Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/355/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за розпискою

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 19 серпня
2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з названим позовом та просив
стягнути з відповідачки борг по
розписці в сумі 47 500 грн., відсотки в
сумі 39 500 грн., суму індексу інфляції за
час прострочки сплати боргу - 524,31 грн., 3%
річних за час прострочки сплати боргу в
сумі 532,41 грн. та судові витрати в
розмірі 2880,57 грн. В ході розгляду справи
позивач зменшив позовні вимоги та
просив залишити без розгляду його
вимоги в частині стягнення інфляційних
витрат та 3% річних. В обгрунтування
вимог посилався на те, що між ним та
відповідачкою 6 вересня 2012 року було
укладено письмовий договір у вигляді
розписки, згідно з яким він позичив
останній гроші в сумі 47 500 грн. строком
на один рік. Оскільки, в обумовлений
розпискою строк, грошові кошти не були
повернені, просив задовольнити позов.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 19 серпня 2014 року в позові
відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті заявлених вимог. Зазначає, що суд
безпідставно не задовольнив позов, не
дивлячись на те, що між сторонами було
письмовий договір у вигляді розписки,
що є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи його укладення
та умови договору, а також засвідчує
факт отримання боржником від кредитора
певної грошової суми. Суд також не
врахував того, що відповідачка визнала
те, що вона дійсно позичала грошові
кошти в сумі 47 500грн. у позивача,
власноручно написала і підписала
боргову розписку, погодившись із її
умовами.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи 6
вересня 2012 року ОСОБА_2 написала
розписку про отримання в борг у ОСОБА_1
47 500грн. строком на один рік з виплатою
щомісячних процентів у сумі: вересень,
жовтень, листопад 2012 року - по 2 500грн. в
місяць, а в наступні місяці - по 4 000грн. в
місяць /а.с.3,33/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що між
сторонами 06.09.2012 року не було укладено
реального договору позики саме в цей
день, саме на ту суму, яку зазначено в
розписці та на умовах, які в ній
зазначені, а тому між сторонами не
виникли договірні правовідносини, що
випливають з договору позики.

Проте з таким висновком погодитись не
можна з огляду на таке.

Частиною 1 та 2 ст. 202 ЦК України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України
розписка є формою укладання договору
позики. Вказана норма також передбачає
і можливість укладання іншого
документа, який посвідчує передання
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечується ОСОБА_2 того, що вона
власноручно і добровільно написала та
підписала розписку 06.09.2012 року про
позику грошей у ОСОБА_1 у сумі 47 500грн. та
на умовах, зазначених у розписці.

Отже, власноручно написана
відповідачкою розписка є правочином,
укладеним в письмовій формі, який має
ознаки договору позики, так як
відображає вже вчинену дію щодо
отримання грошових коштів.

Судом першої інстанції встановлено та
зазначено про це у рішенні, що
відповідачка не заперечила факт
отримання коштів в сумі 47 500 грн. від
ОСОБА_1, однак не в день написання
розписки, а раніше. Дослідивши ці
обставини, місцевий суд дійшов
висновку, що отримання відповідачкою
коштів у позику раніше, а не у день
написання розписки є підставою для
відмови у задоволенні позову.

Такий висновок суду є помилковим і не
узгоджується із загальними приписами
глави 71, параграфу №1 / позика/
Цивільного Кодексу України.

Окрім того, у правовому висновку про
застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України,
який міститься в постанові Верховного
Суду України від 02 липня 2014 року у
справі № 6-79цс14, який згідно зі ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковим для всіх
судів України, вказано, що за своєю
суттю розписка про отримання в борг
грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики після отримання
коштів, підтверджуючи як факт
укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певної
грошової суми. Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, і може не співпадати з
датою складання розписки, яка
посвідчує цей факт, однак у будь-якому
разі складанню розписки має передувати
факт передачі коштів у борг.

Відтак, написання ОСОБА_2 розписки
пізніше, ніж фактично їй були передані
гроші в сумі 47 500грн., не суперечить
правовим нормам та не є підставою для
відмови у стягненні боргу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає.

Встановлено, що оригінал боргової
розписки знаходиться у позивача,
відтак, відповідачка не виконала перед
ним свій обов"язок щодо повернення
коштів.

Пояснення ОСОБА_2 про те, що вона раніше
позичала у ОСОБА_1 гроші без розписки і
повертала йому і основний борг і
проценти, а відтак у неї відсутні борги
перед позивачем і за вказаною
розпискою, є безпідставними, оскільки
не підтверджені доказами.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено аудіозаписом розмови
між відповідачкою та дружиною позивача
ОСОБА_3, представником ОСОБА_1 у судових
засіданнях, остання визнала факт
повернення грошових коштів за борговою
розпискою в сумі 25 000грн.

Оскільки, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК
України обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню, тому
колегія суддів вважає доведеним факт
повернення відповідачкою позивачу 25
000грн. за борговою розпискою.

Решта суми боргу в розмірі 22 500грн.
підлягає стягненню з відповідачки на
користь позивача.

Також підлягає стягненню, обумовлена
сторонами в розписці, сума процентів -
вересень, жовтень, листопад 2012 року - по
2 500грн., в подальшому по 4000грн. в місяць.

Позивач заявив позов про стягнення
процентів за 11 місяців в сумі 39
500грн./2500грн.х 3міс. + 4000грн.х 8 міс./, а
тому, керуючись принципом
диспозитивності, суд стягує з
відповідачки заявлену суму.

Відтак, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на
користь ОСОБА_1 за договором позики 62
000грн., що складає 22 500грн. суми
основного боргу та 39 500грн. процентів за
користування позикою.

З ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь
ОСОБА_1 також судовий збір в розмірі
880,57грн. відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК
України.

Понесені ОСОБА_1 витрати на правову
допомогу не підтверджені розрахунками
та банківськими квитанціями, а тому у
їх стягненні необхідно відмовити.

З огляду на наведене та враховуючи, що
судом першої інстанції при ухваленні
рішення були порушені норми
матеріального права, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 314, 316,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 19 серпня 2014 року скасувати,
ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі
22 500грн. та проценти за користування
позикою в сумі 39 500грн., а всього 62 000
(шістдесят дві тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
880,57 грн. понесених витрат по оплаті
судового збору.

В решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: