22-ц/775/1234/2014(м)
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів
Песоцької Л.І.,

Сороки Г.П.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Маріуполі
апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
29 квітня 2013 року в справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення боргу за кредитним договором
та звернення стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 29 квітня 2013 року позов
публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення боргу за кредитним договором
та звернення стягнення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» заборгованість за
кредитним договором № 0110/08/15-CL від 04
квітня 2008 року в розмірі 39 140,17 доларів
США, що за курсом НБУ складає 312 847 грн. 38
коп.

Звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1
заставна вартість якої, відповідно до
іпотечного договору становить 168 150
грн., в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 0110/08/15-CL від 04 квітня 2008 року в розмірі
39 140,17 доларів США шляхом продажу
вказаної квартири публічним
акціонерним товариством «Банк Форум» з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, а також наданням
публічному акціонерному товариству
«Банк Форум» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» судовий збір у розмірі 3 128
грн. 50 коп. по 1 564 грн. 25 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на порушення норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідачів адвоката
ОСОБА_4, яка просила скаргу
задовольнити, пояснення представника
публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» Комарова К.П., який просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін, дослідивши письмові
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що скарга задоволенню не
підлягає, а рішення суду необхідно
залишити без змін з таких підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
доводи позивача і заперечення
відповідачів, правильно застосував
норми матеріального права і прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що між
сторонами були укладені кредитний
договір та договір іпотеки і в зв'язку з
невиконанням зобов'язань з повернення
кредиту, заборгованість за ним
підлягає стягненню як шляхом стягнення
грошей, так і шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки, оскільки
позичальник і іпотекодавець є різними
особами.

Цей висновок суду є обґрунтованим і
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм надана належна правова оцінка.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк, або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Одним з видів застави нерухомого майна
є іпотека (частина перша статті 575 ЦК
України).

У разі невиконання боржником основного
зобов'язання, іпотекодержатель, як
зазначено у ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку», вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Як встановлено судом, 04 квітня 2008 року
на підставі договору від № 0110/08/15-CL
ОСОБА_2 був наданий кредит в сумі 30 000
доларів США зі сплатою 13,0 відсотків
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом строком до 04 квітня 2018 року.

Цього ж дня в забезпечення виконання
ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним
договором, між публічним акціонерним
товариством «Банк Форум» та ОСОБА_3
укладено договір іпотеки належної їй
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Спірна квартира належить відповідачці
ОСОБА_3 на підставі договору дарування,
посвідченого Четвертою маріупольською
державною нотаріальною конторою 17
липня 2001 року за реєстровим № 2-358 та на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого Четвертою
маріупольською державною нотаріальною
конторою 27 січня 2000 року за реєстровим
№ 2-116.

ОСОБА_2 свої зобов'язання згідно
кредитного договору належним чином у
відповідності з умовами договору і
графіком платежів не виконує,
унаслідок чого згідно розрахунком
банку станом на 14 грудня 2012 року
утворилась заборгованість в сумі 39 140,17
доларів США, яка складається із
заборгованості за кредитом - 29 061
доларів США, заборгованості по
процентам за користування кредитом - 8
139,98 доларів США та пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань -
1 939,19 доларів США.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів щодо
правомірності підвищення процентної
ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК України
у зв'язку з прийняттям Закону України
від 12 грудня 2008 року № 661-VI»Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони банкам змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із
закріпленого Конституцією України
принципу незворотності дії в часі
законів та інших нормативно-правових
актів (частина перша статті 58), всі
рішення банку в будь-якій формі
(постанова, рішення, інформаційний
лист) щодо підвищення процентної
ставки в односторонньому порядку є
неправомірними лише з 10 січня 2009 року
(Рішення Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів).

Згідно із п. 5.2 кредитного договору №
0110/08/15-CL від 04 квітня 2008 року зміна
процентної ставки за користування
кредитними коштами за ініціативою
банку здійснюється шляхом направлення
позичальнику повідомлення, де
зазначається новий розмір процентної
ставки та дата, з якої вона вводиться.
Позичальник протягом 10 днів з моменту
відправлення банком такого
повідомлення повідомляє про свою згоду
із запропонованими змінами процентної
ставки. У випадку незгоди із
запропонованою процентною ставкою,
позичальник повідомляє про це банк та
повертає кредитні кошти не пізніше, ніж
до настання дати, з якої вона вводиться,
та сплачує нараховані проценти. У
випадку неотримання банком відповіді
протягом 10 днів з моменту відправлення
повідомлення про зміну процентної
ставки, вона вважається зміненою і
погодженою сторонами та, починаючи з
дати, зазначеної в повідомленні,
нараховується за вказаним розміром.

З матеріалів справи убачається, що 14
жовтня 2008 року банком на виконання п. 5.2.
кредитного договору за вих. № 6.15/17-245
було надіслано відповідачам за адресою
їх проживання повідомлення про
збільшення відсоткової ставки
кредитування з 13% до 14% (а.с. 148).

Таким чином апеляційний суд вважає, що
матеріали справи містять належні та
допустимі докази щодо дати прийняття
банком рішення про підвищення
відсоткової ставки, її розміру,
дотримання кредитором процедури
підвищення розміру ставки у
відповідності до укладеного договору
між сторонами та належного
повідомлення про це як позичальника,
так і іпотекодавця, а відтак доводи
апеляційної скарги в цій частині є
безпідставними.

Пунктом 31 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
зазначене вище правило застосовується
й до додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Зазначене роз'яснення стосується і
позасудового порядку вирішення спорів,
і в разі звернення з відповідним
позовом до суду.

Офіційне тлумачення статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
надано також і в Рішенні
Конституційного Суду України від 10
листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про
захист прав споживачів кредитних
послуг).

Стосовно застосування положень
частини третьої статті 267 ЦК України
слід зазначити наступне.

Відповідно до частин третьої і
четвертої статті 267 ЦК України позовна
давність застосовується лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки рішення по суті спору
ухвалюється судом першої інстанції, а
на стадії апеляційного провадження
здійснюється лише перевірка
законності й обґрунтованості рішення
суду (стаття 303 ЦПК України), то заява
про застосування позовної давності
може бути розглянута, якщо вона подана
під час розгляду справи в суді першої
інстанції (інформаційний лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про окремі питання застосування
строків позовної давності» від 16 січня
2013 року № 10-70/0/4-13).

Крім того, відповідно до правової
позиції, викладеної у постанові
судових палат у цивільних та у
господарських справах Верховного Суду
України від 20 листопада 2013 року у
справі № 6-126цс13 та яка відповідно до ч. 2
ст. 214 ЦПК України є обов'язковою для
врахування судом при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, пункт 7 ч. 11 ст. 11
Закону України від 12 травня 1991 року №
1023-XII «Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку із самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб установити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Таким чином доводи апеляційної скарги
щодо незастосування судом першої
інстанції наслідків спливу позовної
давності за відсутності відповідної
заяви відповідачів є також
безпідставними та не ґрунтуються на
законі.

За змістом ст. ст. 33, 35 Закону України
«Про іпотеку» та згідно умов договору
іпотеки у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

У разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Положення частини першої цієї статті
не є перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду у встановленому
законом порядку.

Суд першої інстанції дав належну
оцінку обставинам справи про те, що
боржник не виконав зобов'язань за
кредитним договором, внаслідок чого
утворилась заборгованість, яку він не
сплачує, що є підставою для задоволення
вимог банку та погашення цього боргу за
рахунок предмета іпотеки і врахував, що
невиконання банком вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» та умов
договору про надіслання іпотекодавцю
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотекодержателя
звернутись до суду у будь-який час за
захистом своїх порушених прав,
оскільки іпотекодавець у судовому
засіданні має можливість заперечувати
проти вимог іпотекодержателя, що
відповідає положенням ст. 124
Конституції України, а тому не можна
погодитися з доводами апеляційної
скарги і в цій частині.

Відповідно до п. 5.6 іпотечного договору
від 04 квітня 2008 року порядок реалізації
предмета іпотека для погашення
заборгованості за основним
зобов'язанням визначається іпотеко
держателем та може здійснюватись як із
залученням іпотекодавця-майнового
поручителя, так і без нього, всіма
можливими способами, зокрема через
аукціони, біржі тощо.

Також іпотечний договір містить
застереження про позасудове
задоволення вимог іпотеко держателя
(п.п. 6.1-6.5) відповідно до яких
задоволення вимог іпотекодержателя
може здійснюватися шляхом передачі
йому права власності на предмет
іпотеки та шляхом продажу ним від свого
імені предмета іпотеки відповідно до
ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до процедури продажу,
визначеної ст. 38 зазначеного Закону,
дії щодо продажу предмета іпотеки та
укладання договору купівлі-продажу
здійснюються іпотекодержателем від
свого імені, на підставі іпотечного
договору, який містить застереження
про задоволення вимог
іпотекодержателя, що передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки, без необхідності отримання
для цього будь-якого окремого
уповноваження іпотекодавця.

Іпотечним договором від 04 квітня 2008
року в п. 1.4 визначено узгоджену
сторонами конкретну заставну вартість
предмета іпотеки в національній валюті
у 168 150 грн., а тому рішення суду містить
початкову ціну предмету іпотеки

Таким чином, оскільки сторони
іпотечного договору визначили кілька
порядків звернення стягнення на
предмет іпотеки, відповідачка ОСОБА_3
фактично залишила вирішення цього
питання на розсуд позивача,
апеляційний суд вважає, що обрання
судом першої інстанції передбаченого
іпотечним договором порядку звернення
стягнення на предмет іпотеки про який
не просив позивач в своїй позовній
заяві, не порушує прав відповідачки як
іпотекодавця. Сам позивач рішення суду
не оскаржує, а тому підстав для його
скасування в цій частині не має.

Також є безпідставними доводи
апеляційної скарги щодо неврахування
судом першої інстанції положень Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», оскільки цей Закон
опубліковано 07 червня 2014 року в той час
коли оскаржуване рішення ухвалене
судом 29 квітня 2013 року, тобто до
набрання ним чинності.

З інших підстав рішення суду не
оскаржується.

Таким чином апеляційний суд вважає, що
доводи скарги висновків суду не
спростовують.

З урахуванням зазначеного та вимог
закону апеляційний суд вважає, що
оскаржуване рішення відповідає
встановленим обставинам справи,
положенням ст. 15, 60, 213, 215 ЦПК України,
ст.ст. 267, 526, 575, 1054 ЦК України, Закону
України «Про іпотеку» і підстав для
його скасування чи зміни не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
29 квітня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді