Справа № 367/5839/13-ц Головуючий у І
інстанції Пархоменко О.В.Провадження №
22-ц/780/778/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 40
УХВАЛА

Іменем України

23 січня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Сержанюка А.С., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 27 листопада 2013
року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 у своїх
інтересах та інтересах малолітньої
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Комунального
підприємства «Бучанське управління
житлово-комунального господарства»,
треті особи Орган опіки та піклування
Бучанської міської ради Київської
області, Ірпінський міський відділ
Управління державної міграційної
служби України у Київській області про
визнання права користування жилим
приміщенням та зобов'язання провести
реєстрацію місця проживання;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним вище позовом, який
мотивувала тим, що вона та ОСОБА_1,
перебуваючи у цивільному шлюбі, у 1997
році придбали квартиру АДРЕСА_1 і з того
часу проживали за цією адресою. 24
квітня 1998 року вони зареєстрували шлюб,
від якого народилася донька ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що рішенням
Ірпінського міського суду Київської
області від 17 листопада 2011 року шлюб
між ними розірвано. Після розлучення
вона проживає у спірній квартирі в
м.Буча, однак колишній чоловік вимагає
від неї звільнення квартири із донькою.
Вважає, що поскільки спірна квартира
придбана ними в період спільного
проживання однією сім'єю, то вона з
донькою мають право проживати в ній.
Крім того, відповідно до ст.156 ЖК
України припинення сімейних стосунків
із відповідачем не позбавляє її такого
права. У зв'язку із наведеним, просила
визнати за нею право користування
квартирою АДРЕСА_1 разом із малолітньою
дочкою та зобов'язати КП «Бучанське
УЖКГ» зареєструвати її місце
проживання у квартирі.

У вересні 2013 року ОСОБА_1 подав до суду
зустрічний позов, де просив виселити
ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1. Вимоги
мотивував тим, що він є власником
спірної квартири, яку придбав за
договором купівлі-продажу від 6 лютого
1997 року. Посилався, що із 24 квітня 1998
року по 17 листопада 2011 року він
перебував у шлюбі із ОСОБА_2, від якого
мають доньку ОСОБА_3 1999 року народження.
У спірній квартирі зареєстрований він
та його донька ОСОБА_3, проте він
проживає у батьків у м.Києві, бо колишня
дружина із дочкою живуть у спірній
квартирі, чим порушують його права як
власника щодо користування і
розпорядження квартирою. Посилаючись
на те, що ОСОБА_2 вже не є членом його
сім'ї і добровільно виселитися

- 2 -

не бажає, а також на неможливість
спільного з нею проживання, вважав, що
останню слід виселити із квартири.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 27 листопада 2013
року позов ОСОБА_2 задоволено частково,
визнано за нею право користування
спірною квартирою, в решті позову
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні первісного
позову ОСОБА_2, а його вимоги за
зустрічним позовом про виселення
задоволити в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування обставин справи,
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 та
визнаючи за нею право користування
квартирою АДРЕСА_1, суд першої
інстанції обгрунтовував свої висновки
тим, що ОСОБА_2 вселилася до житла у
якості члена сім'ї власника квартири, а
припинення сімейних стосунків із
власником не позбавляє її права
користування жилим приміщенням у
квартирі, де вона мешкає до цього часу.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову суд виходив із того, що відсутні
передбачені законом підстави для
виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК
України, згідно якої ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. До
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником квартири АДРЕСА_1, яку
придбав за договором купівлі-продажу
від 6 лютого 1997 року.

24 квітня 1998 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2
зареєстрували шлюб, від якого мають
доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 17 листопада 2011
року шлюб між сторонами розірвано.

- 3 -

Також судом встановлено, що у спірній
квартирі проживає ОСОБА_2, яка
вселилася до житла за згодою власника
квартири ОСОБА_1 як його дружина і
мешкає у квартирі до цього часу з
дочкою ОСОБА_3, проте у помешканні не
зареєстрована. Відповідач ОСОБА_1
заперечує право колишньої дружини на
проживання у спірній квартирі.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

За таких обставин з урахуванням того,
що припинення сімейних стосунків із
власником квартири ОСОБА_1 не позбавляє
ОСОБА_2 права користування займаним
жилим приміщенням, суд правильно
задоволив її вимоги про визнання права
користування житлом та відмовив у
задоволенні зустрічного позову про
виселення.

Доводи апеляційної скарги про
незаконність рішення, поскільки
позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання
права користування грунтувалися на
тому, що спірна квартира є їх спільною
власністю та не знайшли свого
підтвердження, безпідставні та
спростовуються позовною заявою ОСОБА_2,
де остання обгрунтовує своє право
користуватися квартирою посиланням на
те, що вона вселилася у якості члена
сім'ї та положеннями ст.156 ЖК України,
яка надає їй право користування житлом
в тому числі після припинення сімейних
відносин із ОСОБА_1

Посилання апелянта на відсутність у
ОСОБА_2 права користування належною
йому квартирою у зв'язку з відсутністю
у неї прав сервітуту, передбачених
статтями 401, 402 ЦК України,
необгрунтовані. Дані норми не
регулюють спірних правовідносин та не
стосуються даного спору.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2
зареєстрована у її батьків в квартирі
АДРЕСА_2, що унеможливлює визнання за
нею права користування спірною
квартирою, спростовуються наявною в
матеріалах справи копією паспорта
позивачки, з якого вбачається, що вона
не зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2.

Решта доводів апеляційної скарги, в
тому числі доводи апелянта про
неможливість проживати в одній кімнаті
із ОСОБА_2 та доводи про те, що вона
перешкоджає йому у здійсненні права
власності не спростовують висновків
суду про наявність у останньої права на
користування жилим приміщенням та
відсутність підстав для її виселення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 27 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :