У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.

суддів: Коротуна
В.М.,
Ступак О.В.,
Попович О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»,
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», третя
особа - ОСОБА_1, про визнання договору
поруки недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах
ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги
тим, що 25 червня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 125 000
грн, зі сплатою 20 %, з кінцевим терміном
повернення до 18 травня 2010 року.

20 жовтня 2010 року на виконання умов
кредитного договору між ПАТ
«Акцент-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк»
було укладено договору поруки.

25 червня 2007 року на виконання умов
кредитного договору між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено
договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням умов
кредитного договору ОСОБА_1 утворилась
заборгованість, яка станом на 02 червня
2011 року складала 159 045,75 грн, яку
позивач і просив стягнути з
відповідачів.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
визнання договору поруки недійсним,
обґрунтовуючи вимоги тим, що договір
поруки від 25 червня 2007 року він не
підписував. Враховуючи вказане, просив
визнати договір поруки від 25 червня 2007
року недійсним.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 23
липня 2013 року, у задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 лютого
2014 року, рішення суду першої інстанції
було скасовано та у справі ухвалено
нове рішення, яким позов було
задоволено. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № 2007-ПМ-74 від 25
червня 2007 року станом на 02
червня 2011 року у розмірі 159 045,75 грн., яка
складається з заборгованості за
кредитом - 69 750 грн., заборгованість по
процентам за користування кредитом -
58834,37 грн., пені за несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором - 30
461,38 грн.

Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк»
та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 200 грн за договором поруки
№ 167 від 20 жовтня 2010 року,
укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ПАТ «Акцент-Банк». Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_2 просить скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із
безпідставності позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» та зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та стягуючи на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про те, що
ОСОБА_1 належним чином зобов'язання за
кредитним договором не виконував, у
зв'язку з чим заборгованість, яка
утворилась за кредитним договором,
підлягає стягненню солідарно з
боржника та поручителя.

Судами встановлено, що 25 червня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі
125 000 грн, зі сплатою 20 %, з кінцевим
терміном повернення до 18 травня 2010
року.

20 жовтня 2010 року на виконання умов
кредитного договору між ПАТ
«Акцент-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк»
було укладено договір поруки.

25 червня 2007 року на виконання умов
кредитного договору між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено
договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням умов
кредитного договору ОСОБА_1, утворилась
заборгованість, яка станом на 02 червня
2011 року складала 159 045,75 грн.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно зі ст. 543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554
ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Сама по собі умова договору про дію
поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам ст. 252 ЦК України,
згідно з якою строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк може
бути визначено актами цивільного
законодавства, правочином або рішенням
суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК
України строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями, годинами.
Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Відповідно до п. 11 договору поруки цей
договір вступає в силу з моменту його
підписання і діє до повного виконання
зобов'язання за кредитним договором.

Згідно із п. 12 договору поруки сторони
дійшли згоди, що строк, в межах якого
сторони можуть звернутися до суду з
вимогою про захист свого порушеного
права або законного інтересу за цим
договором, встановлюється протягом 5
років.

Також із матеріалів справи вбачається,
що звертаючись до суду з зустрічним
позовом ОСОБА_2 просив визнати договір
поруки недійсним. Проте ОСОБА_2 не було
спростовано його підпис на договорі
поруки № 2007-ПМ/74 від 25
червня 2007 року.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, рішення апеляційного суду
відповідає обставинам справи, а також
узгоджуються з нормами матеріального
та процесуального права, які судом
правильно застосовано.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик