У х в а л а

іменем україни

4 вересня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, - головне управління
юстиції у м. Києві, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, Публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк «Надра»,
Закрите акціонерне товариство
«Український страховий Дім», ОСОБА_7,
орган опіки та піклування
Шевченківської районної у м. Києві
державної адміністрації, про визнання
недійсними довіреності і договору
купівлі-продажу квартири, витребування
майна та виселення без надання іншого
жилого приміщення за касаційною
скаргою ОСОБА_8, який діє в інтересах
ОСОБА_4, та касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра», поданою
його представником Федоренком Сергієм
Вікторовичем, на рішення апеляційного
суду м. Києва від 11 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із вищевказаним позовом, в якому, з
урахуванням уточнень, просила визнати
недійсною довіреність, видану 5 жовтня
2006 року державним нотаріусом П'ятої
київської державної нотаріальної
контори від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2
на продаж квартири АДРЕСА_1; визнати
недійсним договір купівлі-продажу
вищевказаної квартири, посвідчений 16
травня 2008 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, за яким ОСОБА_1, від імені
якої діяв на підставі довіреності
ОСОБА_2, продала квартиру ОСОБА_3;
витребувати цю квартиру із володіння
добросовісного набувача ОСОБА_4 та
повернути її у власність ОСОБА_1;
виселити ОСОБА_4 із вказаної квартири.

Посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1
належить їй на праві приватної
власності на підставі договору
дарування, посвідченого 1 квітня 1992
року і наміру її відчужувати вона не
мала. У серпні 2008 року їй стало відомо,
що квартира продана від її імені на
підставі довіреності, яку вона ніби
видала ОСОБА_2 5 жовтня 2006 року. Однак
довіреності на продаж належної їй
квартири вона не видавала, з ОСОБА_2 не
знайома та не уповноважувала його на
продаж квартири. 5 жовтня 2006 року
знаходилась за межами України. У
подальшому ОСОБА_3 продав
вищезазначену квартиру ОСОБА_4, а тому
квартира повинна бути витребувана у
останнього набувача та повернута їй як
законному власнику, оскільки вибула із
володіння власника поза його волею.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 квітня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
11 грудня 2013 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 30 квітня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено.

Визнано довіреність від 5 жовтня 2006
року, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2
продати належну їй квартиру АДРЕСА_1,
посвідчену державним нотаріусом П'ятої
київської державної нотаріальної
контори, недійсною.

Визнано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 16 травня 2008 року,
укладений між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2,
який діяв на підставі довіреності, та
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
недійсним.

Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
квартиру АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_4 із
зазначеної квартири без надання іншого
жилого приміщення.

У касаційних скаргах заявники просять
скасувати рішення апеляційного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року, мотивуючи
свої вимоги порушенням апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні судів першої та
апеляційної інстанції чи відкинуті
ними, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу та про перевагу
одних доказів над іншими.

Отже, скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції, встановивши, що
ОСОБА_1 у день посвідчення довіреності
перебувала за межами України і така
довіреність від її імені на
відповідному нотаріальному бланку в
П'ятій київській державній
нотаріальній конторі не
посвідчувалася, правильно визнав
недійсними довіреність та договір
купівлі-продажу, вчинений
неуповноваженою особою. Оскільки
квартира вибула із володіння позивача
не з її волі, суд обґрунтовано захистив
її порушене право шляхом витребування
спірної квартири від ОСОБА_4 із
виселення останнього.

Суд апеляційної інстанції ухвалив
законне та обґрунтоване рішення,
висновки якого доводами апеляційної
скарги не спростовані.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє в
інтересах ОСОБА_4, та касаційну скаргу
Публічного акціонерного товарсивта
«Комерційний банк «Надра», подану його
представником Федоренком Сергієм
Вікторовичем, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
11 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко Судді:
В.І.Амелін В.П.Гончар