________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/1453/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні власністю,
вселення в квартиру та встановлення
порядку користування,

ВСТАНОВИВ:

17.10.2013 року позивач звернулася до суду
з позовом та просила ухвалити рішення,
яким зобов'язати громадянина ОСОБА_2 не
чинити їй перешкод в користуванні
квартирою АДРЕСА_2; вселити ОСОБА_1 в
квартиру АДРЕСА_2 та виділити їй у
користування житлову кімнату - 12 кв.м.

Свої вимоги мотивувала тим, що на
підставі свідоцтва про право власності
вона, ОСОБА_1, та її батько ОСОБА_2
приватизували в рівних частках кожний
ізольовану квартиру під АДРЕСА_2, яка в
цілому складається з двох кімнат,
загальною площею - 48,5 кв.м., у тому числі
житловою площею - 29,4 кв.м.

Як стверджує позивач, після того як її
батьки розійшлись і стали мешкати
окремо, вона залишилась мешкати разом з
матір'ю за адресою АДРЕСА_1.

Позивач вказує на те, що відповідач
перестав її пускати до спірної
квартири, ключів від вхідної двері
спірної квартири вона не має, вказане і
стало підставою для звернення до суду з
даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового засідання
сповіщені належним чином у порядку
ст.74,76,77 ЦПК України.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав в повному
обсязі, посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві.

Відповідач в останні судові засідання
не з`явився, про час та місце їх
проведення сповіщався належним чином,
причини неявки суду не повідомив. В
минулих судових засіданнях позов не
визнав, просив в його задоволені
відмовити, посилаючись на відсутність
з його боку перешкод доньці в
користування вказаною квартирою.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши
матеріали справи, вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який згодом
було розірвано.

Вказана обставина визнана сторонами, а
згідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
доказуванню не підлягає.

Від даного шлюбу 13 березня 1994 року
народилась ОСОБА_1, про що Відділом
реєстрації актів громадянського стану
виконкому Київської райради народних
депутатів м. Одеси в книзі записів
актів громадянського стану про
народження зроблено відповідний запис
за № 353.

На підставі свідоцтва про право
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2
приватизували в рівних частках кожний
ізольовану квартиру під АДРЕСА_2 яка в
цілому складається з двох кімнат,
загальною площею - 48,5 кв.м., у тому числі
житловою площею - 29,4 кв.м.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України майно,
що є у власності двох або більше осіб
(співвласників) належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна власність на майно.

Таким чином співвласниками спірної
квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних
частках кожний.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України
власність двох або більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено,
що власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.
Держава не втручається у здійсненні
власником права власності.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійснені.

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що після розірвання
шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стосунки у
сторін значно погіршились, відповідач
ОСОБА_2 не допускає свою доньку ОСОБА_1
до квартири та змінив замки на вхідних
дверях, у зв'язку з чим позивач ОСОБА_1
неправомірно позбавлена права
користуватися своєю часткою у
квартирі.

Вказане зокрема підтверджується також
листом Київського РВ ОМУ ГУМВС України
в Одеській області від 09.10.2013 року №
31/19-7008, з якого вбачається, що ОСОБА_1
зверталась до чергової частини
Київського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області з проханням прийняти
заходи до свого батька ОСОБА_2, який не
пускає її додому. Однак, ОСОБА_1 було
роз'яснено, що дане питання їй
необхідно вирішувати мирним шляхом або
у судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного
кодексу України передбачено, що
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного
кодексу України, власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Також у статті 41 Конституції України
вказано, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним
у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири). До членів сім'ї
власника належать дружина, діти, батьки
власника.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу
України, жилі будинки (квартири), що є у
приватній власності громадян, не може
бути в них вилучено, власника не
може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Оскільки, відповідач позбавляє
позивача права користуватись
квартирою АДРЕСА_2, позивач ОСОБА_1 не
має можливості проживати у належній їй
частці квартири, суд вважає за
необхідне вселити позивача у спірну
квартиру та зобов'язати відповідача
ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_2.

Відповідно до роз'яснень п.14 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності"
№20 від 22 грудня 1995 року (з наступними
доповненнями) квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

В даному конкретному випадку сторони
визнають той факт, що спірна квартира
не може бути поділена між ними в натурі.

Отже, позивач звернулась до суду з
позовом про встановлення порядку
користування приміщеннями квартири,
яка перебуває у спільній частковій
власності сторін, і просить суд при
встановленні порядку користування
квартирою виділити їй кімнату площею 12
кв. метрів, оскільки між ним і
відповідачем немає домовленості про
порядок користування належним їм на
праві часткової власності майном.

Наявність спору між сторонами була
підтверджена в судовому засіданні
поясненнями сторін, з яких випливає, що
відповідач заперечує, щодо виділення
позивачу в користування будь-якої
кімнати в спірній квартирі.

За встановлених обставин суд приходить
до висновку про наявність правових
підстав для встановлення порядку
користування квартирою АДРЕСА_2 і
виділення позивачу у користування
ізольованої житлової кімнати площею 11,8
кв. метрів за висловленою ним самим
згодою, що є реальним вирішенням
конфлікту сторін з приводу
користування спільним житлом

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спірним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Виходячи з викладеного, враховуючи
висновки експерта Одеського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 07.07.2014 року заявлені
ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають
задоволенню шляхом встановлення
порядку користування квартирою
АДРЕСА_2 і виділення у користування
позивачу ізольованої житлової кімнати
площею 11,8 кв. метрів, відповідачеві
ОСОБА_2 - житлової кімнати площею 17,4
кв.м. та балкону площею 0,9 кв.м., з
залишенням решти приміщень в
загальному користуванні сторін.

З урахуванням вищевикладеного та
керуючись ст. 41 Конституції України, ст.
ст. 358, 383, 391 Цивільного кодексу
України, ст. 155 Житлового кодексу
України, ст. ст. 10, 58, 60, 208, 209, 212- 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
власністю, вселення в квартиру та
встановлення порядку користування -
задовольнити.

Зобов'язати громадянина ОСОБА_2 не
чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні
квартирою АДРЕСА_2.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2 та
виділити їй у користування житлову
кімнату площею - 11,8 кв.м.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Київський районний
суд м.Одеси.

Суддя
Куриленко О. М.