Справа № 201/1222/14-ц
Провадження 2/201/764/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Трещова
В.В., при секретарі Горбатенко Д.К.

розглянувши за участю представників
сторін у відкритому судовому засіданні
в м.Дніпропетровську цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровського державного
університету внутрішніх справ,
Головного управління МВС України в
Дніпропетровській області про
визнання недійсним пунктів договору
про підготовку фахівця, -

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська з
позовом до Дніпропетровського
державного університету внутрішніх
справ, Головного управління МВС
України в Дніпропетровській області
про визнання недійсним пунктів
договору про підготовку фахівця.

Позивач у позовній заяві в
обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на те, що 10 серпня 2009 року
уклав з відповідачами договір №276 про
підготовку фахівця у
Дніпропетровському державному
університеті внутрішніх справ.
Позивач дізнався про порушення своїх
прав в листопаді 2013 року від юриста, а
саме проте, що вищевказаний договір
суперечить ст.53 Конституції України,
згідно якої він має право на безоплатну
вищу освіту в державних і комунальних
навчальних закладах. Просив суд
визнати недійсними пункти 3.1, 3.2, 4.1, 4.2,
4.3, 4.4, 4.5, підпункт 2.3.6 договору № 276 про
підготовку фахівця у
Дніпропетровському державному
університеті внутрішніх справ від 10
серпня 2009 року.

У судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги підтримав, з
підстав викладених у позові.

Представник відповідача
Дніпропетровського державного
університету внутрішніх справ проти
позову заперечував, посилаючись на
його безпідставність та
необґрунтованість.

Представник відповідача Головного
управління МВС України в
Дніпропетровській області проти
позову заперечував, посилаючись на
його безпідставність та
необґрунтованість.

Вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Конституції України, Цивільного
кодексу України (ЦК), Законом України
«Про освіту», Законом України «Про вищу
освіту», положеннями спірного
договору.

Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що 10 серпня 2009
року позивач з відповідачами уклали
договір №276 про підготовку фахівця у
Дніпропетровському навчальному
державному університеті внутрішніх
справ. Предметом цього договору є
підготовка за державним замовленням на
денній формі навчання фахівця
освітньо-кваліфікаційного рівня за
напрямом (спеціальністю) бакалавр,
правознавство. Згідно вказаного
договору Дніпропетровський державний
університет внутрішніх справ
зобов'язався надати позивачу освітні
послуги, необхідні для здобуття
вищевказаної спеціальності, що визнано
сторонами справи та підтверджується
копією договору.

Позивач посилається на те, що
відповідно до ст.53 Конституції України
держава забезпечує доступність та
безоплатність вищої освіти в держаних
і комунальних навчальних закладах, а
також на те, що в рішенні
Конституційного Суду України від 04
березня 2004 року у справі №1-4/2004 вказано,
що безоплатність вищої освіти означає,
що громадянин має право здобути її
відповідно до стандартів вищої освіти
без внесення плати в державних і
комунальних навчальних закладах на
конкурсній основі в межах обсягу
підготовки фахівців для
загальносуспільних потреб (державного
замовлення).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.64 Закону України
«Про вищу освіту» фінансування за
рахунок видатків Державного бюджету
України підготовки фахівців з вищою
освітою за напрямами і спеціальностями
відповідних освітньо-кваліфікаційних
рівнів у вищих навчальних закладах
державної форми власності
здійснюється в обсягах, необхідних для
забезпечення на кожні десять тисяч
населення навчання не менше як ста
студентів у вищих навчальних закладах
першого і другого рівнів акредитації
та ста вісімдесяти студентів у вищих
навчальних закладах третього і
четвертого рівнів акредитації.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про
освіту» випускники вищих навчальних
закладів, які здобули освіту за кошти
державного або місцевого бюджетів,
направляються на роботу і зобов'язані
відпрацювати за направленням в
порядку, встановленим Кабінетом
Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до
державного бюджету повну вартість
навчання, встановлений ст.2 Указу
Президента України від 23 січня 1996 року
№ 77/96 «Про заходи щодо реформування
системи підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів», відповідно до
якої особи, які навчаються за рахунок
державних коштів, укладають з
адміністрацією вищого навчального
закладу угоду, за якою вони
зобов'язуються після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації відпрацювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до Державного
бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п.п.8,14 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснюється за державним замовленням,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22 серпня 1996 року
№992, який діяв на момент вступу ОСОБА_1
до університету, випускник вищого
навчального закладу зобов'язаний
відпрацювати за місцем призначення не
менше трьох років, а в разі неприбуття
за направленням або відмови без
поважної причини приступити до роботи
за призначенням звільнення його з
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до Державного
бюджету вартість навчання.

На момент укладання угоди про навчання
між юридичною академією МВС та ОСОБА_1
порядок підготовки фахівців у вищому
навчальному закладі МВС України за
державним замовленням із числа осіб
цивільної молоді, рядового і молодшого
начальницького складу органів
внутрішніх справ України та їх
працевлаштування регулювався наказом
МВС України від 30 серпня 1999 року №660,
відповідно до якого на ректорів вищих
навчальних закладів МВС України після
зарахування осіб на навчання за
державним замовленням покладався
обов'язок укласти з ними угоду.

Типова форма тристороннього договору
про підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі МВС України, про
яку йдеться у п.3 Порядку відшкодування
особами витрат, пов'язаних з утриманням
у вищих навчальних закладах МВС
України, затвердженому постановою
Кабінету Міністрів України від 01
березня 2007 року №313, була затверджена 14
травня 2007 року наказом МВС України №150.

Таким чином, діючим законодавством
України передбачається обов'язок
особи, яка здобула освіту за кошти
державного, або місцевого бюджетів і
направляється на роботу, відпрацювати
за направленням після закінчення
навчання не менше трьох років.

Укладення договору про підготовку
фахівця у вищому навчальному закладі
передбачено вимогами Законів України
«Про освіту», «Про вищу освіту», «Про
міліцію», Указу Президента України від
23.01.1996 року №77 «Про заходи щодо
реформування системи підготовки
спеціалістів та працевлаштування
випускників вищих навчальних
закладів», Постанови Кабінету
Міністрів України від 22 серпня 2008 року
№992 «Про порядок працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснюється за
державним замовленням», ст. 18 Закону
України «Про міліцію». Вимога укладати
договір про підготовку фахівця у
вищому навчальному закладі МВС України
міститься і в інших
нормативно-правових актах, зокрема,
наказі МВС України від 14 травня 2007 року
№150 «Про затвердження Типового
договору про підготовку фахівця у
вищому навчальному закладі МВС
України», Положенні про Вищі навчальні
заклади МВС, затвердженому наказом МВС
України та оприлюдненими у
встановленому законом порядку. Тобто
вимога про укладання договору на
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі є загальновідомою.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України
однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами
виконання цивільних прав та обов'язків,
зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначні на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторін.

Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України
договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акценту) другою
стороною.

Пунктом 2.3.6. спірного Договору
передбачено, що в разі відрахування з
навчального закладу чи звільнення з
органів внутрішніх справ по закінченні
навчання до встановленого трирічного
терміну перебування на службі за
підставами передбаченими п.3 договору,
відповідач зобов'язаний відшкодувати
фактичні витрати, пов'язані з його
утриманням у навчальному закладі
згідно з затвердженим розрахунком.

У пункті 3.1. договору зазначено, що
підставами відшкодування фактичних
витрат на підготовку фахівця у ДДУВС є
дострокове розірвання договору про
підготовку фахівця у ДДУВС у зв'язку з
небажанням особи продовжувати
навчання або звільнення за негативними
мотивами.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 52 Закону України
«Про освіту» №1060-ХІІ випускники вищих
навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України, інші обов'язки осіб, що
навчаються, можуть встановлюватися
законодавством, положенням про
навчальні заклади та їх статутами.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо
договір змінений або розірваний у
зв'язку з істотним порушенням договору
однією із сторін, друга сторона може
вимагати відшкодування збитків,
завданих зміною або розірванням
договору.

Вирішуючи вимоги заяви відповідача
Дніпропетровського державного
університету внутрішніх справ щодо
застосування строків позовної
давності, суд приходить до висновку, що
в задоволенні заяви про застосування
строків позовної давності слід
відмовити, оскільки на момент
укладання спірного договору позивач
був неповнолітнім, в зв'язку з чим не
міг повноцінного захищати свої права у
тому числі шляхом пред'явлення позову
до суду.

Оцінюючи критично, у сукупності з
іншими доказами у справі доводи
позивача в частині порушення його
права на безоплатне здобуття освіти,
суд приходить до висновку про їх
необґрунтованість, оскільки
встановлене спірним договором
відшкодування витрат державного
бюджету на навчання особи не є тотожним
оплаті за навчання.

Таким чином, оцінивши надані докази, у
їх сукупності та взаємозв'язку,
вирішуючи по суті вимоги позивача щодо
визнання спірних пунктів договору
недійсними, суд приходить до висновку,
про те, що спірний договір відповідає
вимогам чинного законодавства, жодних
прав позивача відповідачами порушено
не було, підстави для визнання пунктів
договору недійсними відсутні, тому у
задоволенні позову необхідно
відмовити.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України судові
витрати при відмові в задоволенні
позову повинні покладатися на
позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 215, 224, 233 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Дніпропетровського державного
університету внутрішніх справ,
Головного управління МВС України в
Дніпропетровській області про
визнання недійсним пунктів договору
про підготовку фахівця - відмовити у
повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення може бути оскаржено протягом 10
днів з дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська .

Суддя
В.В.Трещов