Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Литвиненко Н. В., при секретарі
Ксєломєнос О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Сартанської
селищної ради, третя особа: Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Донецькій області про
визнання права власності, витребування
майна, виселення, стягнення грошових
коштів та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа ОСОБА_3 про визнання права
власності,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Сартанської селищної ради, третя особа:
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Донецькій області про визнання права
власності, витребування майна,
виселення, стягнення грошових коштів, в
обґрунтування якого вказав, що в 1973
році за рішенням Приморської селищної
ради йому в користування було надано
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
надвірних будівель, розташовану у
АДРЕСА_3. Ним було оформлено технічну
документацію та отримано дозвіл на
початок будівельних робіт, затверджено
проект будинку. Але під час будівництва
він відійшов від проекту і частину
будівлі звів самовільно, без внесення
змін у проект. У 1977 році ним було
завершено будівництво житлової
прибудови літ. А1-1, а також збудовано
будівлю літ. А-1 - збудовані міжкімнатні
перегородки, встановлені дерев'яні
вікна, вхідні двері, стельове
перекриття, криша, засипана підлога
шлаком. Всередині будівлі літ. А-1
залишилося виконати лише штукатурні та
малярні роботи, настелити підлогу. У 1983
році він зареєстрував шлюб із
відповідачкою ОСОБА_1 Оскільки
будівництво житлового будинку
завершене ще не було, не був
підключений газ, не було пічного
опалення, вони проживали у будинку
батьків позивача у АДРЕСА_4. Пізніше
відповідачці ОСОБА_1 було надано
квартиру, в якій вони усією родиною
проживали до 1995 року. У 1995 році сім'я
розпалась, позивач пішов із родини. З
того часу однією родиною вони більше не
проживали. У 1996-1997 роках позивач
підключив газопровід до будинку,
провів водопровід, збудував зливну яму,
частково встановив огорожу. З 2006 року і
по теперішній час в житловій прибудові
літ. А1-1 проживає його син, відповідач
ОСОБА_3, який оселився там зі згоди
позивача тимчасово, доки не знайде собі
інше житло або позивач знайде покупця
на будинок. У 2012 році позивачу стало
відомо про те, що у будинок без його
згоди самовільно вселилася його
колишня дружина, відповідачка ОСОБА_1
Наприкінці листопада 2012 року
відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не
допустили техніка БТІ для проведення
технічної інвентаризації
домоволодіння, висловлювали погрози на
адресу позивача і техніка БТІ. Окрім
того, ОСОБА_3 без згоди позивача
розібрав міжкімнатні перегородки у
будинку, демонтував віконні блоки,
дерев'яні вхідні двері, встановив
пластикові вікна і залізні двері.
Добровільно звільнити будинок
відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_1
відмовляються. Позивач просив виселити
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із домоволодіння
АДРЕСА_3, визнати за ним право власності
на самочинно збудований житловий
будинок літ. А-1, літ. А1-1 по АДРЕСА_3,
стягнути з ОСОБА_3 грошову суму у
розмірі 22000 грн., зобов'язати ОСОБА_3 і
ОСОБА_1 привести у первинний стан
розділяючі перегородки у будинку літ.
А-1 домоволодіння АДРЕСА_3, відповідно
до технічного плану будівлі.

Заявою від 17 січня 2014 року позивач
ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, та
просив витребувати у ОСОБА_3 і ОСОБА_1
домоволодіння по АДРЕСА_3, виселити
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із домоволодіння
АДРЕСА_3, визнати за ним право власності
на самочинно збудований житловий
будинок літ. А-1 і споруду літ. А1-1 по
АДРЕСА_3.

За заявою позивача ОСОБА_1 від 16 квітня
2014 року, вимогу про визнання права
власності на самочинно збудований
житловий будинок літ. А-1 і споруду літ.
А1-1 по АДРЕСА_3 залишено без розгляду.

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась
до суду із позовом до ОСОБА_1, третя
особа ОСОБА_3 про визнання права
власності, в обґрунтування якого
вказала, що з 23 вересня 1983 вона
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_1 Від спільного шлюбу у них є двоє
синів ОСОБА_3 і ОСОБА_3. Відповідачу
ОСОБА_1 у 1973 році виділено земельну
ділянку площею 600 кв.м. по АДРЕСА_3. На
час її приходу була зведена коробка
будинку літ. А-1, розміром 10м х 10м, були
лише стіни та дах. Міжкімнатних
перегородок не було. Ними за спільні
кошти у 1986 році почалося будівництво
прибудови до цього будинку літ. А1-1, був
завезений метал-арматура і
забетоновано опалубку - перекриття
гаражу, яке було основою під прибудову,
розміром 7м х 8м. Ці роботи виконувалися
найманими робітниками. Потім було
завезено цеглу, яку вона привезла зі
складу. Найманими робітниками разом з
ОСОБА_1 були зведені зовнішні стіни
прибудови, міжкімнатні перегородки.
Був придбаний шифер і накрито дах. Були
поставлені віконні рами в кількості 3
штук - дерев'яні та вхідні дерев'яні
двері. У 1987 році ними було придбано ДСП,
яким застелили підлогу. Були
оштукатурені та побілені стіни. Для
виконання цих робіт позивачка також
домовлялася із працівником. Окрім
фінансової допомоги, вона виконувала
підсобні роботи і готувала працівникам
їжу. Проживали вони сім'єю з 1984 року в
квартирі АДРЕСА_1. Зареєстрована вона і
діти за цією адресою. А відповідач
ОСОБА_1 зареєстрований у будинку своїх
батьків по АДРЕСА_4. Відповідач ОСОБА_1
свою заробітну плату перераховував на
ощадкнижку, а також виплачував
аліменти на утримання дочки від
першого шлюбу до 1995 року, тому
основними коштами як для проживання,
так і для будівництва були зароблені
нею гроші. Будівництво іноді
зупинялось, потім знову поновлювалося.
У 1994 році вона побілила стіни та
пофарбувала підлогу. У 1995 році вони
всією сім'єю переселилися у спірний
будинок, ними був придбаний газовий
котел, труби для опалення, вони наймали
працівників, які зробили підводку газу,
був підключений газ. Майно у цю
прибудову завезли з однокімнатної
квартири. З 1996 року між ними
припинилися шлюбні відносини,
позивачка змушена була виїхати на
заробітки. Однокімнатна квартира була
продана за борги. Про те, що шлюб між нею
і ОСОБА_1 розірвано, вона не знала, а
дізналася про це тільки у 2012 році, коли
він звернувся до суду з вимогою про
виселення з будинку АДРЕСА_3. Вважає, що
вона є власником 1/2 частини будівлі літ.
А1-1 по АДРЕСА_3, оскільки він будувався у
період зареєстрованого шлюбу. Про те,
що ОСОБА_1 вважає, що будівля літ. А1-1 є
його особистою власністю вона
дізналася з пред'явленого до неї
позову. Іншого житла у неї немає. Вона
проживає в цій частці домоволодіння.
Просила визнати за нею право власності
на 1/2 частину будівлі літ. А1-1 по
АДРЕСА_3.

Ухвалою Іллічівського районного
суду міста Маріуполя від 11 лютого 2014
року цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Сартанської селищної
ради, третя особа: Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Донецькій області про визнання права
власності, витребування майна,
виселення, стягнення грошових коштів
об'єднано в одне провадження з
цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання
права власності.

Позивач за первісним позовом та
відповідач за другим позовом, ОСОБА_1
свій позов підтримав, просив його
задовольнити. Пред'явлений до нього
позов не визнав, заперечував проти його
задоволення. У судовому засіданні
пояснив, що в 1977 році, ще до шлюбу з
ОСОБА_1, по АДРЕСА_3, ним було завершено
будівництво прибудови літ. А1-1, а також
майже повністю збудовано будівлю літ.
А-1, в якій залишилося виконати лише
штукатурні та малярні роботи,
настелити підлогу. Оскільки
будівництво житлового будинку ще
завершене не було, не був підключеним
газ, не було пічного опалення, родиною
вони проживали у будинку його батьків
по АДРЕСА_4. Пізніше ОСОБА_1 було надано
квартиру, в якій вони усією родиною
проживали до 1995 року. У 1995 році сім'я
розпалась, він пішов із родини. З того
часу однією родиною вони більше не
проживали. У теперішній час у його
будинку, за адресою АДРЕСА_3 проживає
його син, ОСОБА_3, який вселився у
будинок за його згоди. Строків
проживання з ним не обговорювали. На
вселення до будинку ОСОБА_1 він своєї
згоди не давав. Надалі у судові
засідання не з'являвся, надав заяву про
розгляд справи за його відсутності.

Представник ОСОБА_1, адвокат ОСОБА_5
підтримала позицію свого довірителя,
просила задовольнити його позов та
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її
позову. Також просила застосувати
строки позовної давності до позову
ОСОБА_1 у зв'язку з чим, залишити його
без задоволення.

Відповідач за первісним позовом та
позивач за другим позовом, ОСОБА_1,
пред'явлений до неї позов не визнала,
заперечувала проти його задоволення.
Свій позов підтримала у повному обсязі,
просила його задовольнити. У судовому
засіданні пояснила, що до будинку
АДРЕСА_3 вона вселилася у 1995 році разом
із дітьми та ОСОБА_1, як його дружина, і з
того часу постійно у ньому проживала. У
1996 році вона припинила сімейні
відносини з ОСОБА_1 Вона з дітьми
залишилася проживати у прибудові, а
чоловік переїхав та проживав у АДРЕСА_1.
У 1997 році вона поїхала працювати до
м.Москви, повернулася у 2003 році. У 2008
році вона знову оселилася у спірний
будинок за згоди ОСОБА_1 і проживає в
ньому до теперішнього часу. З 2008 року
ОСОБА_1 неодноразово приходив до
будинку, бачив, що вона у ньому проживає
та не заперечував проти цього.
Прибудова літ. А1-1 за адресою АДРЕСА_3
була зведена за спільні кошти, тому
вважає, що має право на частину цієї
будівлі. Також у будівництві приймав
участь їх син, ОСОБА_3. Вона ніколи не
чинила перешкод ОСОБА_1 у користуванні
спірним будинком.

Відповідач за первісним позовом та
третя особа за другим позовом, ОСОБА_3,
пред'явлений до нього позов не визнав,
заперечував проти його задоволення. Не
заперечував проти задоволення позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання права
власності. У судовому засіданні
пояснив, що його батькові ОСОБА_1 було
надано земельну ділянку площею 600 кв.м,
по АДРЕСА_3. У 1977 році на земельній
ділянці було розпочате будівництво
житлового будинку, була зведена
коробка основної будівлі і зроблений
дах, накритий шифером і зроблений
фундамент під гараж. Ця будівля
числиться під літ. А-1, прибудова літ. А1-1
тоді не будувалася. У 1983 році його
батько зареєстрував шлюб з матір'ю
ОСОБА_1 У 1985 році вони придбали
будматеріали і залили перекриття між
цокольним приміщенням, де
розташовувався гараж, і першим
поверхом прибудови літ А1-1. Надалі вони
повністю звели прибудову, зробили
роботи по проведенню газу, води, було
підключено електрику. Через розлад в
сім'ї в 1996 році батько пішов проживати
до однокімнатної квартири АДРЕСА_1, а
він, його брат, ОСОБА_3 та матір
залишилися проживати у прибудові
літ.А1-1, за адресою АДРЕСА_3. Він не міг
зареєструватися у будинку по АДРЕСА_3 у
зв'язку із відсутністю домової книги. З
1997 року він залишався проживати у
прибудові літ. А1-1 по АДРЕСА_3 один,
ходив у школу № 8 у сел. Сартана м.
Маріуполя, допомагала йому сестра
батька - ОСОБА_6, а батько поїхав
проживати в сел. Кременівка. У
прибудові літ. А1-1 залишалося майно, яке
належало його батькам, а також були
його речі. З 1997 року до початку 2006 року в
будинку нічого не робилося. У 2006 році у
зв'язку з розірванням шлюбу йому ніде
було проживати, батько запропонував
йому вселитися для постійного
проживання у прибудову літ. А1-1, але з
умовою, щоб він продовжував будівельні
роботи. Батько мав можливість
користуватися житловою прибудовою,
приїжджати у будь-який час, адже у нього
були ключі, що він і робив. Коли батько
приїжджав, він з ним радився про те, що
буде робити по дому і показував які
роботи виконані. Батько не приймав
участі у будівництві через брак коштів.
Ним були зроблені наступні роботи по
прибудові літ. А1-1: оскільки не було
нормального входу у будинок, були
сходи, він завіз шлак, забетонував,
тобто зробив нормальний вхід у будинок;
встановив металопластикові вікна у
кількості 4 штук; відремонтував
батареї; відремонтував грубу; зробив
стяжку у санвузлі, пофарбував підлогу;
замінив дерев'яні хлипкі вхідні двері
на металеві; провів водопровід від
центрального, зробив розводку по
прибудові, встановив раковину,
сантехніку, встановив гідробокс;
оскільки електроенергію до будинку
було підключено незаконно, він,
оплативши штраф в сумі 4500 грн., відкрив
особовий рахунок, встановив лічильник;
викопав зливну яму. По дому літ. А-1 ним
зроблено такі роботи: штукатурка
фундаменту; встановив 7 штук
металопластикових вікон, поштукатурив
відкоси. Вікна були встановлені у
зв'язку з тим, що від холоду в цій
коробці будинку, були холодні стіни в
прибудови літ. А1-1; у зв'язку з тим, що
через дощі вимило задню стінку будинку
і цоколь, поштукатурив; відремонтував
дах, прибив коник; перед тим, як
прибрати простінки в кімнатах 1-4, 1-5, 1-6,
він отримав згоду від батька; у великій
кімнаті 1-3 засипав підлогу шлаком; у
зв'язку з тим, що дуло в щілини
шлакоблоку, взимку залітав сніг, він
поштукатурив несучу стіну в кімнатах
літ. 1-3, 1-4, 1-5. У дворі: встановив паркан,
металеві ворота, залив бордюри;
оскільки двір не був забетонований, під
час дощів вода стікала в гараж, тому він
поглибив підлогу в гаражі, забетонував,
зробив нормальний в'їзд в гараж,
переробив ворота, зробив освітлення,
зробив під'їзд до гаража, поштукатурив
стелю в гаражі. Він не робив би ці
роботи без згоди батька, оскільки ніс
матеріальні витрати, як то -
будматеріали, так і фізична праця,
наймав людей для виконання робіт,
техніку, багато чого сам робив своєю
працею. Батько це все схвалював і якби
був не згоден, то він раніше б вирішував
питання з будинком. Він фактично прожив
у будинку 7 років, оплачує світло, газ,
воду, податок за землю.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3, адвокат
ОСОБА_7, підтримала позиції своїх
довірителів, просила відмовити ОСОБА_1
у задоволенні його позову та
задовольнити позов ОСОБА_2.

Представник відповідача Сартанської
селищної ради до судового засідання не
з'явився. Надав заяву з проханням
розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Донецькій області до суду не
з'явився, надав заяву, в якій просив
вирішити спір на розсуд суду,
відповідно до чинного законодавства.

Суд, враховуючи пояснення усіх
учасників справи, дослідивши письмові
матеріали, оцінюючи належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, дійшов висновку про те, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити у
задоволенні їх позовів у повному
обсязі з наступних підстав.

Згідно ст. 124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Згідно виписки із протоколу № 11
засідання виконкому Приморської
селищної ради депутатів від 06 червня 1973
року, ОСОБА_1 виділено для будівництва
житлового будинку земельну ділянку по
АДРЕСА_3, площею 600 кв.м.

У відповідності до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності № 19633600,
27 березня 2014 року за ОСОБА_1
зареєстроване право приватної
власності на незавершене будівництво
готовністю 84%, за АДРЕСА_3 на підставі
виписки з протоколу № 11 від 06 червня 1973
року Сартанської селищної ради.
Загальна площа об'єкту складає 127,9 кв.м.,
житлова площа - 84,7 кв.м. Об'єкт
будівництва складається з житлового
будинку літ. А-1; нежитлової прибудови
літ. А1-1, гаражу літ. Б-1; огорожі літ. 1;
воріт літ. 2.

Згідно договору оренди земельної
ділянки від 14 лютого 2014 року,
Сартанською селищною радою надано у
строкове платне користування ОСОБА_1
земельну ділянку площею 0,0966 га, яка
знаходиться у АДРЕСА_3 (кадастровий
номер :01:001:0298) строком на десять
років, до 14 лютого 2024 року.

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію речового права № 18682933, 06
березня 2014 року проведено державну
реєстрацію договору оренди землі від 14
лютого 2014 року. Об'єктом оренди є
земельна ділянка площею 0,0966 га,
розташована за адресою АДРЕСА_3.
Кадастровий номер :01:001:0298. Цільове
призначення для будівництва і
обслуговування житлового будинку
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка). Орендарем є
ОСОБА_1, орендодавцем та власником є
Сартанська селищна рада.

Отже, ОСОБА_1 є власником спірного
домоволодіння, розташованого у
АДРЕСА_3.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_9 почав
будівництво спірного будинку в 1970-х
роках, будував його сам. Він особисто
допомагав йому виписувати будівельні
матеріали. К 1978 року ОСОБА_9 було
збудовано нежитлову прибудову та
будинок. Прибудова була побудована
разом з будинком та була готова до
експлуатації. Хоча будинок і був
побудований, але в ньому ніхто не
проживав. Коли у будинок відбулося
заселення, йому невідомо. Хто зараз
проживає у будинку, не знає. ОСОБА_2 у
будинку не бачив.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що проживає з
ОСОБА_1 на одній вулиці. У 1973 році вони
одночасно отримали земельні ділянки та
почали будівництво будинків,
допомагали один одному у будівництві,
виписували будівельні матеріали. У 1978
році, ОСОБА_1 закінчив будівництво
будинку разом з прибудовою. На той час
був накрит дах, встановлені дерев'яні
вікна. Газ ОСОБА_1 проводив сам, після
розірвання шлюбу з дружиною ОСОБА_2.
Зараз у будинку проживає син ОСОБА_9.
Сам ОСОБА_9 неодноразово приходив до
будинку. На сьогоднішній день вікна
замінені. Ворота ставив ОСОБА_9.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона знає
ОСОБА_1 з дитинства. Йому було виділено
земельну ділянку, на якій він збудував
будинок разом з матір'ю. Приблизно у 1995
році ОСОБА_2 з дітьми заселилися до
будинку, перезимували одну зиму без
газу. ОСОБА_9 провів газ до будинку.
Паркан ставив його син, ОСОБА_3.
Приблизно у 1976 році на земельній
ділянці була зведена лише коробка
будинку, та був виритий котлован під
прибудову, а стіни прибудови були
зведені підчас спільно проживання з
ОСОБА_2. До 1996 року прибудови не було,
ОСОБА_3 зробив вхід у будинок.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що спірний
будинок будували він, його брат ОСОБА_3
та їх матір ОСОБА_14. ОСОБА_15 участі у
будівництві не приймав. Він з братом
встановили пластикові вікна. До
спірного будинку сім'єю вселились у 1976
році. Батько на будинок не претендував
та дозволив йому з братом і ОСОБА_2 у
ньому проживати. ОСОБА_3 платив за
використану воду, газ. У ОСОБА_9 завжди
був вільний доступ до будинку.

Згідно акту від 01 жовтня 2013 року,
посвідченого головою Сартанської
селищної ради, ОСОБА_3 з матір'ю
проживають без реєстрації у будинку
АДРЕСА_3.

Заочним рішенням Іллічівського
районного суду міста Маріуполя від 21
квітня 2010 року задоволено позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб,
зареєстрований 23 вересня 1983 року між
сторонами у виконкомі Сартанської
селищної ради Іллічівського району
міста Маріуполя, актовий запис № 39,
розірвано.

Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу,
виданого 17 вересня 2010 року
Іллічівським відділом реєстрації
актів цивільного стану
Маріупольського міського управління
юстиції Донецької області, шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розірваний, актовий
запис № 287.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного
кодексу України, у разі розірвання
шлюбу судом шлюб припиняється у день
набрання чинності рішенням суду про
розірвання шлюбу.

Сторонами було визнано факт, що ОСОБА_3
доводиться сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Окрім того, ОСОБА_1 визнав, що до
спірного будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_3
вселився за його згоди, строків
проживання вони не обговорювали.

Згідно ч. 1 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

У відповідності до ч. 4 ст. 156 Житлового
кодексу України, до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу
України, до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 вселилася
до спірного будинку як дружина, а
ОСОБА_3 вселився до спірного будинку як
син власника, ОСОБА_1, а отже, як члени
його сім'ї.

У 1995 році до спірного будинку оселилися
та в ньому проживали до 1996 року однією
родиною ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_2 та
двома синами, що підтверджується
поясненнями свідків. Протягом 2008 року і
до червня 2012 року, майже чотири роки,
ОСОБА_1 неодноразово приходив до свого
будинку, за адресою АДРЕСА_3, що
підтверджено поясненнями свідків, де в
цей час вже постійно проживали ОСОБА_3
та ОСОБА_2, йому було відомо про факт їх
проживання у цьому будинку, і він не
звертався до правоохоронних органів зі
скаргами на незаконне вселення або до
суду за захистом. З цього, суд дійшов
висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
вселилися у спірний будинок та
тривалий час проживали у ньому зі згоди
ОСОБА_1.

Вселившись до спірного будинку за
згодою власника, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
набули права користування займаним
приміщенням.

Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу
України, членів сім'ї власника жилого
будинку (квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу
України, якщо наймач, члени його сім'ї
або інші особи, які проживають разом з
ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

У відповідності до ст. 405 Цивільного
кодексу України, члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно п. 34 постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, зокрема жилим приміщенням,
залежить від вирішення питання про
право користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК).

У пункті 3 інформаційного листа Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ за № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року
«Про практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»
міститься наступна правова позиція:
«Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло».

Згідно п. 17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року з наступними змінами «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу
України», п.п. 47-50 Правових позицій
Верховного Суду України, викладених в
листі від 26.05.2001 р., при вирішенні справ
про виселення на підставі ст. 116 ЖК
України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливими для інших проживання з
ними в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при тривалій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів. Факт
застосування заходів запобігання
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, виконавчими
комітетами , іншими уповноваженими
органами, а заходів громадського
впливу органами самоорганізації
населення (будинкові, вуличні,
квартальні комітети, товариські суди
тощо), повинен підтверджуватися
письмовими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 Цивільного процесуального
кодексу України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Підтримуючи позов, ОСОБА_1 не надав суду
доказів про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
втратили право користування спірним
будинком або створили умови
неможливого співжиття в одному
будинку, не надано доказів про те, що
його права порушені, оскільки до
кримінальної або адміністративної
відповідності відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не притягалися, заходи
попередження та громадського впливу до
них не застосовувались, проти чого не
заперечував і сам позивач ОСОБА_1.

Отже, вимога ОСОБА_1 про виселення
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із будинку АДРЕСА_3
задоволенню не підлягає.

Згідно п. 21 постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» якщо
власник вимагає повернення свого майна
з володіння особи, яка незаконно ним
заволоділа, така позовна вимога
підлягає розгляду та вирішенню також
за правилами статей 387, 388 ЦК.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу
України, власник має право витребувати
своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

У пункті 3 інформаційного листа Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ за № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року
«Про практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»
міститься наступна правова позиція:
«Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню (частина друга статті
386 ЦК). До речових способів захисту
права власності належать позови про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, позови про
захист права власності від порушень, не
пов'язаних із позбавленням володіння, і
позови про визнання права власності.
Одним із основних способів захисту
права власності є віндикаційний позов,
який визначають як позов про
повернення свого майна з чужого
незаконного володіння. По суті, це
вимога власника, який не володіє
майном, повернути майно в натурі. До
умов пред'явлення віндикаційного
позову належать такі: 1) власник чи
титульний володілець не повинен мати
можливості здійснювати фактичне
володіння над річчю; 2) майно, яке хоче
повернути колишній власник чи
титульний володілець, збереглося в
натурі та перебувало у фактичному
володінні іншої особи; 3) майно, яке
підлягає віндикації, має бути
індивідуально визначеним; 4)
віндикаційний позов має недоговірний
характер та спрямований на захист
речових прав.».

У позові, зазначивши, що ОСОБА_3 змінив
вхідні двері будинку, ОСОБА_1 не
посилався на те, що йому не було надано
ключів. Окрім того, у відповідь на
заперечення ОСОБА_3 проти позову,
ОСОБА_1 не заперечував проти того, що у
нього є ключі від спірного
домоволодіння. Отже, він має вільний
доступ до спірного будинку. ОСОБА_1 не
надав суду жодних доказів факту
вибуття з його володіння спірного
домоволодіння АДРЕСА_3, а також доказів
того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинять йому
будь-які перешкоди у володінні та
користуванні цим майном.

ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів,
які відповідали б вимогам статей 58, 59
Цивільного процесуального кодексу
України та підтверджували б те, що
відповідачами йому чиняться будь-які
перешкоди у можливості здійснення ним
права власності щодо домоволодіння
АДРЕСА_3. Не надано жодних доказів і
того, що зазначене домоволодіння
вибуло із фактичного володіння ОСОБА_1.

Окрім того, як викладено вище, на
підставі наявних у справі доказів, суд
дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 на законних підставах вселилися
до спірного будинку та набули права
користування ним.

Отже, вимога ОСОБА_1 про витребування із
незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2
будинку АДРЕСА_3, задоволенню не
підлягає.

Згідно статей 256, 257, 261 Цивільного
кодексу України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Початок обчислення строку позовної
давності не може бути пов'язаний з
фактом розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, адже розірвання шлюбу жодним
чином не порушує майнових прав ОСОБА_2
щодо спірного будинку АДРЕСА_3. Із
наявних у справі доказів вбачається, що
ОСОБА_2 не було відомо про факт
розірвання шлюбу до липня 2013 року - часу
звернення до суду ОСОБА_1 з вимогою про
виселення. ОСОБА_2 протягом тривалого
часу (з 1995 року по 2003 рік та з 2008 року по
червень 2012 року) проживає у спірному
будинку, вважаючи його частку своєю
власністю, і за цей час до неї жодних
вимог про виселення не пред'являлось,
отже, у неї не було приводу припускати
можливості порушення її прав. Із
наявних у справі доказів, зокрема, із
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи від 20 червня 2012
року, вбачається, що вперше, із вимогою
особисто до ОСОБА_2 про виселення, а
також із скаргами до правоохоронних
органів про її незаконне вселення до
спірного будинку, ОСОБА_1 почав
звертатися з червня 2012 року. З вимогою
про визнання права власності ОСОБА_2
звернулася у січні 2014 року. Отже,
відсутні підстави застосування строку
позовної давності до позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
власності.

Згідно характеристики будинку,
господарських будівель і споруд від 09
жовтня 2013 року, до складу домоволодіння
АДРЕСА_3 входить Житловий будинок літ.
А-1 готовністю 84%, 1978 року побудови;
Нежитлова прибудова літ. А1-1, 1978 року
побудови; Гараж літ. Б-1, 1978 року
побудови; Огорожа № 1, 1999 року побудови;
Ворота № 2, 1999 року побудови.

Відповідно до оціночного акту
житлового будинку літ. А-1 від 02 березня
1998 року, оціночного акту нежитлової
прибудови літ. А1-1 від 02 березня 1998 року,
генерального плану, складеного в
березні 1998 року, журналу зовнішніх
обмірів, складеного в березні 1998 року,
на час складення цих документів
Маріупольським бюро технічної
інвентаризації, до складу
домоволодіння АДРЕСА_3 входили:
Житловий будинок літ. А-1, готовність
якого на той час була 39%; Нежитлова
прибудова літ. А1-1.

Як слідує із зазначених доказів, в усіх
випадках, процент готовності є
показником не загальним щодо всього
домоволодіння, а стосується лише
конкретної будівлі - житлового будинку
літ. А-1. Проценту готовності нежитлової
прибудови літ. А1-1 в жодному документі
не вказано, вказано лише 1978 рік
побудови. Наявні у справі докази
(технічні документи) не містять жодних
даних про те, що на час первинної
технічної інвентаризації спірного
домоволодіння в 1998 році або пізніше,
нежитлова прибудова літ. А1-1 була б
недобудована. Отже її будівництво було
завершене саме в 1978 році.

У накладних та квитанціях про
придбання будівельних матеріалів не
міститься жодних даних стосовно того
ким вони придбавались та з якою метою
використовувались. Сторони визнали той
факт, що старі дерев'яні вікна в будинку
були замінені на нові ОСОБА_3.

ОСОБА_2 не надано суду жодних
переконливих доказів, які відповідали
б вимогам статей 58, 59 Цивільного
процесуального кодексу України та
підтверджували б факт і обсяг її участі
в будівництві нежитлової прибудови
літ. А1-1, за адресою АДРЕСА_3.

Суд не має права виходити за межі
позовних вимог.

Отже, вимога ОСОБА_2 про визнання за нею
права власності на ? частину нежитлової
прибудови літ. А1-1, за адресою АДРЕСА_3,
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не
стягує судові витрати на користь
жодної із сторін, оскільки обом
позивачам у задоволенні їх позову
відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212- 215 ЦПК
України, ст.ст. 15, 256, 257, 261, 387, 405 ЦК
України, ст. 114 СК України, ст.ст. 9, 64, 116,
156, 157 ЖК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Сартанської селищної ради,
третя особа: Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Донецькій області про витребування
майна та виселення відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа ОСОБА_3 про визнання права
власності відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський райсуд міста
Маріуполя протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Н. В. Литвиненко