Провадження 2/127/4879/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2014 року
м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

при секретарі Забіяці К.В.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 позов мотивувала тим, що в
1993 році її бабуся ОСОБА_4, яка була
власником ? частки будинковолодіння
АДРЕСА_1, за свої кошти побудувала
будинок «Е» на земельній ділянці за
цією ж адресою. Актом № 246 від 24.06.1999
року цей будинок прийнятий до
експлуатації на ім`я ОСОБА_4 Рішенням
виконкому Вінницької міської ради від
29.07.1999 року акт прийомки до
експлуатації затверджений і
зобов`язано управління містобудування
та архітектури видати свідоцтво про
право власності на будівлю. 12.06.2002 року
ОСОБА_4 розпорядилась своєю власністю і
подарувала своїй доньці - ОСОБА_5 - ?
частку свого будинковолодіння, проте
18.03.2003 року син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 з
надуманих причин подав позов до
Ленінського райсуду м.Вінниці і
рішенням суду від 28.04.2005 року визнано
недійсним договір дарування від 12.06.2002
року та визнано за ОСОБА_6 право
власності на гараж та будинок «Е»,
загальною площею 82,3кв.м., житловою - 64
кв.м. Таким чином, ОСОБА_5 - мати
позивачки - була позбавлена права
власності на будинок і цим порушені
були права малолітньої ОСОБА_1 на житло.
Рішення суду про визнання права
власності на будинок за ОСОБА_6
ухвалене на підставі незаконного
договору підряду від 27.09.1993 року на
будівництво цього будинку по АДРЕСА_1.
Замовником за цим договором був ОСОБА_6,
який не був ні користувачем земельної
ділянки ні її власником, а підрядником
- ОСОБА_3 від ПМП «Ярина». Позивачка
вважає, що договір є недійсним,
оскільки укладений без дозволу на
будівництво користувачів земельної
ділянки та власників будинковолодіння
- ОСОБА_4, ОСОБА_7, з порушенням ст.ст. 353,
357 ЦК України в редакції 1963 року, а також
Постанови Ради Міністрів СРСР від
26.12.1986 р. № 1550 «Про затвердження Правил
про договори підряду на капітальне
будівництво», укладений без дозволу на
виконання капітальних будівельних
робіт у господарській діяльності, а
також в порушення ст.ст. 9, 10 Закону
України «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» від 21.12.1993
року, оскільки у ПМП «Ярина відсутня
відповідна ліцензія на будівництво.
Крім того, у сторін договору підряду
відсутні підтверджуючі фінансові
документи щодо розрахунків по
виконанню умов договору (чеки,
накладні, касові ордери, кошториси на
будівельні матеріли із відображенням
їх вартості, товаротранспортні
накладні на придбання будівельних
матеріалів, розпорядження, накази,
докази сплати податків тощо). Таким
чином, сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов договору, в тому числі
щодо ціни договору, графіку виконання
робіт тощо. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК
України в редакції 2003 року договір
підряду слід визнати недійсним як
такий, що не відповідає вимогам
цивільного законодавства та іншому
діючому законодавству. Оскільки
учасники договору підряду - ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 померли ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідно,
відповідачем за позовом має бути
ОСОБА_3 Позивачка також вважає, що цим
договором порушені її особисті права,
крім того, про наявність такого
договору вона дізналась лише в березні
2014 року при ознайомленні з матеріалами
цивільної справи за позовом ОСОБА_6,
тому строк позовної давності вона не
пропустила.

В судовому засіданні позивачка та
представник позивача ОСОБА_2
підтримали позов, представник подав
письмові пояснення, які залучені до
матеріалів справи. Додав, що відповідач
порушив право позивача тим, що надав
при розгляді справи Ленінським
райсудом м. Вінниці 28.04.2005 року договір
підряду від 27.09.1993 року, який є
недійсний і дав в судовому засіданні
неправдиві свідчення, і це стало
підставою для прийняття судом
неправомірного рішення про
позбавлення права власності на житло
ОСОБА_5, матері позивачки. Оскільки
ОСОБА_1 на той час була неповнолітньою,
тим самим порушені і її житлові права.
Правовою підставою позову для визнання
договору недійсним представник
позивача визначив ст.ст. 45, 48 ЦК УРСР в
редакції 1963 року, 215 ЦК України в
редакції 2003 року, Закон «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності» додав, що
договір є недійсним також через те, що
він не був виконаний сторонами і що
ОСОБА_3 не мав права без ліцензії
будувати даний будинок.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнав, пояснив, що спірний будинок
будував ОСОБА_6 за свої кошти, тому саме
з ним був укладений договір підряду
27.09.1993 року, який був дійсним і всі його
умови були виконані. По цьому договору
він забезпечив робітників і надав
техніку, залучив будівельників з БУ-2,
будь-яких спорів з приводу невиконання
договору між ним та ОСОБА_6 не виникало.
Просив відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що він був
присутній при укладанні договору
підряду, оскільки вони з ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 товаришували. Борис будував
будинок для себе і жив в ньому, ОСОБА_3
всі умови договору виконав і ніколи
спорів між ними не виникало.

Вислухавши пояснення осіб, що брали
участь в справі, дослідивши матеріали
справи та оцінивши докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 27.09.1993 року ОСОБА_6
(замовник) та ОСОБА_3 (підрядник)
підписали договір, відповідно до якого
замовник передав підряднику суму в
еквіваленті 6 000 доларам США, а
підрядник зобов`язався побудувати
житловий будинок по АДРЕСА_2 згідно
наданого плану. Крім того, сторони
домовились про ремонт врем`янки за цю ж
суму, перелік робіт визначений у
договорі (а.с. 8).

В додаток до договору був письмово
складений перелік матеріалів,
необхідних для будівництва житлового
будинку і ремонту врем`янки по АДРЕСА_2
(а.с. 9).

Таким чином, між сторонами виникли
зобов`язальні договірні
правовідносини, тому при вирішенні
даного позову суд застосовує
відповідні норми Цивільного кодексу
УРСР в редакції 1963 року, який був чинним
станом на 27.09.1993 року.

Так, відповідно до ст. 332 ЦК УРСР за
договором підряду підрядчик
зобов'язується виконати на свій риск
певну роботу за завданням замовника з
його або своїх матеріалів, а замовник
зобов'язується прийняти й оплатити
виконану роботу.

Зміст договору підряду становлять
права і обов`язки його сторін. Зокрема,
підрядник зобов`язується виконати
певну роботу, а замовник повинен надати
завдання щодо її виконання, прийняти
роботу та оплатити її.

В судовому засіданні було встановлено,
що договір підряду був виконаний
сторонами, будинок збудований та
прийнятий в експлуатацію відповідно до
акту № 246 від 24.06.1999 року, затвердженого
рішенням виконкому Вінницької міської
ради № 911 від 29.07.1999 року. Дані обставини
визнали сторони договору підряду -
ОСОБА_6 (про що сам зазначив в позовній
заяві до Ленінського райсуду м. Вінниці
від 18.03.2003 року) та ОСОБА_3 в даному
судовому засіданні, крім того, ці
обставини були встановлені рішенням
Ленінського райсуду м. Вінниці від
28.04.2005 року у справі про визнання права
власності на новостворене майно і
визнання недійсним договору дарування
(а.с. 37-39), яке набрало законної сили
29.05.2005 року. Слід зазначити, що ОСОБА_5,
яка була притягнута до участі в справі
в якості відповідача, в судовому
засіданні повідомила, що дійсно всіма
питаннями будівництва нового будинку
та його документальним оформленням
займався ОСОБА_6

Укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 договір
також відповідає вимогам ст.ст. 153, 154 ЦК
УРСР.

Враховуючи те, що дані обставини
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, вони не потребують доказуванню на
підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Рішення суду не оскаржувалось
відповідачами - ОСОБА_7 та ОСОБА_5, що
підтверджується відміткою на копії
рішення із зазначенням, що воно набрало
законної сили 29.05.2005 року (через місяць
з дня ухвалення рішення).

Таким чином, сама ОСОБА_5 (мати
позивачки) не вважала свої права
порушеними, погодилась із обставинами,
встановленими в судовому рішенні, дала
суду відповідні пояснення про те, що
будівництвом будинку займався ОСОБА_6,
тому у позивачки ОСОБА_1 немає підстав
стверджувати, що на момент укладення
договору підряду та на момент
ухвалення судом рішення були порушені
її права.

При обґрунтуванні позовних вимог щодо
визнання договору недійсним позивачка
та її представник посилались на ст.ст.
45, 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, 215 ЦК
України в редакції 2003 року, Закон «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності».

Так, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року «Про практику в справах про
визнання угод недійсними» стаття 48 ЦК
застосовується при порушенні
встановленого порядку вчинення
громадянами і організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав і обов`язків,
при ущемленні угодою особистих або
майнових прав неповнолітніх дітей, а
також в інших випадках їх
невідповідності вимогам чинного
законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними.

Разом з тим, в судовому засіданні
позивачкою не було доведено, що
укладеним договором підряду порушені
її права.

Посилання на те, що цей не договір суд
використав як доказ і на його підставі
і ухвалив рішення про визнання права
власності за ОСОБА_6 на новостворений
будинок, чим позбавив її права
власності, є безпідставними і
необґрунтованими, оскільки, як вже
зазначалось, рішення набрало законної
сили, в апеляційному порядку не
оскаржувалось, і було ухвалене судом на
підставі ряду досліджених доказів, про
що зазначено в самому рішенні, а не лише
на підставі договору підряду від 27.09.1993
року.

Також не є підставою для визнання
недійсним договору підряду посилання
представника позивача на те, що він
фактично не був виконаний сторонами,
оскільки невиконання умов договору
може бути підставою для його
розірвання, а не визнання недійсним (п.
16 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 28.04.1978 року «Про
практику в справах про визнання угод
недійсними»).

Протягом життя ні ОСОБА_6 ні ОСОБА_3 не
пред`являли вимог щодо невиконання
умов договору, щодо порушення будь-яким
чином їх прав і обов`язків, а також прав
і обов`язків інших осіб, тому
твердження представника позивача про
те, що цим договором порушені житлові
права позивачки як малолітньої особи є
лише припущенням.

До даних правовідносин не можуть бути
застосовані норми ст.ст. 353, 357 ЦК УРСР,
Постанова Ради Міністрів УРСР від
26.12.1986 року № 1550 «Про затвердження
Правил про договори підряду на
капітальне будівництво», оскільки між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не виникали
правовідносини щодо капітального
будівництва, а зміст якого полягає в
укладенні відповідного договору між
спеціальними суб`єктами - двома
організаціями.

Також є безпідставним посилання
представника при обґрунтуванні
позовних вимог на норми ЦК України в
редакції 2003 року, в тому числі на норми
щодо визнання угод недійсними,
оскільки відповідно до п. 4 Прикінцевих
та перехідних положень Цивільний
кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

Оскільки Закон України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності», на який
посилається представник позивача, був
прийнятий Верховною Радою України
01.06.2000 року, він також не підлягає
застосуванню до правовідносин, що
виникли в 1993 році. Слід зазначити, що
позивач вказує цей закон під № 3759-ХІІ
від 21.12.1993 року, проте цій даті і номеру
відповідає Закон України «Про
телебачення і радіомовлення».

Таким чином, аналізуючи всі наведені
докази і законодавчі норми, суд прийшов
до переконання, що укладенням договору
підряду від 27.09.1993 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3
не були порушені права, свободи чи
інтереси позивачки ОСОБА_1, тому її
позов про визнання договору недійсним
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 48, 153, 154, 332 ЦК УРСР в
редакції 1993 року, Прикінцевими та
перехідними положеннями ЦК України в
редакції 2003 року, ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 61, 88,
212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання договору недійсним -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя: