Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: -
Ковальчук Н.М.,

суддів - Бондаренко Н.В.,
Собіни І.М.,

секретар судового засідання -
Демчук Ю.Ю.,

з участю представника позивачки -
ОСОБА_2,

представника відповідача -
Шиманського О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на
рішення Дубенського міськрайонного
суду від 11 жовтня 2013 року та на ухвалу
Дубенського міськрайонного суду від 28
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до комунального закладу
„Дубенська центральна районна
лікарня" про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 11 жовтня 2013 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_4 про
поновлення на роботі, стягненні
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

Вважаючи рішення суду незаконним,
ухваленим із порушенням норм
матеріального і процесуального права,
ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному
порядку. Рахує своє звільнення з роботи
незаконним, оскільки проведено без
згоди профкоміту. В рішенні
неправильно зазначено, що Варковицька
дільнича лікарня була комунальним
закладом. Насправді вона
підпорядковувалась КЗ „Дубенська ЦРЛ",
де і отримувала позивачка заробітну
плату. Всі працівники Варковицької
дільничої лікарні були
працевлаштовані, окрім неї. Суд не
виконав вимоги ст.33 ЦПК України про
заміну неналежного відповідача
належним навіть тоді, коли позов
пред"явлено не до тієї особи. Зміни до
статуту КЗ „Дубенська центральна
районна лікарня" відбулися 23.08.2013 року,
а позов подано 03.06.2013 року.
Покликаючись на неповне з'ясування
судом всіх обставин справи, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити.

Колегія суддів апеляційного суду
Рівненської області ухвалою від 13
листопада 2013 року повернула до суду
першої інстанції справу за позовом
ОСОБА_4 до КЗ „Дубенська центральна
районна лікарня" для ухвалення
додаткового рішення по суті позовних
вимог про поновлення на роботі,
оскільки ці вимоги судом першої
інстанції не розглядались і рішення по
них не було прийняте..

Ухвалою Дубенського
міськрайонного суду від 28 листопада 2013
року закрито провадження у справі за
позовом ОСОБА_4 про поновлення на
роботі у зв"язку з тим, що представник
позивачки в судових дебатах не просив
поновити на роботі позивачку і ці
позовні вимоги не підтримував.

Позивачка подала апеляційну скаргу на
ухвалу суду від 28.11.2013 року в якій
вказує, що ухвала є безпідставна з тих
підстав, що вона рахує своє звільнення
незаконним, і незаконне звільнення
потягло вимушений прогул, під час якого
вона втратила трудовий стаж та
заробіток. Окрім того, зазнала
моральної шкоди. Просила скасувати
ухвалу , як незаконну,

________________________________________________________________________
_________________________________________

Справа № 559/1681/2013-ц
Головуючий у 1 інстанції
-Тростянчук Г.Г.

Провадження № 22-ц 787/2076/2013
Доповідач
- Ковальчук Н.М.

стягнути кошти за вимушений прогул та
моральну шкоду.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, беручи до уваги
пояснення учасників процесу, колегія
суддів прийшла до висновку, що
апеляційні скарги на рішення та на
ухвалу суду підлягають до часткового
задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Увалюючи рішення про відмову в
задоволенні вимог про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди, суд першої
інстанції виходив з тих підстав, що
після реорганізації КЗ „Дільнича
лікарня с.Варковичі" стала
структурним підрозділом КЗ
„Дубенський районний центр первинної
медико-санітарної допомоги Дубенської
районної ради Рівненської області",
позивачка не заявила клопотання про
заміну первісного відповідача
належним відповідачем, а тому, вимоги є
безпідставними.

Закриваючи ухвалою від 28 листопада 2013
року провадження у справі по суті
позовних вимог про поновлення на
роботі, суд першої інстанції прийшов
до такого висновку у зв"язку з тим, що
представник позивачки в судових
дебатах не просив поновити на роботі
позивачку і ці вимоги не підтримував.

Колегія суддів апеляційного суду не
погоджується з висновками суду першої
інстанції, викладеними в рішенні від 11
жовтня 2013 та в ухвалі від 28 листопада
2013 року.

Судом встановлено: ОСОБА_4 працювала у
КЗ „Дубенська центральна районна
лікарня" на посаді медичної палатної
сестри Варковицької дільничої
лікарні.

Наказом головного лікаря КЗ
„Дубенська ЦРЛ" від 22 квітня 2013 року №
138-ос ОСОБА_4 звільнена з роботи на
підставі ч.1п.1 ст.40 КЗПП України.

Рахуючи своє звільнення незаконним з
тих підстав, що профкомітет згоди на її
звільнення не давав, ОСОБА_4 3 червня 2013
року звернулась з вимогами про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

Свої вимоги позивачка пред"явила до
головного лікаря КЗ „Дубенська ЦРЛ".

Під час провадження справи в суді суд
першої інстанції правильно застосував
норми ст.33 ЦПК України, замінив
первісного неналежного відповідача на
належного - КЗ „Дубенська ЦРЛ".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

За положеннями ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 25, 7 ст. 40 і
пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може
бути проведено лише за попередньою
згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. Рішення
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим.

Отже, за положеннями зазначеної
норми матеріального права у випадках,
якщо рішення профспілкового органу є
мотивованим, власник або уповноважений
орган не має право оспорювати мотиви
відмови у наданні згоди на звільнення
працівника. Відповідно до п. 15
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16.11.1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
позбавлений такої можливості і суд.

Суд під час провадження справи
ухвалою від 10.06.2013 року зобов"язав
розглянути питання про дачу згоди на
звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі
п.1ч.1 ст.40 КЗпП України.

Питання щодо дачі згоди на
звільнення ОСОБА_4 первинна
профспілкова організація працівників
охорони здоров"я КЗ „Дубенська ЦРЛ"
розглянула 16 липня 2013 року і надана
вмотивовану відповідь про відмову в
наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 у
зв'язку з порушенням вимог трудового
законодавства при її звільненні,
зокрема, реорганізація Варковицької
дільничої лікарні зупинена, і
стаціонарне відділення лікарні з
усіма працівниками залишалось
працювати цілодобово без будь-яких
змін до 1 січня 2014 року. Окрім того,
адміністрацією КЗ „Дубенська ЦРЛ" не
приймались міри по працевлаштуванню
ОСОБА_4

Суд першої інстанції, відмовляючи
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, не
звернув уваги на те, що по-перше
відповідачем рішення профспілкової
організації не оскаржене, а без згоди
профспілкової організації звільнення
за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не можливе,
а по-друге, суд не оцінив
обґрунтованості відмови
профспілкового органу у наданні згоди
на звільнення позивачки.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що позивачка була звільнена з
роботи із порушенням вимог трудового
законодавства, а саме: без згоди
профкомітету та відсутності доказів
про реорганізацію лікарні на час
звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що
ні позивачка ні її представник не
заявляли клопотання про відому від
позовних вимог про поновлення на
роботі.

В судовому засіданні апеляційного
суду з пояснень представників сторін
встановлено: з 1 вересня 2013 року ОСОБА_4
працевлаштована, на посаді санітарки.
На даний час відсутнє стаціонарне
відділення дільничої лікарні
Варковицької дільничої лікарні і
відсутня посада медичної палатної
сестри Варковицької дільничої лікарні.

Ці обставини сторони підтвердили
і не оспорюють.

Рахуючи звільнення довірительки
незаконним, представник позивачки
зазначав, що ОСОБА_4 не підтримує
вимоги про поновлення її на посаді
медичної палатної сестри Варковицької
дільничої лікарні, оскільки відсутня
така посада на даний час, однак, вважає
наказ від 22 квітня 2013 року № 138-ос про
звільнена з роботи ОСОБА_4 на підставі
ч.1п.1 ст.40 КЗПП України незаконним і
через незаконність наказу про
звільнення позивачка втратила 5
місяців стажу т заробіток за час
вимушеного прогулу і в судовому
засіданні просив відновити порушені
права ОСОБА_4

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що права
позивачки підлягають поновленню
шляхом визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення з
роботи від 22 квітня 2013 року № 138-ос
ОСОБА_4 на підставі ч.1п.1 ст.40 КЗПП
України та стягнення на користь
позивачки середнього заробітку за час
вимушеного прогулу з 23.04.2013 року по
18.09.2013 року.

За ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

За таких обставин, позовні вимоги в
частині стягнення середнього
заробітку є обґрунтованими.

Відповідно до п. 8 Постанови
Кабінету Містрів України № 100 від
08.02.1999р. «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати» нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньодненного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Відповідно до довідки, виданої
відповідачем, середньомісячна
заробітна плата ОСОБА_4 за останніх два
повних місяці, які передували
звільненню, складає 2419,95 грн., тобто
середньоденний заробіток за цей період
складає 115,23 грн (2419,95 грн.* 2 міс : 42 роб.
дні)

Час вимушеного прогулу становить 102
робочих дні (з 23.04.2013р. по 18.09.2013р.). Таким
чином, середньомісячний заробіток за
час вимушеного прогулу становитиме 11753,
80 грн. (102 днів * 115,23 грн.), і саме в такому
розмірі підлягає стягненню з КЗ
„Дубенська ЦРЛ" на користь ОСОБА_4

Що стосується відшкодування моральної
шкоди, слід стягнути з відповідача на
користь позивачки 200 грн., і на думку
колегії суддів, такий розмір
відповідає характеру, обсягу та
тривалості моральних страждань
позивачки, завданих порушенням її
трудових прав .

Незаконними є висновки суду
першої інстанції про те, що КЗ
„Дубенська ЦРЛ" не може бути
відповідачем по справі, оскільки
Варковицька дільнича лікарня після
реорганізації є структурним
підрозділом не КЗ „Дубенська ЦРЛ", а
КЗ „Дубенський районний центр
первинної медико-санітарної допомоги
Дубенської районної ради Рівненської
області", у зв"язку з тим, що незаконний
наказ про звільнення позивачки з
роботи виданий КЗ „Дубенська ЦРЛ".

Відповідно до вимог п.3 ст.88 ЦПК
України з відповідача на користь
держави підлягає стягненню судовий
збір у розмірі 516,15 грн..

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що судом першої інстанції
не були правильно, всебічно і повно
встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами, та не застосовано
правові норми, які необхідно було
застосувати при вирішенні даного
спору, в зв'язку із чим рішення та
ухвала підлягають скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313,316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду від 11 жовтня 2013 року скасувати.

Ухвалу Дубенського міськрайонного
суду від 28 листопада 2013 року
скасувати.

Позов ОСОБА_4 до комунального закладу
„Дубенська центральна районна
лікарня" про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди
задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ
№ 138-ос від 22 квітня 2013 року в частині
звільнення ОСОБА_4 на підставі ч.1 п.1
ст.40 КЗпП України з посади сестри
медичної палатної дільничої лікарні с.
Варковичі з 22 квітня 2013 року.

Стягнути з комунального закладу
„Дубенська центральна районна
лікарня" на користь ОСОБА_4
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу з 23 квітня 2013 року
по 18 вересня 2013 року в сумі одинадцять
тисяч сімсот п"ятдесят три гривні 80
копійок та моральну шкоду в сумі
двісті гривень.

Стягнути з комунального закладу
„Дубенська центральна районна
лікарня" на користь держави судовий
збір в сумі п"ятсот шістнадцять
гривень.

Рішення в частині стягнення заробітку
за один місяць в сумі дві тисячі
чотириста дев"ятнадцять гривень 95
копійок допустити до негайного
виконання.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржене
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий суддя:
Ковальчук Н.М.

Судді:
Бондаренко Н.В.

Собіна І.М.