АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7355/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 428/1640/14-ц
Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Коваленко І.П

суддів - Довгаль А.П., Коровіна С.Г.

при секретарі - Москаленко Е.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сєвєродонецького міського суду
Луганської області від 15 вересня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» про визнання
кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н
О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про визнання кредитного договору
недійсним.

В обґрунтування своїх вимог посилалась
на те, що 06.09.1997 року між нею та
відповідачем - ОСОБА_2 було укладено
шлюб. Під час шлюбу ними за спільні
кошти було придбано майно, що є їх
спільною сумісною власністю, в тому
числі і павільйон за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до кредитного договору
укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ
«УкрСиббанк», ОСОБА_2 отримав кредит у
розмірі 24 900 доларів США. ОСОБА_1 надала
згоду чоловіку на іпотеку спільного
майна для отримання кредиту, оскільки
їм були потрібні гроші на ремонт
квартири. Але після надання цієї згоди
16.07.2007 року ремонт в квартирі не був
розпочатий, а, за словами чоловіка,
кредит він не отримав. У зв'язку з тим,
що вона не надавала згоди на укладення
кредитного договору, та у неї не було
підстав не довіряти чоловіку, вона не
знала про укладення ОСОБА_2 кредитного
договору з банком. Про його існування
вона дізналася лише, коли на початку
березня 2014 року отримала цінний лист
від «УкрСиббанку» на ім'я чоловіка, в
якому йшла мова про існування
кредитного договору.

Відповідно до норм законодавства вона,
як дружина ОСОБА_2, несе солідарну
відповідальність за виконання
останнім кредитних зобов'язань, тому
гроші, якими чоловік розраховувався з
банком, йшли з їх спільного бюджету. Але
вона особисто не бачила гроші, які були
отримані ОСОБА_2 за кредитним
договором, її згода на укладення
спірного кредитного договору мала бути
подана письмово, але такої згоди вона
не надавала. Таким чином, ОСОБА_2
неправомірно, без її згоди, в порушення
ст.ст. 60, 65 СК України, уклав з
відповідачем кредитний договір, чим
порушив її права, як співвласника майна
подружжя, тому позивач звернулася до
суду з даним позовом.

Після уточнення своїх позовних вимог
ОСОБА_1 просила суд визнати кредитний
договір укладений між ОСОБА_2 та ПАТ
«УкрСиббанк», недійсним з моменту його
укладення з підстав ненадання
письмової згоди на укладення такого
договору дружиною позичальника ОСОБА_1,
що суперечить ст.ст. 61, 65 СК України;
невідповідність договору за його
змістом ЗУ «Про захист прав
споживачів»; порушення процедури
укладення вказаного договору, що не
відповідає поставі НБУ № 168 від 10.05.2007
року та ЗУ «Про захист прав
споживачів».

Судові витрати стягнути з відповідачів
солідарно на користь позивачки.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала
уточнені позовні вимоги, підтвердила
доводи, викладені в позові. Суду
пояснила, що нею не було надано
письмової згоди на укладення
кредитного договору, кошти були
витрачені відповідачем ОСОБА_2 на
ремонт нерухомості, яку вони на той час
придбали, а також на дострокове
погашення та закриття двох кредитів.
Хоча кошти і були витрачені на потреби
родини, але не так, як вона хотіла, а
саме на ремонт квартири, в якій вони
мешкали на той час. З 2007 року чоловік
брав гроші на погашення кредиту з
їхнього спільного бюджету. Вважала, що
відповідач порушив законодавство
України: при укладанні кредитного
договору не був повністю проведений
процес узгодження з позичальником, не
була надана повна інформація щодо умов
валютного кредитування, на час
укладання договору її чоловік був
введений в оману щодо надання неповної
інформації про умови кредитування.
Тобто, кредитний договір за змістом не
відповідає ЗУ «Про захист прав
споживачів», а також при укладанні
спірного кредитного договору було
порушено процедуру його укладання, що
не відповідає постанові НБУ № 168 від
10.05.2007 року та ЗУ «Про захист прав
споживачів». Просила суд визнати
кредитний договір, укладений між
ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк», недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги визнав, зазначив, що
посилання позивача на факт ненадання
згоди одним з подружжя на отримання
кредитних коштів, відповідно до
кредитного договору, укладеним між
ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк», вважає
правомірним. Доводи позивача про
витрати кредитних коштів, отриманих за
кредитним договором, не на задоволення
потреб сім'ї вважає помилковими, так як
кошти були витрачені на потреби сім'ї, а
саме на капітальний ремонт їхньої
спільної нерухомості: двох квартир за
адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3.
Реконструкція цих квартир була
проведена для будівництва магазину
непродовольчих товарів. Так як на
вказану нерухомість була накладена
нотаріальна заборона, на цій підставі
ним були достроково закриті вказані
кредити, а згодом, після завершення
будівництва, об'єкти були виведені з
нежитлового фонду, та він отримав
свідоцтво про право власності на
магазин непродовольчих товарів. Тому
вважав, що кредитні кошти були
витрачені саме на спільні потреби
їхньої родини. Суду пояснив, що ніякої
письмової заяви про надання йому
повної інформації щодо кредитного
договору від банку не отримував, заяву
не підписував, та сам банк не надав її
до матеріалів справи тому, що така
заява відсутня, хоча вона є суттєвою
при укладанні кредитних договорів.

Представник відповідача ПАТ
«УкрСиббанк» ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, до суду надала заяву з
проханням розглядати справу за її
відсутності. До суду надала письмові
заперечення, в яких зазначила, що 18.07.2007
року ОСОБА_2 особисто звернувся до АКІБ
«УкрСиббанк» з проханням надання
кредиту. Даний факт підтверджується
заявою на отримання кредиту, в якій він
власноруч вказав бажану суму отримання
кредиту, валюту та строк, на який він
бажає отримати кредит, а також зазначив
цільове призначення «на особисті
цілі». Отже, ОСОБА_2 був ініціатором
виникнення взаємних зобов'язань між
ним та ПАТ «УкрСиббанк» та свідомо брав
на себе зобов'язання по поверненню
кредиту та процентів саме у іноземній
валюті. Перед підписанням оспорюваного
кредитного договору ОСОБА_2 отримав від
банку інформаційний лист. Таким чином,
ОСОБА_2 заздалегідь були відомі усі
умови договору, з якими він погодився
шляхом підписання цього договору,
відповідно до умов якого йому були
надані кредитні кошти в іноземній
валюті в розмірі 24 900, 00 доларів СІЛА з
кінцевим строком повернення 18.07.2017 року
та сплатою відсотків у розмірі 13 %
річних. Крім того, укладення договору
відбувалося за згодою позивача, що
підтверджується нотаріальною заявою
позивача від 16.07.2007 року.

Рішенням Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 15 вересня
2014 року ОСОБА_1 у задоволені позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
незаконність, необґрунтованість
рішення, неповноту встановлення судом
обставин, які мають значення для справи
та неправильність установлення
обставин, які мають значення для
справи.

ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явилась, надала заяву
про розгляд справи у її відсутності.
(а.с.108).

Колегія суддів, вислухавши суддю -
доповідача, пояснення з'явившихся осіб,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України,
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний
договір укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що, відповідно до
копії свідоцтва про укладення шлюбу,
виданого 06.09.1997 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перебувають у шлюбі з 06.09.1997 року, шлюб
зареєстрований Сєвєродонецьким
міським відділом реєстрації актів
громадянського стану Луганської
області.

Згідно копії кредитного договору, 18
липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» з
однієї сторони, та ОСОБА_2 з другої
сторони, було укладено договір про
надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов зазначеного
договору, ОСОБА_2 були надані кредитні
кошти в іноземній валюті у розмірі 24
000,00 доларів США з кінцевим строком
повернення 18.07.2017 року та сплатою 13
відсотків річних.

На виконання умов зазначеного
договору, АКІБ «УкрСиббанк» надав
ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 24 000,00
доларів США шляхом зарахування
кредитних коштів на рахунок
позичальника, що підтверджується
меморіальним валютним ордером № 420103
від 18.07.2007 року, а також випискою з
особового рахунку ОСОБА_2

Посилання позивача на ст. 65 СК України
обґрунтовано не прийняті судом першої
інстанції ї не приймаються колегією
суддів, оскільки, відповідно до п. 25
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
положення статті 65 Сімейного кодексу
України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів.

Крім того, із заяви ОСОБА_1, посвідченої
приватним нотаріусом Сєвєродонецького
міського нотаріального округу
Луганської області 14.06.2007 року,
вбачається, що вона давала згоду на
кредит чоловіка ОСОБА_2 та іпотеку
квартири. (а.с.53).

Також позивач не є стороною даного
кредитного договору, а ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2 з позовом про
визнання даного договору недійсним не
звертались.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку
стосовно того, що доказів того, що
позивака не надавала згоди на
отримання кредиту , нею не надано.

Обґрунтовано суд першої інстанції
дійшов і висновку стосовно того, що
посилання позивача на порушення
положень Закону України «Про захист
прав споживачів» також не знайшли
свого підтвердження, оскільки
застосування вказаного закону до
спорів, які виникають з кредитних
правовідносин, можливе в тому разі,
якщо предметом і підставою позову є
питання надання інформації
споживачеві про умови отримання
кредиту, типи відсоткової ставки,
валютні ризики, процедура виконання
договору тощо, які передують укладенню
договору. Після укладення договору між
сторонами виникають кредитні
правовідносини, тому до спорів щодо
виконання цього договору та визнання
правочину недійсним цей закон не може
застосовуватись, а підлягає
застосуванню спеціальне законодавство
в системі кредитування.

Отже, належних доказів на
підтвердження того, що договір про
надання споживчого кредиту укладено з
порушенням вимог ст. 203 ЦК України,
позивачем суду також не надано.

Доводи ОСОБА_1 про те, що цей договір не
відповідає вимогам закону, оскільки
його укладено в іноземній валюті, також
обґрунтовано не прийняті судом першої
інстанції і не приймаються колегією
суддів.

При вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним мають
враховуватися вимоги законодавства, що
стосуються їх чинності і встановлені
як ЦК України (ст. ст. 1048-1052, 1054), так і
Законом України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», а саме: досягнення
сторонами згоди з усіх істотних умов
договору: мета, сума і строк кредиту;
умови і порядок його видачі та
погашення; види (способи) забезпечення
зобов'язань позичальника; відсоткові
ставки; порядок плати за кредит;
порядок зміни та припинення дії
договору; відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору; кредитний договір має
укладатись обов'язково у письмовій
формі, причому недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює ніяких правових наслідків,
окрім тих, що пов'язані з його
нікчемністю; сторони кредитного
договору повинні мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
сторін має бути вільним і відповідати
їхній внутрішній волі.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України,
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до законодавства,
гривня має статус універсального
платіжного засобу, який без обмежень
приймається на всій території України.

При укладенні кредитного договору в
іноземній валюті та беручи на себе
певні обов'язки щодо погашення цього
кредиту саме в доларах США, сторони за
договором, усвідомлювали, що курс
національної валюти України до долару
США не є незмінним, та те що зміна цього
курсу можливо настане, а тому ОСОБА_2
повинен був передбачити та врахувати
підвищення валютного ризику за цим
договором.

Таким чином, укладаючи спірний
кредитний договір в іноземній валюті,
сторони брали на себе певні ризики на
випадок зміни валютного курсу та в
момент укладення договору не мали
будь-яких законних підстав вважати, що
зміна встановленого валютного курсу не
настане.

У відповідача існувала можливість
передбачення в момент укладення
договору зміни курсу гривні відносно
іноземних валют, ураховуючи динаміку
зміни курсів валют з моменту введення в
обіг національної валюти - гривні - і її
девальвації, та можливість отримання
ним кредитів у національній валюті, а
тому одна з обов'язкових умов для
розірвання кредитного договору у
зв'язку з істотною зміною обставин
відсутня.

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів вважає, що рішення суду законне
і обґрунтоване, постановлено з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1
ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 15 вересня
2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
Суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий -

Судді -