Головуючий суду 1 інстанції - Рябуха
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 435/6444/13-ц
Провадження № 22ц/782/5490/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області
у складі :

Головуючого: Стахової
Н.В.

суддів:
Кострицького В.В., Орлова І.В.

при секретарі :
Щуровій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
прокурора Жовтневого району міста
Луганська в інтересах держави в особі
Інспекції архітектурно - будівельного
контролю у Луганській області

на рішення Жовтневого районного суду
міста Луганська від 04 липня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання
договору про сумісну діяльність,
визнання права власності на квартиру,-

ВСТАНОВИЛА :

У червні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до суду із зазначеним
позовом, у якому просили розірвати
договір про сумісну діяльність, що був
укладений 11 жовтня 2012 року між ними та
ОСОБА_4, та визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 у
рівних частках право власності на
квартиру АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_4
право власності на нежитлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_2. В
обґрунтування вимог посилаючись на те,
що 11 жовтня 2012 року між ними та ОСОБА_4
було укладено договір про сумісну
діяльність. За умовами договору вони
домовилися здійснити шляхом
об»єднання власних зусиль будівництво
та реконструкцію квартири АДРЕСА_1,
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_2. Позивачі зобов'язалися
здійснити будівельні роботи у строк до
27 грудня 2012 року , а відповідач
зобов'язався здійснити оплату коштів
за будівництво та реконструкцію
нерухомого майна, згідно кошторису на
момент закінчення будівельних робот
за договором. Також вони домовилися, що
після закінчення робіт об'єкти
нерухомого майна будуть належати їм на
тих же підставах, що існували до
підписання договору про сумісну
діяльність. В строк до 27.12.2012 року
будівництво та реконструкція були
закінчені, однак відповідачем за час
їх здійснення не було внесено жодних
коштів.

Рішенням Жовтневого районного
суду міста Луганська від 03 липня 2013
року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволений.
Розірваний договір про сумісну
діяльність, укладений 11 жовтня 2012 року
між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за
ОСОБА_2, ОСОБА_3 у рівних частках право
власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано
за ОСОБА_4 право власності на нежитлове
приміщення за адресою АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі прокурор
Жовтневого району міста Луганська
просить скасувати зазначене рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши
прокурора, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
законним і обґрунтованим є рішення,
коли суд виконав всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Задовольняючи позов та
визначаючи за сторонами право
власності, суд першої інстанції
послався на те, між позивачами та
відповідачем був укладений договір
про сумісну діяльність, умови якого
порушено відповідачем.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2012
року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
укладений договір про спільну
діяльність. За умовами договору ОСОБА_2
та ОСОБА_3 зобов'язалися здійснити
будівництво та реконструкцію квартири
АДРЕСА_1; нежитлового приміщення за
адресою: АДРЕСА_2 шляхом об»єднання
спільних зусиль, а ОСОБА_4 зобов'язався
сплатити вартість будівельних робіт
згідно кошторису на день закінчення
будівельних робіт.

Відповідно до п.3 Договору сторони
домовилися, що після закінчення робіт
об'єкти нерухомого майна будуть
належати їм на тих же підставах, що
існували до підписання договору про
спільну діяльність.

Однак під час будівництва та
реконструкції квартири та
нежитлового приміщення відповідач
відмовився від фінансування об'єкту.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є власниками в
рівних частках квартири АДРЕСА_1, на
підставі договору купівлі -продажу
квартири від 01 червня 2012 року, що був
укладений з ОСОБА_5.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Отже критеріями самочинного
будівництва є: будівництво на
земельній ділянці, яка не відведена для
цієї мети, будівництво, здійснено без
дозволу або проекту, будівництво
здійснено з порушенням норм і правил.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа,
яка здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

За наявності спору, право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво, лише у випадках,
передбачених ст. 376 ЦК України, а саме:
за особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч.3 ст. 376 ЦК
України), за особою - власником
(користувачем) земельної ділянки, яка
здійснила самочинне будівництво на цій
ділянці, якщо це не порушує права інших
осіб (ч.5 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до Закону України «Про
планування і забудову територій»
будівництво об'єктів містобудування
незалежно від форм власності
здійснюється з дозволу відповідних
рад, які можуть делегувати це право
відповідним виконавчим органам;
закінчені будівництвом об'єкти
підлягають прийняттю в експлуатацію в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Під самочинним будівництвом слід
розуміти як нове будівництво, так і
реконструкцію, реставрацію або
капітальний ремонт вже існуючих
об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону
України від 20 травня 1999 року «Про
архітектурну діяльність».

Будівництво (нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об'єкта
нерухомості здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному статтею 24 Закону України
«Про планування і забудову територій»,
ст.. 9 Закону України «Про архітектурну
діяльність».

Будівництво без належного
дозволу має місце як при відсутності
дозволу на будівництво, так і при
відсутності дозволу на виконання
будівельних робіт.

Як роз'яснив Пленум вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п.12 постанови «Про практику
застосування судами ст.. 376 ЦК України»
№6 від 30 березня 2012 року, вирішуючи
справу за позовом власника
(користувача) земельної ділянки про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, суди
зобов'язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

Відповідно до п.9 Пленуму, якщо позивач
не звертався до компетентного
державного органу із заявою про
прийняття об'єкта до експлуатації, суд
вирішує спір по суті з урахуванням
наведених обставин та вимог закону.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК,
частина 1 статті 3 ЦПК України). У зв'язку
із цим звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право. Якщо позивач не
звертався до компетентного державного
органу із заявою про прийняття об'єкта
до експлуатації, суд вирішує спір по
суті з урахуванням наведених обставин
та вимог закону.

Доказів тому, що сторони отримали
дозвіл на виконання будівельних робіт,
а також зверталися до компетентного
державного органу про прийняття
забудови до експлуатації, суду не
надано.

Відсутні й докази про те, що ОСОБА_4 є
власником (користувачем) земельної
ділянки, на якій розташовано нежитлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_2.

Враховуючи те, що будівля являє собою
нерухоме майно, пов'язане фундаментом
з землею і створене з відповідних
будівельних матеріалів, поєднаних між
собою в певній технологічній
послідовності, визначеній проектною
документацією, державними
будівельними стандартами, нормами і
правилами, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
задоволення позову в частині визнання
права власності на самочинне
будівництво, оскільки, у даному
випадку, будівельні роботи здійснені
без дозволу на виконання будівельних
робіт, виданого інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю
відповідно до ст. 29 Закону України «Про
планування і забудову територій».

Крім того, суд не врахував, що статтею 34
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності»
передбачено, що замовник має право
виконувати будівельні роботи після
направлення замовником повідомлення
про початок виконання будівельних
робіт Державній архітектурно -
будівельній інспекції України або її
територіальному органу за
місцезнаходженням об'єкта та
інспекцією декларації про початок
виконання будівельних робіт, не
вирішив питання про залучення
інспекції до участі у справі, як
передбачено ст.ст. 33,35,36 ЦПК України.

Отже, ухваливши рішення про
задоволення позову в частині визнання
права власності на самочинне
будівництво, суд першої інстанції
фактично дозволив сторонам
використовувати будівлі, що
побудовані без належного на те
дозволу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.. 651 ЦК
України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін, у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Таким чином, враховуючи той факт,
що відповідач визнав порушення ним
умов договору про спільну діяльність,
та не заперечував проти його
розірвання, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
задоволення позовних вимог в частині
розірвання договору з врахуванням
положень вищезазначених статей, тому
рішення в цій частині є законним та
обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що при розгляді
вказаного позову допущено
невідповідність висновків суду
обставинам справи та мало місце
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, що є підставою
для зміни рішення суду першої
інстанції.

На підставі наведеного, керуючись
ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора
Жовтневого району міста Луганська в
інтересах держави в особі Інспекції
архітектурно - будівельного контролю у
Луганській області задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Луганська від 04 липня 2013 року
змінити, скасувавши в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання у рівних
частках права власності на квартиру
АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_4 права
власності на нежитлове приміщення за
адресою АДРЕСА_2.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання у
рівних частках права власності на
квартиру АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_4
права власності на нежитлове
приміщення за адресою АДРЕСА_2
відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді :