Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна
В.М., Попович О.В.,

Ступак О.В., Штелик
С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа: Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання недійсними
рішення, державного акта на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 08 жовтня 2013 року
та рішення апеляційного суду Київської
області від 25 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду з указаним позовом, у
якому просив визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року
№ 1773/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний
акт серії ЯЗ № 449584 на право власності
на земельну ділянку площею 0,1500 га, з
цільовим призначенням - для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_3 із
відповідною відміткою про перехід
права власності на земельну ділянку до
ОСОБА_4, та скасувати його державну
реєстрацію; визнати право власності на
спірну земельну ділянку за державою.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що рішенням Коцюбинської селищної ради
Київської області від 24 грудня 2008 року
№ 1773/25-5 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_3 затверджено
проект землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки. На підставі
зазначеного рішення на ім'я ОСОБА_3
видано державний акт серії ЯЗ № 449584 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1500 га, з цільовим призначенням -
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Проте зазначена земельна
ділянка знаходиться поза межами
смт Коцюбинське, що
підтверджується висновком
судово-землевпорядної експертизи від 05
березня 2012 року № 325, проведеної
Київським державним підприємством
геодезії, картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика», та відноситься
до земель лісогосподарського
призначення. Так, спірну земельну
ділянку у приватну власність передано
за рахунок земель, що перебувають у
постійному користуванні Комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство» (далі - КП
«Святошинське лісопаркове
господарство»), без вилучення у
останнього.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від
08 жовтня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року № 1773/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт серії
ЯЗ № 449584 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:040:0041, виданий на ім'я ОСОБА_3 із
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4, та скасовано його державну
реєстрацію.

Стягнуто з відповідачів на користь
держави судовий збір у сумі
114 грн 70 коп.

У іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Ірпінського міського суду
Київської області від 16 травня 2014 року
заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного
рішення залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 25 червня 2014 року заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 08
жовтня 2013 року в частині визнання
недійсним державного акта
серії ЯЗ № 449584 на право власності на
земельну ділянку, кадастровий номер
:01:040:0041, виданого на ім'я ОСОБА_3 із
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4, та скасування його державної
реєстрації скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення, яким в
задоволенні зазначеної позовної
вимоги відмовлено. У іншій частині
заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 08 жовтня 2013
року залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області просить
скасувати заочне рішення суду першої
інстанції у частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності держави на
спірну земельну ділянку; змінити
мотивувальну частину заочного рішення,
виключивши положення про те, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, не є
нікчемним, замінивши положеннями про
нікчемність цього договору; скасувати
рішення суду апеляційної інстанції в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про скасування державного акта
на право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_3 із відміткою
про перехід права власності до ОСОБА_4,
та скасування його державної
реєстрації та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким указані позовні
вимоги задовольнити, обґрунтовуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Проте оскаржуване рішення
апеляційного суду зазначеним вимогам
не відповідає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 Земельного Кодексу України
(далі - ЗК України) визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 12 ЗК
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року № 2780-XII «Про
основи містобудування» визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-III «Про планування
і забудову територій» сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи в межах повноважень, визначених
законом, відповідно до генеральних
планів населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною першою ст. 155 ЗК України
передбачено, що у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Таким чином, установивши факт
відсутності на час прийняття селищною
радою рішення про надання ОСОБА_3
земельної ділянки будь-якої
містобудівної чи іншої, передбаченої
законом, документації, яка б
встановлювала межі смт Коцюбинське
Київської області, суд першої
інстанції, з яким у цій частині
погодився й апеляційний суд, на
підставі статей 116, 122, ч. 1 ст. 155 ЗК
України, п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України дійшов
обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК
України (у редакції від 16
вересня 2008 року, яка була чинною на
момент прийняття селищною радою
рішення) право власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку виникло з моменту
отримання ним державного акта та його
державної реєстрації.

Оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то суд першої інстанції на
підставі зазначених норм дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
недійсним і державного акта, виданого
ОСОБА_3 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься й у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та
від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції від 05 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення 22 квітня 2009
року договору купівлі-продажу № 1174)
підставою для державної реєстрації
права власності на земельну ділянку є
саме нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт (ч. 2 ст. 126 ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (ч. 6 ст. 126 ЗК України) не
змінює суті такого державного акта, як
недійсного.

З огляду на вищевикладене, правильним є
висновок суду першої інстанції про
визнання недійсними рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року № 1773/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» та
державного акта серії ЯЗ № 449584 на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:040:0041,
виданого на ім'я ОСОБА_3 із відміткою
про перехід права власності до ОСОБА_4,
та скасування його державної
реєстрації.

Такий висновок повністю узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, висловленою у постанові від 25
червня 2014 року № 6-67цс14.

Апеляційний суд помилково скасував
рішення суду першої інстанції у
частині вирішення позовних вимог про
визнання недійсним вищевказаного
державного акта, припустившись помилки
в застосуванні матеріального та
процесуального закону, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні вимог позову
про визнання права власності держави
на спірну земельну ділянку, суд першої
інстанції, з яким у цій частині
погодився й апеляційний суд, правильно
виходив з безпідставності цих позовних
вимог.

Відповідно до принципу
диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб із зазначених ними підстав та в
межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК
України).

Способом захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
позивачем обрано позов про визнання
права власності на це майно з підстав,
передбачених ст. 392 ЦК України (а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації у порядку
ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Разом із тим, як випливає з роз'яснення,
яке міститься в п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», позов про визнання права
власності на майно (ст. 392 ЦК
України) є належним способом захисту,
якщо позивач вимагає залишення у нього
майна, відчуженого третьою особою за
договором, учасником якого він не був, і
це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст. 392 ЦК України,
оскільки обраний позивачем спосіб
захисту не є належним способом захисту.

Таким чином, розглядаючи спір, який
виник між сторонами у справі, суд
першої інстанції правильно визначився
з характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, повно,
всебічно та обґрунтовано встановив
обставини справи, надав належну оцінку
наявним у справі доказам, в результаті
чого ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні матеріального
та процесуального закону, що призвело
до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку про те, що касаційну
скаргу необхідно задовольнити
частково, рішення апеляційного суду
скасувати із залишенням рішення суду
першої інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 25 червня 2014 року скасувати,
заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 08
жовтня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик