22-ц/775/1481/2014(м)
16 жовтня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області у складі:
головуючого судді
суддів
Мироненко І.П., Мальцевої Є.Є.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
05 серпня 2014 року

в с т а
н о в и в :

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області
від 05 серпня 2014 року вищезазначений
позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»
(далі: ПАТ "ММК ім. Ілліча") на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
сумі 1500,00 грн., у відшкодування
моральної шкоди 100 грн., витрати на
правову допомогу у розмірі 100,00 грн. В
решті позовних вимог відмовлено,
розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник
позивачка, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, просив рішення суду змінити та
задовольнити позов в повному обсязі. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт послався на те, що суд
першої інстанції необґрунтовано
зменшив суму середнього заробітку
позивачки за час затримки розрахунку
при звільненні, при цьому безпідставно
застосував формулу, яка не передбачена
законом. Крім того, вважає, що суд не в
повній мірі врахував моральні
страждання ОСОБА_1, в результаті чого
зменшив суму відшкодування моральної
шкоди.

Позивачка та її представник до
суду апеляційної інстанції не
з'явились, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином. Згідно заяви представника
позивачки ОСОБА_2, вона просила справу
за відсутності її та позивачки,
апеляційну скаргу підтримала.

Представник відповідача
Новгородська В.В., що діє на підставі
довіреності, в судовому засіданні
апеляційного суду заперечувала проти
задоволення скарги, просила її
відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що позивачка з 10
серпня 1999 року по 30 листопада 2010 року
перебувала у трудових відносинах з ПАТ
"ММК ім. Ілліча" (а.с. 6).

Згідно рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя від 06
травня 2014 року позов ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
заборгованості з індексації
заробітної плати та компенсації за
затримку її виплати задоволено
частково. Стягнуто з публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на користь
ОСОБА_1 борг з індексації та
компенсації за період з березня 2003
року по липень 2006 року в загальній сумі
1070,60 грн., з утриманням з вказаної суми
при її виплаті передбачених законом
податків та обов'язкових платежів та
зборів. (а. с. 7-9).

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач допустив порушення
трудових прав позивачки, а саме не
виплатив належні їй при звільненні
суми у строки, зазначені в статті 116
КЗпП України, а тому дійшов висновку
про стягнення на користь ОСОБА_1
середнього заробітку за час затримки
розрахунку. При цьому розмір
зазначеного середнього заробітку суд
визначив з урахуванням спірної суми, на
яку позивачка мала право, частки, яку
вона становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших обставин
справи.

У зв'язку з порушенням відповідачем
трудових прав ОСОБА_1, суд, враховуючи
глибину фізичних та моральних
страждань позивачки, стягнув на її
користь моральну шкоду.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними та відповідають
обставинам справи.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

У п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року N 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при не проведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності. У
разі непроведення розрахунку у зв'язку
із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи. Не можна
вважати спором про розмір сум, належних
до виплати при звільненні, спір про
відрахування із заробітної плати (на
відшкодування матеріальної шкоди, на
повернення авансу тощо), оскільки він
вирішується в іншому встановленому для
нього порядку.

Встановивши, що ОСОБА_1 не були
виплачені усі належні йому при
звільненні суми, а саме суми індексації
та компенсації, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачка
має право на отримання середнього
заробітку за період затримки
розрахунку при звільненні.

Врахувавши викладене, суд першої
інстанції правильно обчисливши розмір
середнього заробітку у відповідності
до вимог Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100 та дійшовши
обґрунтованого висновку про наявність
спору між сторонами про розмір сум,
належних до виплати при звільненні,
стягнув на користь позивачки середній
заробіток з урахуванням спірної суми,
на яку ОСОБА_1 мала право, частки, яку
вона становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи, що
відповідає вищезазначеним
роз'ясненням Пленуму Верховного Суду
України.

Враховуючи, що факт порушення
трудових прав ОСОБА_1 знайшов своє
підтвердження в судовому засіданні,
також правильним визнається рішення
суду першої інстанції в частині
відшкодування позивачці моральної
шкоди, оскільки, у відповідності з
положеннями ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Також суд першої інстанції з
урахуванням вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України
та ст. 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» стягнув з
відповідача на користь позивачки
витрати на правову допомогу .

В рішенні суду першої інстанції
повно відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Доводи апеляційної скарги позивача
не дають підстав для встановлення
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, не спростовують висновків суду,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 307,308,313-315 ЦПК
України, апеляційний суд -

у х в
а л и в:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
05 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: