У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Коротуна В.М.,Ступак О.В.,Попович
О.В.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
21 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом про стягнення з ОСОБА_6 25 110, 20
грн заборгованості за кредитним
договором, що виникла через неналежне
виконання зобов'язання.

Рішенням Южного міського суду Одеської
області від 12 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 21 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано,
ухвалено нове рішення про задоволення
позову.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 25 110,2 грн,
що складається з: 2 695,58 грн
заборгованості за кредитом,
заборгованості зі сплати процентів за
користування кредитом у розмірі 1,12 грн,
20 741,59 грн пені та штрафів у розмірі 500
грн (фіксована частина) та 1 171,91 грн
(процентна частина).

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погодившись з рішенням апеляційного
суду, ОСОБА_6 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просив скасувати оскаржуване судове
рішення та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом встановлено, що 16 вересня 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було
укладено договір, за яким позичальник
одержав кредит у розмірі 3 910,50 грн зі
сплатою 0,12 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом із
кінцевими терміном повернення до 16
липня 2009 року. Крім цього, кредитний
договір включав Тарифи банку та Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт).

Згідно із розрахунком заборгованості
за кредитним договором ОСОБА_6 має 25 110,2
грн заборгованості, яка складається з: 2
695,58 грн заборгованості за кредитом,
заборгованості зі сплати процентів за
користування кредитом у розмірі 1,12 грн,
20 741,59 грн пені та штрафів у розмірі 500
грн (фіксована частина) та 1 171,91 грн
(процентна частина).

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ
«ПриватБанк» вважало, що через
неналежне виконання зобов'язання за
кредитним договором у боржника виникла
заборгованість, яку банк просив
стягнути.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
банком пропущено трирічний строк
позовної давності для звернення до
суду з позовом.

Апеляційний суд рішення суду першої
інстанції скасував та ухвалив нове
рішення про задоволення позову,
оскільки вважав вимоги банку
обґрунтованими. При цьому суд
апеляційної інстанції посилався на те,
що договором між банком та
позичальником встановлено п'ятирічний
строк позовної давності для звернення
до суду з позовом, який позивачем
пропущено не було.

Однак із таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна, так як він не
відповідає вимогам закону і не
ґрунтується на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

За частиною 1 статті 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Апеляційний суд при ухваленні рішення
посилався на п. 5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), відповідно до
якого терміни позовної давності за
вимогами про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки-пені, штрафів за
даним договором кредиту
встановлюється сторонами тривалістю у
п'ять років (а.с. 9).

Так, ОСОБА_6 при укладенні кредитного
договору ознайомився з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) шляхом
підписання відповідної графи у Заяві
позичальника (а.с. 4).

Разом із цим позивачем в обґрунтування
своїх позовних вимог було додано Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт), які не
містять підпису відповідача про
ознайомлення саме з цими Умовами, дати
їх затвердження уповноваженою особою
банку. Більше того, у Заяві
позичальника міститься посилання на
пункт 8.5 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), який у доданому банком до
справи примірнику відсутній.

Таким чином апеляційний суд дійшов
хибного висновку про те, що сторони
кредитного договору за домовленістю
збільшили строки позовної давності до
п'яти років, так як банком не надано
доказів, що позичальник ознайомлювався
саме з тими Умовами надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), які наявні у матеріалах
справи.

У випадку неналежного виконання
позичальником кредитного зобов'язання
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких згідно з умовами
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

Враховуючи викладене, перебіг строку
позовної давності почався з 16 липня 2009
року.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 до ухвалення судом рішення
заявив про застосування строків
позовної давності (а.с. 29).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції правильно вважав, що
вимоги банку не підлягають задоволенню
у зв'язку зі спливом трирічного строку
позовної давності, адже банк звернувся
до суду з позовом лише 8 листопада 2013
року.

За таких обставин установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно із законом,
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції і залишає в силі судове
рішення суду першої інстанції (стаття
339 ЦПК України).

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 21 травня 2014 року скасувати,
рішення Южного міського суду Одеської
області від 12 лютого 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик