Номер провадження № 22-ц/785/138/14
Головуючий у першій інстанції Бондарь
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 07 листопада
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, за участю 3-х осіб: органу опіки
та піклування Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради,
відділу реєстрації актів цивільного
стану Одеського міського управління,
Шевченківського ОМ Приморського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без укладання
шлюбу, визнання шлюбу недійсним,
усунення перешкод у користуванні
кімнатою,-

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з зазначеним позовом та просила
встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, як чоловіка і жінки без
реєстрації шлюбу в період з 07 квітня 2006
року по 24 березня 2013 року; визнати
недійсним шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що
був зареєстрований 07 квітня 2006 року;
зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого в кімнаті
сімейного гуртожитку АДРЕСА_1; виселити
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з зазначеної кімнати
без надання іншого житла.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим,
що вона є основним квартиронаймачем
кімнати сімейного гуртожитку АДРЕСА_1,
згідно ордера № 000253 від 28.03.1995 року.

07 квітня 2006 року між нею та ОСОБА_5 був
укладений шлюб.

До реєстрації зазначеного шлюбу ОСОБА_5
перебував у шлюбі зі ОСОБА_4 та
підтримував з нею шлюбні відносини до
дня своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачка посилається на те, що ні в
неї, а ні в ОСОБА_5 не було наміру
створити сім'ю. Зареєстрували вони шлюб
лише для того, щоб вона отримала кошти
за відчуження неприватизованої
кімнати в сімейному гуртожитку, а
ОСОБА_5 придбати її у неї шляхом
укладання шлюбу, що дозволило йому
зареєструватись і вселитися у кімнату
з подальшим розірванням шлюбу та
зняття її з реєстрації.

Позивачці стало відомо, що ОСОБА_5
зареєстрував у її кімнаті без її
дозволу ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є
сином ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Позивачка вважає, що зазначене порушує
її право на проживання у кімнаті та
створює обставини у витрачанні
додаткових коштів на комунальні
послуги.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 07 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подала до суду апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати, ухвалити по справі нове
рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
матеріалами справи не підтверджується
порушення цивільного права або
інтересу позивача з боку ОСОБА_4, та
позивачем не доведені обставини,
передбачені ст. 40 СК України, ч. 3 ст.116 ЖК
УРСР, які могли бути підставою для
задоволення позову.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що позивачка
ОСОБА_3 зареєстрована у кімнаті
сімейного гуртожитку АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою (випискою з
домової книги про склад сімґї) за № 229
від 28.02.2013 року (а.с.12). Також з довідки
вбачається, що за зазначеною адресою
зареєстровані 4 особи: позивачка
ОСОБА_3, її син ОСОБА_7, ОСОБА_5 та його
син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

07 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3
був зареєстрований шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб
серії НОМЕР_1, актовий запис № 117 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, про що
свідчить свідоцтво про смерть серії
НОМЕР_2, актовий запис № 3150 (а.с.11).

Відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України шлюб
визнається недійсним за рішенням суду
у разі його фіктивності. Шлюб є
фіктивним, якщо його укладено жінкою та
чоловіком або одним із них без наміру
створення сімґї та набуття прав і
обов'язків подружжя.

Згідно з частиною третьою ст. 116 ЖК УРСР
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції позивачка не надала суду
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували порушення її права або
інтересу з боку відповідачки.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суд першої інстанції щодо
неможливості прийняття рішення
відносно прав та обов'язків
неповнолітнього ОСОБА_6, оскільки він
не є відповідачем по справі, тому
позовні вимоги про зняття його з
реєстраційного обліку та виселення з
кімнати сімейного гуртожитку АДРЕСА_1 є
необґрунтованими.

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання апелянта на те, що ОСОБА_5
неправомірно, без її згоди як основного
квартиронаймача вселив у спірну
кімнату свого сина ОСОБА_6, оскільки
відповідно до ст. 65 ЖК УРСР на вселення
до батьків їх неповнолітніх дітей
зазначеної згоди не потрібно.

На підставі зазначеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції, дослідивши усі матеріали
справи, ухвалив обґрунтоване, законне
рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 07 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко