРЕСА_2, треті
особи Відділ Примусового виконання
рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Харківської
області, КП «Жилкомсервіс», Управління
служб у справах дітей департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради, Фрунзенський
районний відділ у м. Харкові головного
управління державної міграційної
служби у Харківській області ДМУ
України та ОСОБА_12, - про визнання
недійсною державну реєстрацію,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

20.11.2013 року ПАТ «ОТП Банк» (далі по
тексту - Банк) звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, який також діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, АДРЕСА_2 про визнання недійсною
державної реєстрації, виселення та
зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову Банк послався
на те, що між ним та ОСОБА_12 26.09.2006 року
був укладений кредитний договір № ML -
SME 701/218/2006, відповідно до якого він
отримав кредит в розмірі 50 750 дол. США,
на придбання нерухомого майна, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Для
забезпечення виконання договору на
підставі укладеного між сторонами
договору кредиту 26.09.2006 року був також
укладений договір іпотеки № PML -
701/218/2006. З огляду на невиконання
договору кредиту на підставі
виконавчого напису нотаріуса було
звернуто стягнення на вказану
квартиру, однак під час примусового
виконання позивач дізнався про те, що
після укладенні договору іпотеки у
квартирі боржника були зареєстровані
ще вісім осіб - відповідачів по цій
справі, на що ОСОБА_12 згоди
іпотекодержателя - Банку не отримав,
внаслідок чого вчинив цей правочин з
порушенням ст.. 12 Закону України «Про
іпотеку». На цій підставі Банк просив
визнати недійсною державну реєстрацію,
виселити усіх відповідачів із зняттям
їх з реєстрації.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 06 серпня 2014 року позов
було задоволено частково: визнано
недійсною державну реєстрацію
відповідачів і вони були зняті з
реєстрації.

У виселенні відповідачів Банку було
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням
районного суду в апеляційній скарзі
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять
його скасувати і ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити
повністю. При цьому вони послалися на
те, що суд не взяв до уваги, без
виселення і позбавлення права
користування житловим приміщенням,
визнання недійсним та скасування
реєстрації постійного місця
проживання не відповідає закону і
порушує права відповідачів.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, відповідно до ст. 303
ЦПК України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що під час
примусового виконання виконавчого
напису за договором іпотеки № PML -
701/218/2006 було виявлено, що після його
укладення в іпотечній квартирі АДРЕСА_1
з порушенням умов іпотечного договору,
без дозволу Банка було зареєстровано
постійне місце проживання
відповідачів: дружини боржника і
власника іпотечної квартири - ОСОБА_13, а
також діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
неповнолітні онук ОСОБА_8 та племінники
ОСОБА_9. ОСОБА_10, ОСОБА_15.

Відповідно до ст.. 12 Закону України «Про
іпотеку» правочин щодо передачі
іпотечного майна в оренду чи
користування без згоди
іпотекодержателя є недійсним.

Районний суд з посиланням на ч. 4 ст. 109
ЖК України, ст. 40 закону України «Про
іпотеку», з причини відсутності
досудової вимоги Банку про виселення
вказаних осіб у задоволенні позову про
їх виселення відмовив. В цій частині
рішення суду не оскаржене і тому
відповідно до ст.. 303 ЦПК України
апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частково задовольняючи позов, районний
суд виходив з того, що реєстрація
постійного місця проживання є
наслідком нікчемного правочину,
вчиненого боржником відповідно до ч. 1
ст. 405 ЦК України, а саме: вселення
боржником без дозволу Банка до
належної боржнику на праві власності
предмета іпотеки, що напряму
заборонено вказаною нормою ст. 12
Закону України «Про іпотеку».

За змістом ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду
виключно про: 1) позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2)
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) визнання особи
безвісно відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, положення ст. 7 цього Закону
підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм житловим
приміщенням, власник має право
вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема, шляхом зняття особи
з реєстрації місця проживання,
пред'явивши одночасно одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на це у постанові ВС України
від 16 січня 2012р. у справі № 6-57цс11
викладена обов?язкова для застосування
усіма суб'єктами владних повноважень в
аналогічних справах правова позиція
про те, що вирішення питання про зняття
особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК, ст.
405 ЦК.

Згідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний, у тому числі нікчемний,
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Однак, виходячи з наведеної правової
позиції стосовно змісту ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
постійного місця проживання та її
скасування є похідними від права на
проживання і самостійного юридичного
значення без нього не мають, а тому без
позбавлення права користування
житловим приміщенням (виселення)
питання щодо реєстрації постійного
місця проживання самостійного
цивільно-правового значення не має і
свідчить про незаконність її
скасування.

Крім того, з цих же підстав та
відповідно до змісту ст. 16 ЦК України,
яка визначає способи захисту цивільних
прав, не можна визнавати недійсним
реєстрацію постійного місця
проживання, яка за відсутності
самостійного цивільно-правового
значення в контексті положень ч. 1 ст. 202
ЦК України не може вважатися
правочином.

Таким чином, у зв?язку з порушенням та
неправильним застосування вказаних
норм матеріального права, з підстав,
передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
рішення суду першої інстанції в
оскарженій частині підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову повністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч. 1 ст. 307, ст.ст.
309, 313, 316, 319-325 ЦПК України, судова
колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_3 в
особі її представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, який також діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 -
задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 06 серпня 2014 року змінити,
скасувавши його в оскарженій частині.

У задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк»
відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
при цьому протягом двадцяти днів після
набрання законної сили може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: