Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна
В.М., Попович О.В.,

Ступак О.В., Штелик
С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головне
управління юстиції у м. Києві, про
стягнення коштів, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 25 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 14 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3)
звернувся до суду з указаним позовом, у
якому просив стягнути з
ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 100 тис. грн,
посилаючись на те, що 24
квітня 2012 року між ним та ОСОБА_8 (далі -
ОСОБА_8) було укладено мирову угоду,
відповідно до якої останній погодився
на припинення його права власності на
1/3 частини будинку АДРЕСА_1 після
отримання від позивача грошової
компенсації вартості цієї частини
будинку у розмірі 100 тис. грн.
Після підписання мирової угоди позивач
передав ОСОБА_8 100 тис. грн, про що той
написав розписку, однак ІНФОРМАЦІЯ_1
помер і мирова угода не була визнана
судом, право власності не
переоформлено. Після смерті ОСОБА_8
спадщину прийняла його дружина -
відповідач у справі ОСОБА_4 Оскільки
позивач передав у рахунок грошової
компенсації вартості 1/3 частини
будинку грошові кошти в розмірі 100 тис.
грн, проте право власності до нього не
перейшло ні шляхом визнання мирової
угоди судом, ні шляхом укладення
нотаріально посвідченого договору,
тому він вважає, що ОСОБА_8 безпідставно
отримав вказані кошти, а тому просив їх
стягнути зі спадкоємця ОСОБА_8 -
відповідача ОСОБА_4

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 25 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
14 травня 2014 року, позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 61 506 грн 39
коп. У решті позову відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач в особі
свого представника просить скасувати
рішення та ухвалу судів першої й
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити у повному обсязі,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив з того, що оскільки на підставі
розписки від 24 квітня 2012 року ОСОБА_8 у
рахунок грошової компенсації вартості
1/3 частки будинку АДРЕСА_1 отримав від
ОСОБА_3 100 тис. грн, однак його право
власності на цю частину будинку
припинено не було, що обумовлено
умовами мирової угоди, тобто вказана
грошова сума отримана ОСОБА_8 без
достатньої правової підстави, тому
вона підлягає поверненню позивачу
спадкоємцями померлого ОСОБА_8 згідно з
вимогами ст. 1212 ЦК України у розмірі, з
урахуванням вимог ст. 1282 ЦК України.

Проте з такими висновками в повній мірі
погодитися не можна, оскільки їх суди
дійшли з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 24 квітня 2012 року ОСОБА_3,
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 звернулися до
апеляційного суду м. Києва із заявою
про визнання мирової угоди, відповідно
до якої ОСОБА_8 після отримання
грошової компенсації у розмірі 100 тис.
грн погоджується на припинення права
власності на 1/3 частини будинку
АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 у рахунок компенсації
передає ОСОБА_8 100 тис. грн.

Згідно з розпискою від 24 квітня 2012 року
ОСОБА_8 отримав 100 тис. грн у рахунок
грошової компенсації вартості
належної йому на праві власності 1/3
частини будинку АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер і мирова
угода не була визнана судом, право
власності на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1
до позивача не перейшло.

До складу спадкового майна, яке
залишилося після смерті ОСОБА_8,
увійшли грошові вклади у сумі 4 848 грн 85
коп., автомобіль ВАЗ-21074, державний
номерний знак НОМЕР_1, вартістю 10 090 грн,
1/3 частини будинку АДРЕСА_1
вартістю 67 069 грн 67 коп.,
а всього на загальну суму - 82 008 грн 52
коп.

Спадкоємцями першої черги, які
прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8,
є: ОСОБА_4, яка успадкувала ѕ частини
спадщини, а також ОСОБА_6, який
успадкував ј частини спадщини.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права і
обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України
спадкоємці зобов'язані задовольнити
вимоги кредитора повністю, але у межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Кожен із спадкоємців зобов'язаний
задовольнити вимоги кредитора
особисто, у розмірі, який відповідає
його частці у спадщині.

Згідно зі ст. 1281 ЦК України кредиторові
спадкодавця належить протягом шести
місяців від дня, коли він дізнався або
міг дізнатися про відкриття спадщини,
пред'явити свої вимоги до спадкоємців,
які прийняли спадщину, незалежно від
настання строку вимоги.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами у цій справі, суд, виходячи із
положень вищевказаних норм
матеріального права, мав з'ясувати, чи
пред'явив позивач як кредитор
спадкодавця протягом шести місяців від
дня, коли він дізнався або міг
дізнатися про відкриття спадщини, свої
вимоги, та чи не втратив позивач права
вимоги до спадкоємців.

З'ясування таких обставин має
вирішальне значення для правильного
вирішення справи, оскільки визначені ч.
ч. 2 і 3 ст. 1281 ЦК України строки є
преклюзивними, сплив яких згідно із
законом позбавляє права вимоги
кредитора.

Суд першої інстанції на порушення
вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України, всупереч
положенням ст. 1281 ЦК України помилково
відхилив доводи заперечень
відповідача про необхідність
застосування до спірних правовідносин
указаної норми, при цьому в порушення
норм матеріального права ототожнив
факт звернення позивача як спадкоємця
другої черги за законом до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини - із пред'явленням
вимоги кредитора до спадкоємців,
оскільки подання заяви про прийняття
спадщини (ст. 1269 ЦК) та подання заяви
кредитором про свої вимоги до
спадкоємців боржника (ст. 1281 ЦК) - є
різними за своєю правовою природою
правочинами, вчинення чи не вчинення
яких породжує різні правові наслідки.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Зміст ухвали суду
апеляційної інстанції передбачено в
ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема,
зазначаються узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції обставини; мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався; у разі
відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте ухвала суду апеляційної
інстанції зазначеним вимогам закону не
відповідає, оскільки апеляційний суд
на порушення наведених норм
процесуального права не перевірив в
достатньому обсязі доводів
апеляційної скарги, а також законності
й обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору; не
навів ніяких мотивів ухваленого ним
судового рішення та обставин, які б
спростовували доводи апеляційної
скарги, обмежившись лише коротким
висновком про те, що доводи апеляційних
скарг не спростовують висновків суду
та не впливають на їх правильність.

Ураховуючи, що судом апеляційної
інстанції порушено норми
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, в результаті чого суд
неправильно визначився із характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню, тому
колегія суддів дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково, а постановлена у
справі ухвала апеляційного суду -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції з підстав, передбачених
частиною третьою статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14
травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик