Провадження №2/521/658/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 року Малиновський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Коблової О.Д.

при секретарі судового засідання -
Москальовій Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в місті
Одесі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Публічне
акціонерне товариство «Райфайзен Банк
Аваль» про розподіл спільного майна та
визнання зобов'язання по кредитному
договору спільним сумісним
зобов'язанням перед банком, -

В С Т А Н О В И В
:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 стверджуючи , що 30.08.1997 року між
ними було зареєстровано шлюб, який
розірвано рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 15.02.2010 р.

Позивач вказує, що за період шлюбу ними
було придбано спільне майно, яке
підлягає розподілу, у зв'язку з цим
позивач звернувся до суду з даним
позовом та просить суд стягнути з
відповідачки на його користь 35083 грн.,
як грошову компенсацію його долі в
спільному майні - вартість ? частини
автомобіля Nissan Almera, 2002 року випуску,
номерний знак НОМЕР_1, придбаного в 2008
році, а також стягнути ? частину
спільних грошових коштів, вкладених
відповідачкою в інвестування
будівництва об'єкту нерухомого майна,
що складає 39238,5 грн., визнати
зобов'язання за кредитним договором
№014/0075/74/70675, укладеним між позивачем та
ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» 21 лютого 2007
року по погашенню кредиту спільними
сумісними зобов'язаннями перед банком,
стягнути половину виплачених
позивачем коштів банку за період з
15.02.2010 року по 15.06.2011 року за кредитним
договором у розмірі 60469 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов в повному
обсязі, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача
заперечував проти задоволення даного
позову , мотивуючи тим, що позивач
пред'являючи вимоги не надає жодного
підтвердження своїх вимог і не бере до
уваги , що він повинен довести факт, що
джерелом набуття ним право спільної
сумісної власності на майно є спільні
сумісні кошти або спільна праця
подружжя, тобто позивач ОСОБА_1
зобов'язаний довести ті обставини, на
які він посилається як на підставу
своїх вимог.

Через канцелярію суду надійшла заява
від ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», в якій
вони просять розглянути справу у їхню
відсутність. Проти позову заперечують.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 постанови від 18.12.2009
року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК України, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність і допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Судом встановлено, що 30 серпня 1997 року
між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою
було зареєстровано шлюб, який у
подальшому було розірвано на підставі
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 15 лютого 2010 року. Від цього
шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася
дочка ОСОБА_4.

Позивач, на доказ своїх вимог, надав
Висновок №42 експертного
товарознавчого дослідження по
визначенню середньої ринкової
вартості автомобілю, складеного 11
січня 2014 року провідним судовим
експертом ОНДІСЕ, відповідно до якого
середня вартість автомобіля Nissan Almera, 2002
року випуску, номерний знак НОМЕР_1 на
23.09.2011 року ( на час його відчуження
відповідачкою) визначається 70166.00 (
сімдесят тисяч сто шістдесят шість)
гривень.

Судом встановлено, що відповідно до
Довідки - рахунка серія ДДР №497184 від
04.10.2008 року вартість автомобіля Nissan
Almera, придбаного ОСОБА_2 складає - 65000 (
шістдесят п'ять тисяч ) гривень.
Вказана обставина свідчить про те, що
на момент придбання автомобілю, а саме
на жовтень 2008 року його вартість вже
була нижче чим у Висновку №42
експертного товарознавчого
дослідження по визначенню середньої
ринкової вартості автомобілю,
складеного 11 січня 2014 року провідним
судовим експертом ОНДІСЕ від 11 січня 2014
року. Крім того, з 2008 року це знизилася
вартість автомобілю, враховуючи знос
автомобілю та його ремонту.

ОСОБА_1 просив стягнути ? частину
спільних грошових коштів, вкладених
відповідачкою в інвестування
будівництва об'єкту нерухомого майна,
що складає 39238,5 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 18.03. 2008
року уклала дві Додаткові угоди до
Інвестиційного договору №8/11-3 від
05.07.2007 р., відповідно до яких
відповідачка стала « новим інвестором»
оздоровчо-розважального комплексу
«Променад», розташованого за адресою:
Одеська обл., смт. Затока м. Білгород -
Дністровський , Лиманський район.
Первинним інвестором за Інвестиційним
договором №8/11-3 від 05.07.2007 р. була
ОСОБА_5.

Додатковою угодою від 13.12.2011 року до
Інвестиційного договору №8/11-3 від
05.07.2007 р., ОСОБА_2 передала усі права та
обов'язки по Інвестиційного договору
№8/11-3 від 05.07.2007 р. ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що право власності
на об'єкт оздоровчо-розважального
комплексу «Променад», розташованого за
адресою: Одеська обл., смт. Затока м.
Білгород - Днестровський , Лиманський
район, ОСОБА_2 не отримувала.

З відповіді будівельної -
інвестиційної компанії
«Укрстройінвест» від 17.07.2013 року №766
вбачається, що первинні документи за
2008-2009 роки, підтверджуючи внесення
ОСОБА_2 будь яких грошових сум знищені,
у зв'язку із закінченням строків
зберігання.

Крім того, представник позивача у
судовому засіданні стверджував, що всі
об'єкти були придбані за кошти ОСОБА_1, а
відповідачка не працювала.

Однак, як вбачається з Довідки про
доходи від 08.07.2014 року № 4951/Д/15-52-17-02
виданою Державною податковою
інспекцією у Малиновському районі м.
Одеси - доходи ОСОБА_2 за 2008 рік
складають - 224 460 , 00 грн.

Позивач просить стягнути , як грошову
компенсацію його долі в спільному
майні, що складає 74321,5 гривень, за 1/2
частини автомобілю Nissan Almera і за ?
частину коштів вкладених в
інвестування будівництва об'єкту
нерухомого майна, однак позивач не
надає жодного підтвердження, що це
майно є спільним сумісним майном
подружжя придбаним на спільні сумісні
кошти, або в результаті спільної праці
подружжя.

Також ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не
ставить питання про визнання
автомобілю Nissan Almera та будівництво
об'єкту нерухомого майна - об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя .

Відповідно до Постанови Верховного
Суду України від 02 жовтня 2013 року -

стаття 57 СК України визначає перелік
видів особистої приватної власності
одного із подружжя та підстави її
набуття.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя
(тобто перелік
юридичних фактів, які складають
підстави виникнення права спільної
сумісної власності на майно подружжя)
визначені в ст. 60 СК України. За
змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя. Тільки в разі
встановлення цих фактів норма ст. 60 СК
України вважається правильно
застосованою.

Відповідно до п. 23 Пленума Верховного
Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «
Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»- Вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело і час
його придбання.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Тому якщо позивач ОСОБА_1 вважає, що
його колишня дружина ОСОБА_2 уклала
договори про відчуження автомобілю
Nissan Almera та будівництво об'єкту
нерухомого майна без його згоди, він
має право на звернення до суду з
позовом про визнання таких договорів
недійсними.

Однак позовна заява позивача не
містить такі вимоги, тому можливо
прийти до висновку, що ОСОБА_2 при
укладенні договорів про відчуження
автомобілю Nissan Almera та будівництво
об'єкту нерухомого майна діяла за
згодою ОСОБА_1.

ОСОБА_1 у позовній заяві просить
стягнути з відповідачки на його
користь 35083 грн., як грошову компенсацію
його долі в спільному майні - вартість ?
частини автомобілю Nissan Almera, 2002 року
випуску, номерний знак НОМЕР_1,
придбаного в 2008 році, а також стягнути ?
частину спільних грошових коштів,
вкладених відповідачкою в
інвестування будівництва об'єкту
нерухомого майна, що складає 39238,5 грн.

Відповідно до ст. 71 СК України - Майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п. 25 Пленума Верховного
Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «
Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»- Вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

ОСОБА_1 просить визнати зобов'язання за
кредитним договором № 014/0075/74/70675,
укладеним між мною та ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» 21 лютого 2007 року по
погашенню кредиту його та ОСОБА_8
сумісними зобов'язаннями перед банком.
Стягнути з відповідачки на його
користь половину виплачених ним коштів
банку в період з 15.02.2010 року до 15.06.2011
року за кредитним договором №
014/0075/74/70675 в погашення боргового
зобов'язання, а саме: 60469,5 грн.

Судом встановлено, що 21 лютого 2007 року
між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» був укладений кредитний договір
№ 014/0075/74/70675, кредитні кошти
призначалися на споживчі цілі для
придбання квартири за адресою :
АДРЕСА_1, ця квартира також відповідно
до п. 2 Кредитного договору - є предметом
застави.

15 червня 2011 року між позивачем
ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
був укладений новий Договір про
врегулювання заборгованості за
кредитним договором № 014/0075/74/70675 від 21
лютого 2007 року.

У відповідності до цього
договору, п.2.1 сторони дійшли згоди про
погашення боргових зобов'язань за
кредитним договором шляхом продажу
позичальником об'єкта нерухомості.

Відповідно до п. 2.3. цього договору
- сторони дійшли згоди, що ціна продажу
об'єкта нерухомості за договором
купівлі - продажу не може бути менше 358
443,00грн.

Відповідно до п. 3.6 позичальник
свідчить та гарантує, що об'єкт
нерухомості є вільним від будь яких
майнових прав і претензій третіх осіб ,
він нікому не проданий, не є предметом
шлюбного договору .

Відповідно до Договору купівлі -
продажу від 15.06.2011 року квартира за
адресою : АДРЕСА_1, була продана ОСОБА_1 (
від імені ОСОБА_1 за довіреністю діяла
ОСОБА_9) за 50000 ( п'ятдесят тисяч) гривень,
при цьому відповідно до п. 2.3. Договору
від 15.06.2011 р. про врегулювання
заборгованості за кредитним договором
№ 014/0075/74/70675 від 21 лютого 2007 року ціна
продажу об'єкта нерухомості за
договором купівлі - продажу не може
бути менше 358 443,00грн.

Відповідно до п. 12 Договору
купівлі - продажу від 15.06.2011 року - згоду
колишнього подружжя Продавця на
укладання цього договору отримано у
встановленому законом порядку.

ОСОБА_2 відповідачка по справі -
згоду на вчинення продажу квартири
надала, та 25 травня 2011 року була знята з
реєстрації за адресою : АДРЕСА_1, про що
свідчить відмітка в паспорті серія КК
№172939 виданого Тарутинським РВ УМВС
України в Одеській області 28 січня 1999
року.

Судом встановлено, що квартира за
адресою: АДРЕСА_1, була продана за
згодою всіх сторін, в тому числі і
кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Позивач також стверджує у позовній
заяві, що Договір про врегулювання
заборгованості за кредитним договором
№ 014/0075/74/70675 від 21 лютого 2007 року було
укладено за згодою відповідачки , однак
за змістом самого договору та у
судовому засіданні це ствердження
позивача не знайшло підтвердження.

Крім того, судом встановлено що
Договір від 15.06.2011 р. про врегулювання
заборгованості за кредитним договором
№ 014/0075/74/70675 від 21 лютого 2007 року був
укладений позивачем ОСОБА_1 з банком
майже через півтора року після
розірвання шлюбу, який було розірвано 15
лютого 2010 року Малиновським районним
судом м. Одеси.

Частинами 1,4 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» від 12.06.2009 р. № 2 виходячи з
принципу процесуального рівноправ'я
сторін та враховуючи обов'язок кожної
сторони довести ті обставини, на які
вона посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в
порядку, передбаченому статтями 185, 187,
189 ЦПК України.

Зазначені обставини у позовній
заяві позивач ОСОБА_1 не довів, чим не
виконав вимоги ст. 10 ЦПК України,
відповідно до якої що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. .ст. 10, 11, 60, 208, 209, 214 - 215, 218, ЦПК
України, ст. 365 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 65,
71 СК України, п.2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
№14 «Про судове рішення у цивільній
справі», п. 23 Пленума Верховного Суду
України №11 від 21 грудня 2007 року « Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Публічне
акціонерне товариства «Райффайзен
Банк Аваль» про розподіл спільного
майна та визнання зобов'язання по
кредитному договору спільним сумісним
зобов'язанням перед банком - відмовити
в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10-ти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
О.Д.
Коблова

05.08