АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2657/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 29 жовтня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики,

встановила:

В серпні 2013 року позивач ОСОБА_5
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позики у розмірі: 31972 грн. -
основного боргу, 223 грн. 80 коп. -
процентів за користування позикою та 61
грн. 38 коп. - 3% річних.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
відповідно до умов укладеного між
сторонами в усній формі договору
позики, відповідач зобов'язався
повернути позивачу суму позики у
розмірі 4 000 доларів США до 20 липня 2013
року. На підтвердження укладення
договору позики та його умов,
відповідачем видано позивачу розписку,
у якій зафіксовано умови позики та
посвідчено факт отримання ним
визначених грошових сум. Однак, у
встановлений договором та розпискою
строк, відповідач не повернув суму
позики, у зв'язку з чим за ним
утворилась заборгованість.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 29 жовтня 2013 року позов
задоволено : стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_5 суму заборгованості у
розмірі 32 257 грн. 18 коп., яка складається
з суми боргу за договором позики у
розмірі 31971 грн., процентів за
користування позикою у розмірі 223 грн. 80
коп., трьох процентів річних у розмірі 61
грн. 38 коп. та судовий збір в розмірі 322
грн. 57 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт зазначав, що розписка від 10.07.2013
року не є борговою, оскільки не містить
вказівки на те, що гроші передані у борг
як позика. Крім того, в розписці взагалі
не зазначено, що ОСОБА_2 фактично
отримав 4000 доларів США. Вважає
необґрунтованими доводи ОСОБА_5 про те,
що факт отримання позичальником грошей
підтверджується самим існуванням
розписки, оскільки в розписці не
зазначено, що ОСОБА_2 отримав гроші від
позивача. Вказував, що відповідачем
дана розписка не підписувалася,
грошові кошти не отримувалися. Проте
судом першої інстанції зазначені
обставини не були взяті до уваги.

В судове засідання апелянт повторно не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується зворотними поштовими
повідомленнями від 10.10.2014 року про
вручення йому телеграми та судового
повідомлення про розгляд справи.

Позивач в судовому засіданні вважав
доводи апеляційної скарги
безпідставними та просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
10 липня 2013 року між сторонами було
укладено в усній формі договір позики,
за умовами якого позивачем було надано
відповідачу позику в сумі 4000 доларів
США, яку відповідач зобов'язався
повернути до 20 липня 2013 року. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов позичальник видав
позикодавцю розписку.

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив з
того, що всупереч вимогам закону та в
порушення умов договору відповідач
взяті на себе зобов'язання не виконав,
внаслідок чого у нього перед позивачем
утворилась заборгованість в сумі 4000
доларів США. Відповідно до положень ст.
533 ЦК України сума заборгованості у
перерахунку на гривню за курсом НБУ
визначена в розмірі 31 972 грн.,
томузазначена сума боргу підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Крім того, відповідно до положень ст. 1048
ЦК України з відповідача на користь
позивача стягнуто проценти за
користування позикою, виходячи із
облікової ставки НБУ, в розмірі 223 грн.
80 коп., а також 3% річних на підставі ст.
625 ЦК України - в сумі 61 грн. 38 коп.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог, вважає їх законними,
обґрунтованими і такими, що
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, колегія суддів
дійшла висновку, що обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими при вирішенні справи,
доведені. Норми матеріального права -
ст. 525, 526, 530, 533, 625, 1046-1047, 1049 ЦК України
відповідно до спірних правовідносин
застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що
розписка не є борговою, оскільки не
містить вказівки, що гроші передані в
борг як позика, - колегія суддів вважає
необґрунтованими і такими, що
спростовуються матеріалами справи.

Так, в матеріалах справи знаходиться
оригінал розписки ОСОБА_2 від 10.07.2013
року, що написана російською мовою,
наступного змісту: «Я, ОСОБА_2
(зазначається ідентифікаційний номер)
взял в долг у ОСОБА_5 сумму в размере 4000 (
четыре тысячи) дол. США. Обязуюсь
вернуть вышеуказанную сумму до 20.07.2013
г.» Під текстом розписки зазначена
дата 10.07.2013, підпис, прізвище та
ініціали відповідача.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України,
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією, викладеною
Судовою палатою у цивільних справах
Верховного Суду України у постанові
від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13,
застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим, письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов правильних висновків, що між
сторонами було укладено договір
позики, на підтвердження факту
укладення договору та його умов, а
також факту отримання грошей
відповідач видав позивачу власноруч
написану розписку.

Виходячи з положень ст. 545 ЦК України,
наявність у позивача ОСОБА_5 оригіналу
розписки ОСОБА_2, який позивач надав до
матеріалів справи, свідчить про
невиконання відповідачем боргових
зобов'язань за договором позики.

Оскільки на час розгляду справи в суді
відповідач свої зобов'язання за
договором позики не виконав,
заборгованість не повернув, то суд
першої інстанції вірно вважав, що сума
боргу у розмірі 4000 доларів США,
визначена у національній валюті по
курсу НБУ (7,993 грн. за 1 долар США) в сумі
31 972 грн., підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що вищевказану розписку він не
писав і підпис у розписці належить не
йому - жодними доказами не
підтверджені.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухваленні рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
20.03.2014 року у даній справі за
клопотанням апелянта ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3 було призначено
судову почеркознавчу експертизу, на
вирішення якої поставлено питання, чи
написано текст розписки від 10.07.2013 року
про отримання у борг суми в розмірі 4000
доларів США - ОСОБА_2 чи іншою особою, а
також - ким виконано підпис під текстом
розписки - відповідачем чи іншою
особою.

Оплату за проведення експертизи
покладено на ОСОБА_2, про що він також
просив у клопотанні про призначення
експертизи.

Відповідно до листа директора
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз
Міністерства юстиції України від 08
серпня 2014 року, рахунок на оплату
експертизи було надіслано ОСОБА_2 28
квітня 2014 року, однак станом на 06
серпня 2014 року сплата попередньої
вартості експертизи здійснена не була,
тому справа була повернута з КНДІСЕ до
суду без проведення експертизи.

В судові засідання суду апеляційної
інстанції, призначені після
повернення справи з КНДІСЕ та
поновлення провадження, апелянт не
з'явився, будь-яких клопотань не
заявляв.

Таким чином, доводи апелянта про те, що
розписку про отримання коштів у борг
від ОСОБА_5 писав не він та що коштів
від позивача не отримував, жодними
належними та допустимими доказами не
підтверджені, а тому не можуть бути
прийняті до уваги.

Доводів щодо правильності нарахування
процентів за користування позикою на
суму 223 грн. 80 коп. та 3% річних на
підставі ст. 625 ЦК України на суму 61
грн.38 коп. - апеляційна скарга
відповідача не містить.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують і не дають підстав
вважати, що ним допущено порушення
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 29 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: