Справа № 361/5854/14-ц Головуючий у І
інстанції Маценко Н.П.Провадження №
22-ц/780/6994/14 Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 19 25.12.2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 грудня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді Савченка
С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь
О.В.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 31 жовтня 2014 року у справі:

- за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення грошових коштів;

- за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернувсядо
суду із вказаним вище позовом,який
надалі доповнив і мотивував тим, що між
ним та відповідачем ОСОБА_2 (від імені
якого на підставі довіреності діяв
ОСОБА_3) було укладено попередній
договір щодо продажу йому у строк не
пізніше 30 квітня 2012 року земельної
ділянки площею 0,0813 га, що розташована в
СТ «Зазим'я-17» Зазимської сільської
ради Броварського району Київської
області за ціною 160000 грн. Попередній
договір було посвідчено нотаріально.
Згідно п.2.1 попереднього договору він
передав продавцю кошти в сумі 160000
гривень, що відповідало 20000 доларів США.
Пункт 4.1 договору передбачав, що у разі
відмови продавця від укладення
основного договору він має
відшкодувати покупцю збитки у розмірі
320000 грн., що відповідало 40000 доларів США.

Вказував, що 12 квітня 2012 року він і
представник продавця ОСОБА_3 з'явилися
до нотаріуса для укладення договору
купівлі-продажу, однак з'ясувалося, що
довіреність на ім'я ОСОБА_3 скасовано
ОСОБА_2 9 квітня 2012 року. Вважає, що
скасувавши довіреність продавець
ОСОБА_2 відмовився від укладання
основного договору купівлі-продажу.
Посилаючись на те, що основний договір
купівлі-продажу земельної ділянки не
укладено з вини продавця, просив
стягнути солідарно із ОСОБА_2 та
представника ОСОБА_3 на його користь
сплачені кошти в розмірі 268600 грн.
(відповідає 20000 доларів США),
матеріальні збитки у розмірі 537200 грн.
(відповідає 40000 доларів США) та судові
витрати.

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визнати недійсним попередній
договір щодо продажу земельної
ділянки, укладений між ним та ОСОБА_1 3
квітня 2012 року. Вимоги обгрунтовував
тим, що попередній договір було
укладено внаслідок зловмисної
домовленості ОСОБА_1 і його
представника ОСОБА_3, який діяв
всупереч його інтересам, погодившись
на невиправдану санкцію у випадку
ухилення від укладання основного
договору купівлі-продажу. Про факт
укладення і зміст попереднього
договору він не знав, йому стало відомо
про це лише із позовної заяви ОСОБА_1 і
коштів від ОСОБА_3 він не отримував.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 31 жовтня 2014
року первісний позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Ухвалено стягнути із
солідарно із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 сплачені за попереднім
договором кошти в розмірі 160000 грн. та
судові витрати. В решті первісного
позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить змінити рішення суду першої
інстанції в частині відмови йому у
позові і ухвалити нове, яким його
вимоги задоволитти у повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування судом обставин
справи, порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
Скаргу мотивує тим, що суд безпідставно
відмовив у стягненні сплачених за
договором коштів у доларовому
еквіваленті, що передбачено умовами
договору. Крім того, необгрунтовано
відмовив у стягненні збитків, бо це
передбачено п.4.1 попереднього договору
і встановлена вина ОСОБА_2 в
неукладенні основного договору.

ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням
суду, подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
в повному обсязі, а його зустрічний
позов задоволити, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин
справи, порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
Скаргу мотивує тим, що його представник
ОСОБА_3, уклавши невигідний та
ризикорваний попередній договір, діяв
всупереч його інтересам як довірителя
та в результаті зловмисної
домовленості із ОСОБА_1

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що обидві апеляційні скарги
підлягають до часткового задоволення з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки
площею 0,0813 га для ведення садівництва,
що розташована в Садовому товаристві
«Зазим'я-17» Зазимської сільської ради
Броварського району Київської області.

11 грудня 2006 року ОСОБА_2 видав на ім'я
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 нотаріально посвідчену
безстрокову довіреність, якою серед
іншого уповноважив останніх вчиняти
будь-які дії щодо розпорядження
належною йому земельною ділянкою
площею 0,0813 га за ціною та на умовах за
їх розсудом, надавши їм право укладати
та підписувати відповідні договори, в
тому числі попередні договори та/або
договори завдатку, визначаючи пир
цьому на власний розсуд будь-які умови
договорів, в тому числі розмір завдатку
та розмір штрафних санкцій.

3 квітня 2012 року між ОСОБА_2, від імені
якого на підставі довіреності діяв
ОСОБА_3, з одного боку і ОСОБА_1 з іншого
боку було укладено нотаріально
посвідчений попередній договір, за
яким сторони зобов'язалися у строк не
пізніше 30 квітня 2012 року укласти
договір купівлі-продажу належної
ОСОБА_2 земельної ділянки

площею 0,0813 га для ведення садівництва,
що розташована в СТ «Зазим'я-17» за ціною
160000 грн.

Відповідно до п.2.2 попереднього
договору при його підписанні покупець
передав, а продавець отримав грошові
кошти в розмірі 160000 грн., що відповідає
20000 доларів США. Пунктом 4.1 договору
встановлено, що у разі відмови продавця
від укладення основного договору,
неподання ним документів, необхідних
для нотаріального посвідчення
основного догвоору, або інших
документів, вказаних у п.3.1. цього
джогвоору, або неприбуття до нотаріуса
для укладення основоного договору та
за гнаявності інших обстаивн,
внаслідок яких основний договір
укладений не буде з його вини, то він
має відшкодувати ОСОБА_1 матеріальні
збиткит у сумі 320000 грн., що відповідає
40000 доларів США.

Також судом встановлено, що в
обумовлений сторонами строк, тобто не
пізніше 30 квітня 2012 року основний
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0813 га для ведення
садівництва, що розташована в СТ
«Зазим'я-17» і належить ОСОБА_2, між
сторонами укладений не був. Зокрема 12
квітня 2012 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3
з'явилися до приватного нотаріуса для
укладення догвоору, однак при
укладенні їм стало відомо, що 9 квітня
2012 року ОСОБА_2 скасував довіреність на
ім'я ОСОБА_3, що унеможливило укладання
основного договору.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Вирішуючи первісний позов ОСОБА_1, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що у
зв'язку із неукладенням сторонами
основного договору купівлі-продажу
земельної ділянки, сплачені за
попереднім договором кошти в розмірі
160000 грн. є авансом та підлягають
поверненню їх платнику ОСОБА_1

Такі висновки суду відповідають
обстаивнам справи та вимогам закону.

За положеннями ст.635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі встановленій для
основного договору. Сторона, яка
необгрунтовано ухиляється від
укладення договору, передбаченого
попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства.
Зобов'язання встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором.

Відповідно до положень ст.570 ЦК України
завдатком є грошова сума, що видається
кредиторові боржником у рахунок
належних з нього за договором платежів,
на підтвердження зобов'язання і на
забезпечення його виконання. Якщо не
буде встановлено, що сума сплачена в
рахунок належних з боржника платежів, є
завдатком, вона вважається авансом.

За змістом даної норми ознакою
завдатку є те, що він одночасно
виступає і засобом платежу і способом
забезпечення зобов'язання.

Як видно із матеріалів справи сторони
не укладали основний договір
купівлі-продажу, а відтак передані
ОСОБА_1 за попереднім договором кошти в
сумі 160000 грн. є авансовим платежом і
мають бути повернуті платнику у тому ж
розмірі.

Проте, колегія суддів не може
погодитися із висновками суду щодо
солідарного стягнення авансового
платежу із ОСОБА_2 і ОСОБА_3, поскільки
суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК
України в достатньому обсязі не
визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

Відповідно до положень ст.237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Згідно ст.239 ЦК України правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.
Аналогічні приписи закріплені у ч.1
ст.1000 ЦК України, яка врегулювує
договір доручення і згідно якої
правочин створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки довірителя.

Ухвалюючи рішення, суд не врахував, що
укладений 3 квітня 2012 року
представником ОСОБА_3 попередній
договір створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки для особи,
яку він представляв, а саме для ОСОБА_2
Отже у ОСОБА_3, який діяв як представник
власника ділянки не виникло ніяких
прав та обов'язків за попереднім
договором перед іншою стороною ОСОБА_1,
в тому числі не виникло обов'язку
повертати отриманий авансовий платіж,
бо як вище вказувалося такі обов'язки
виникають у сторони договору, яким є
ОСОБА_2

Крім того, відмовляючи у позові в
частині стягнення матеріальних
збитків, суд виходив з того, що у
випадку неукладення основого договору
поверненню підлягає лише аванс,
отриманий за попереднім оговором, а
відшкодування таких збитків не
передбачено.

Такі висновки суперечать положенням ч.2
ст.635 ЦК України згідно якої сторона,
яка необгрунтовано ухиляється від
укладення договору, передбаченого
попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства.

Крім того, такі висновки суперечать
змісту попереднього договору, де
сторони передбачили можливість
відшкодування збитків у випадку
неукладення основного договору з вини
ОСОБА_2

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині вирішення
первісного позову ОСОБА_1 не
грунтуються на матеріалах справи,
ухвалене з порушенням норм
матеріального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення.

З огляду на неукладення у встановлений
строк основного договору
купівлі-продажу, суд стягує із ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 сплачені останнім
кошти у вигляді авансу в розмірі 160000
грн.

Підстави для стягнення коштів
солідарно із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відсутні з
викладених вище підстав, а саме
відсутності між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 прав і
обов'язків.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що розмір стягуваного авансового
платежу має відповідати 20000 доларів США
і становити 268600 гривень надумані і
безапідставні. Зі змісту п.2.2.
попереднього договору вбачається, що
покупець ОСОБА_1 передав продавцю саме
160000 грн, а не 20000 доларів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
те, що він не отримував коштів від
ОСОБА_3 не мають правового значення для
вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення
авансового платежу, бо як вище
вказувалося стороною попереднього
договору є саме ОСОБА_2

Питання передачі чи непередачі
довірителю отриманих повіреним коштів
стосуються

виключно правовідносин за договором
доручення між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які
мають їх вирішуватися у встановленому
законом порядку.

Зокрема ст.1006 ЦК України передбачає
обов'язок повіреного негайно передати
довірителю все отримане за договором.

Згідно ч.2 ст.635 ЦК України сторона, яка
необгрунтовано ухиляється від
укладення договору, передбаченого
попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Колегія суддів вважає за необхідне
відмовити в позові в частині стягнення
матеріальних збитків із ОСОБА_2 з
огляду на відсутність його вини у формі
умислу чи необережності у неукладенні
основного договору купівлі продажу
земельної ділянки із ОСОБА_1

При цьому колегія суддів виходить із
того, що ОСОБА_2 довів відсутність своєї
вини у формі умислу або необережності.
Зокрема ОСОБА_2 пояснив суду, що він не
був повідомлений про укладення 3 квітня
2012 року попереднього договору від його
імені з ОСОБА_1 і про необхідність у
строк до 30 квітня 2012 року укласти
основний договір купівлі-продажу.
Також ОСОБА_2 пояснив, що видав
довіреність на ім'я ОСОБА_3 ще у 2006 році
і тривалий час з ним не спілкувався, а
довіреність була скасована ним у 2012
році, бо голова садового коопертаву
ОСОБА_4 повідомив його, що побачив
ОСОБА_3 Наведені доводи ОСОБА_2 є
переконливими з огляду на надання
останнім доказів про перебування
ОСОБА_3 у міжнародному розшуку у зв'язку
із підозрою у шахрайстві.

Саме на ці обстаивни звертав увагу
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 28 травня 2014 року,
скасовуючи ухвалені у справі рішення і
направляючи справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що доказами вини ОСОБА_2 в
неукладанні основного договору є факт
видачі ним довіреності у 2006 році на ім'я
ОСОБА_3 та факт скасування даної
довіреності у 2012 році безпідставні і не
приймаються судом до уваги.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що
доказами вини ОСОБА_2 у неукладенні
основного договору купівлі-продажу
земельної ділянки є факт наявності у
ОСОБА_3 всіх необхідних документів для
укладання договору, в тому числі
довідок про відсутність забудов на
ділянці, про її вартість та обмеження,
виданих на ім'я ОСОБА_2 необгрунтовані і
не є належними доказами вини
останнього. Колегія суддів керується
тим, що дані довідки видані на ім'я
ОСОБА_2 як власника ділянки, проте вони
не містять інформації, що ініціатором
їх отримання був саме ОСОБА_2, а не його
довіритель ОСОБА_3, у якого ці довідки
перебували і який за довіреністю мав
повне право на звернення у відповідні
органи і отримання відповідних
довідок.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2, суд першої інстанції
обгрунтовував свої висновки тим, що
останній не надав доказів, вчинення
попереднього договору внаслідок
зловмисної домовленості його
представника ОСОБА_3 із другою стороною
ОСОБА_1, а відтак відсутністю
передбачених законом підстав для
визнання недійсними оспорюваного
попереднього договору.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

ОСОБА_2 заявлені вимоги про визнання
недійсним оспорюваного попереднього
договору на підставі ст.232 ЦК України як
вчиненого внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною в момент його вчинення вимог,
які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203
цього Кодексу.

Згідно ст.232 ЦК України правочин, який
вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.

Правовий аналіз цієї норми (ст.232 ЦК)
свідчить про те, що необхідними
ознаками правочину, вчиненого у
результаті зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою є:

1) вчинення правочину представником
однієї із сторін (а не безпосередньо
стороною) в межах наданих йому
повноважень;

2) навність умисного зговору між
представником потерпілої сторони
правочину і другої сторони з метою
отримання власної або обопільної
вигоди;

3) виникнення негативних наслідків для
довірителя та його незгода з
наслідками.

Аналогічні роз'яснення містить п.22
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», згідно якого для визнання
правочину недійсним на підставі ст.232
ЦК необхідним є встановлення умислу в
діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Поскільки судом першої інстанції
встановлена відсутність доказів, то
суд прийшов до обгрунтованого висновку
про недоведеність позовних вимог і
відсутність передбачених законом
підстав для визнання недійсними
оспорюваних договорів дарування як
укладених внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною.

Колегія суддів вважає
необгрунтованими доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2 про те, що умови,
передбачені п.4.1. договору щодо
відшкодування шкоди в розмірі 320000 грн.
у випадку неукладення основного
договору з його вини не відповідають
його інтересам як довірителя і він не
давав доручення на розпорядження своїм
майном на таких умовах.

Такі доводи спростовуються дорученням,
виданим 11 грудня 2006 року ОСОБА_2 на ім'я
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з тексту якого
вбачається, що довіритель уповноважив
останніх вчиняти будь-які дії щодо
розпорядження належною йому земельною
ділянкою площею 0,0813 га за ціною та на
умовах за їх розсудом, надавши їм право
укладати та підписувати відповідні
договори, в тому числі попередні
договори та/або договори завдатку,
визначаючи пир цьому на власний розсуд
будь-які умови договорів, в тому числі
розмір завдатку та розмір штрафних
санкцій. Отже умовами виданої ОСОБА_2
довіреності чітко визначено право
повірених самостійно встановлювати
розмір штрафних санкцій.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що за
попереднім договором права і обов'язки
для нього не виникли, надумані і
суперечать положенням ст.ст.239, 1000 ЦК
України, згідно яких правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
довірителя. Отже за укладеним
попереднім договором права і обов'язки
виникли саме у ОСОБА_2, а не у його
повірених.

Доводи апелянта про вчинення
попереднього договору внаслідок
зловмисної угоди

його представника із ОСОБА_1, про що
свідчить пов'язаність останніх, бо їх
діти ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_2 мають спільну матір
ОСОБА_7, яка була дружиню ОСОБА_1, а зараз
перебуває в цивільному шлюбі із ОСОБА_3
необгруновані, бо наявність даної
обставини не свідчить про зловмисну
угоду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задоволити частково.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 31 жовтня 2014
року в частині задоволення позову
ОСОБА_1 скасувати і ухвалити нове.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
податковий номер НОМЕР_1 на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, податковий номер
НОМЕР_2 грошові кошти в розмірі 160000
гривень та судовий збір в розмірі 1600
гривень. В решті позову відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: