Апеляційний суд міста Києва
Головуючий у 1-й інстанції Буша Н.Д.
Доповідач Волошина В.М.
21 жовтня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 05 серпня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
суми боргу за договором позики.
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
10 лютого 2014 р. позивач звернулась до
суду з позовом до відповідача про
стягнення боргу за договором позики у
розмірі 127 923 грн., суми процентів за
користування позикою в розмірі 14 718 грн.
82 коп., штрафні санкції у вигляді трьох
відсотків річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання у
розмірі 3735 грн. 35 коп., судовий збір у
розмірі 1606 грн. 69 коп. та 121 грн. 80 коп.
судового збору за подачу заяви про
забезпечення позову.
Свої позовні вимоги обгрутовувала
тим, що 10.07.2012 вона уклала договір
позики з ОСОБА_3 За умовами вказаного
доларів США та зобов'язався повернути
вказаний борг до 20 вересня 2012 року, що
підтверджується розпискою від 10.07.2012 р.
Проте, відповідач отримані кошти в
обумовлений строк так і не повернув. А
тому, вона звернулась до суду за
захистом свого порушеного права.
Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 05 серпня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2, борг за договором позики в
розмірі 127 923 грн., суми процентів за
користування позикою в розмірі 14 718 грн.
82 коп., штрафні санкції у вигляді трьох
відсотків річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання у
розмірі 3 735 грн. 35 коп. та судовий збір у
розмірі 1606 грн. 69 коп.

Не погодившись із рішенням суду
відповідач ОСОБА_1 подав на нього
апеляційну скаргу, посилаючись на те,
що воно є частково незаконним та
необгрутованим, ухваленим з порушенням
норм матеріального права, оскільки
висновки суду, на його думку, не
відповідають обставинам справи. Просив
рішення суду скасувати в частині
стягнення з нього суми процентів за
користування позикою в розмірі 14 718,82
грн. та судового збору в розмірі 1 606,69
грн. Зокрема зазначав, що судом
неправомірно нараховані проценти за
користування позикою у розмірі 14 718,82
грн. та застосовано норми ст.1048 ЦК
України.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК
України апеляційний суд відкладає
розгляд справи в разі неявки у судове
засідання особи, яка бере участь у
справі, щодо якої немає відомостей про
вручення їй судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, про
день та час розгляду справи
повідомлені належним чином, про що
надійшли від них письмові розписки,
причину неявки суду не повідомили,
тому колегія суддів у відповідності до
вимог ст. 305 ЦПК України вважає за
можливе розглядати справу у їх
відсутності.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
визначено, що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

За наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307
ЦПК України).

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Положенням частин 1 та 2 ст. 533 ЦК
України визначено, що грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Задовольняючи позовні вимоги в
зазначеному розмірі, суд першої
інстанції виходив з їх доведеності.

Таких висновків суд дійшов з
дотриманням вимог процесуального
законодавства щодо всебічності й
повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін в
даних правовідносинах, належної
правової оцінки наданих в справі
доказів та норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
відповідач згідно договору позики
отримав 10.07.2012 від ОСОБА_2 15 000 доларів
США, що в еквіваленті за курсом НБУ на
день пред'явлення позову становить 127 923
грн. Вказане підтверджується письмовою
розпискою (а.с.10). Строк повернення
боргу збіг 20 вересня 2012 р.

Оскільки боргові зобов'язання не
були виконані, позивач звернулась до
суду за захистом порушеного права та
просила стягнути на її користь борг за
договором позики в розмірі 127 923 грн.,
суми процентів за користування позикою
в розмірі 14 718 грн. 82 коп., штрафні
санкції у вигляді трьох відсотків
річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання у розмірі 3 735
грн. 35 коп. та судовий збір у розмірі 1606
грн. 69 коп.

Не заперечуючи факту отримання в борг
коштів у розмірі 15 000 доларів США за
письмовою розпискою, оскаржуючи
рішення відповідач з ним не погодився в
частині стягнення з нього суми
процентів за користування позикою в
розмірі 14 718,82 грн. та судового збору в
розмірі 1606,69 грн., посилаючись на те, що
до правовідносин, які виникли між
сторонами не можна застосувати ст. 1048
ЦК України.

Проте, з доводами апеляційної скарги не
можна погодитись дивлячись на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті
1047 ЦК України на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та
другої статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049
ЦК України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

За приписом ч.1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню, про що
ухвалив відповідне рішення з
покладенням по відповідача судових
витрат у відповідності до вимог ст. 88
ЦПК України.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі з приводу того, що суд не мав
права застосовувати до правовідносин,
які виникли між сторонами ст. 1048 ЦК
України та стягувати відсотки на рівні
облікової ставки Національного банку
України, не заслуговують на увагу,
оскільки як зазначено вище у розумінні
ст. 1047 ЦК України на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника, яка і міститься в
матеріалах справи. А для застосування
ст. 1048 ЦК України законодавець не
визначив укладення іще і додаткового
договору, окрім розписки, як належного
доказу.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 05 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: