Справа № 392/2106/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2014 року Маловисківський
районний суд Кіровоградської області у
складі головуючої судді Бугайченко
Т.А., при секретарі Кісіль
О.Л.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Мала Виска справу за
позовом ОСОБА_1 до Лозуватської
сілької ради Маловисківського району
Кіровоградської області про визнання
права власності на спадкове майно ,

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Лозуватської сільської
ради Маловисківського району
Кіровоградської області про визнання
права власності на спадкове майно.
Позовні вимоги мотивовано тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його мати -
ОСОБА_2. Після її смерті відкрилася
спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1,
Маловисківського району
Кіровоградської області. Після смерті
матері він звернувся до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, але оформити спадок в
установленом законом порядку не може,
так як спадкодавець за життя не
зареєстрував право власності на
спадковий будинок. Просить суд визнати
за ним право власності в порядку
спадкування на зазначений вище
житловий будинок .

Представник позивача в судовому
засіданні уточнила позовні вимоги та
зважаючи на наявність заповіту,
просила визнати за її довірителем
право власності на спадковий будинок в
порядку спадкування за заповітом.
Судові витрати по справі позивач
погоджується нести самостійно.

Представник відповідача в судове
засідання не з»явився, надіслав заяву
про розгляд справи у його відсутність,
позовні вимоги визнає.

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року року помер
батько позивача - ОСОБА_3, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_1

Після його смерті відкрилася
спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1

Після смерті батька , мати
позивача - ОСОБА_2 звернулась до
нотаріальної контори з заявою при
прийняття спадщини, але свідоцтва про
право на спадщину на спадковий будинок
не отримала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати позивача -
ОСОБА_2 померла, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_2

За життя ОСОБА_2 склала заповіт,
яким все своє майно заповіла своєму
синові ОСОБА_1.

З довідок виданих виконкомом
Лозуватської сільської ради
Маловисківського району
Кіровоградської області № 456 від
10.06.2011року, № 185 від 09.04.2014 року, № 370 від
06.10.2014 року встановлено, що згідно
записів по господарських книг в
домоволодінні АДРЕСА_1
Маловисківського району
Кіровоградської області були
зареєстровані та проживали ОСОБА_3 та
ОСОБА_2. Власником будинку був ОСОБА_3
На день смерті ОСОБА_2 за вищевказаною
адресою був зареєстрований та проживав
син спадкодавця - ОСОБА_1

Відповідно до Державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії АК № 852929 ОСОБА_4 на праві
приватної власності належала земельна
ділянка площею 0.2500 га , розташована за
адресою АДРЕСА_1, Маловисківського
району Кіровоградської області.
Цільове призначення земельної ділянки
- для будівництва й обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

ОСОБА_1 у встановлений законом
строк звернувся до нотаріальної
контори з заявою про видачу свідоцтва
про право на спадщину за законом після
смерті матері, але у видачі свідоцтва
про право на спадщину на житловий
будинок АДРЕСА_1 Кіровоградської
області нотаріус Маловисківської
районної державної нотаріальної
контори постановою від 16.09.2014 року №
8882/02-31 йому відмовила, через те, що
право власності на зазначений вище
будинок не зареєстровано в органах
Бюро технічної інвентаризації.

За змістом статті 524 ЦК
Української РСР, який був чинним на час
смерті ОСОБА_3 (батька позивача),
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається
перехід майна померлого (спадкодавця)
до інших осіб (спадкоємців) у порядку,
передбаченомустаттями 529 - 535 ЦК
Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв
спадщину, виникають як майнові права,
так і обов'язки. До майнових прав
належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК
Української РСР право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном.

Право власності на збудований
житловий будинок набувається в
порядку, який існував на час його
будівництва.

Судом встановлено, що спірний
житловий будинок був збудований у 1956
році.

У 1956 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26
серпня 1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948
року визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948
року та Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Інструкція про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР була затверджена
Міністерством комунального
господарства Української РСР 31 січня
1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї
Інструкції підлягали реєстрації всі
будинки і домоволодіння, у тому числі
належні громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього
переліку таким правовстановлюючим
документом про право власності на
жилий будинок, збудований після
видання Указу від 26 серпня 1948 року, є
затверджений виконавчим комітетом
місцевої ради народних депутатів акт
державної комісії про прийняття
будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту
затвердження виконавчим комітетом
місцевої ради народних депутатів акта
державної комісії про прийняття
збудованого громадянином у 1957 році
житлового будинку цей громадянин набув
статусу власника житлового будинку та
згідно зістаттею 58 Цивільного кодексу
Української РСР 1922 року він набув право
в межах, установлених законом,
володіння, користування й
розпорядження цим майном.

За змістом зазначених
нормативних актів виникнення права
власності на житлові будинки, споруди
не залежало від державної реєстрації
цього права.

До компетенції виконкомів
місцевих рад відносилось питання
узаконення цих будівель та внесення
записів про право власності на будинки
за громадянами у погосподарські книги
місцевих рад.

Тобто записи у погосподарських
книгах визнавались в якості актів
органів влади (публічних актів), що
підтверджують право приватної
власності.

При вирішенні питання щодо
визнання права власності на житловий
будинок у порядку спадкування, записи
у погосподарських книгах оцінюються у
сукупності з іншими доказами, а саме:
технічним паспортом на будинок,
виготовленим 10 вересня 2014 року (а.с.12-14);
копією Державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0.2500 га розташовану за
адресою АДРЕСА_1 Маловисківського
району Кіровоградської області,
цільове призначення земельної ділянки:
для будівництва й обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (а.с.16); постановою
нотаріуса про відмову ОСОБА_1 у видачі
свідоцтва про право на спадщину (а.с.18).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов»язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Зважаючи на те, що мати позивача -
ОСОБА_2 після смерті свого чоловіка
прийняла спадщину, але не втигла за
життя у встановленому законом порядку
оформити право власності на спадковий
будинок, що в свою чергу позбавляє
ОСОБА_1 реалізувати права спадкоємця
інакше ніж як звернення до суду, суд
вважає за необхідне позовні вимоги
задовольнити та визнати за позивачем
право власності на спірний будинок.

Враховуючи , що спір виник не з
вини відповідача, судові витрати у
справі суд вважає за необхідне
залишити по фактично понесеним.

Керуючись ст.ст.10, 11, 88, 209, 212, 214, 215
ЦПК України суд , -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

В порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_2, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, визнати за
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1

Судові витрати по справі залишити
по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Кіровоградської області через
Маловисківський районний суд
Кіровоградської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні під час
проголошення рішення мають право
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя:
Т.А.Бугайченко