інстанції: Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/773/256/14 Категорія: 55 Доповідач:
Лівандовська-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської -
Кочури Т.В.

суддів - Веремчук Л.М., Антонюк К.І.

при секретарі Кирилюку О.О.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю (далі по тексту ТОВ)
«ІЗІ Кредит» про визнання кредитного
договору недійсним, стягнення
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 18 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

18 грудня 2013 року рішенням Луцького
міськрайонного суду та 27 січня 2014 року
додатковим рішенням цього ж суду в
позові ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищезгаданим
рішенням суду представник позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав в інтересах
довірителя апеляційну скаргу, в якій
вказує, що рішення є незаконним,
просить його скасувати із підстав
порушення норм матеріального і
процесуального права,і ухвалити нове
рішення про задоволення позову в
повному об'ємі.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, дослідивши обставини
справи та перевіривши їх доказами,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін із таких мотивів.

Так, ухвалюючи рішення про відмову у
позові, суд першої інстанції виходив із
того, що стороною позивача, всупереч
положенням ст. 60 ЦПК України не
підтверджено належними та допустимими
доказами факту введення останнього в
оману під час укладення оспорюваного
правочину та відсутність наміру його
укладати.

Такі висновки суду узгоджуються із
встановленими судом обставинами
справи та нормами матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини.

Правочин, здійснений під впливом
обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути
визнаний судом недійсним у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману, на відміну від помилки,
є умисел: особа знає про наявність чи
відсутність певних обставин і про те,
що друга сторона, якби вона володіла
цією інформацією, то вступила б у
правовідносини, невигідні для неї.
Обман також має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування. За
змістом вказаної статті саме позивач
повинен довести наявність умислу з
боку відповідача, істотність обставин,
щодо яких його введено в оману, і сам
факт обману. Якщо все інше, крім умислу,
доведено, вважається, що мала місце
помилка.

Частиною 2 ст. 230 ЦК передбачено, що
сторона, яка вдалася до обману,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Отже, зі змісту наведених правових норм
слідує, що правочин може бути визнано
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного, цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на вчинення правочину.
Ознакою введення в оману є умисел.
Встановлення у недобросовісної
сторони умислу ввести в оману другу
сторону, щоб спонукати її до укладення
правочину, є обов'язковою умовою
кваліфікації недійсності правочину за
статтею 230 ЦК України.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог статтей 57-60 ЦПК України.

Судом першої інстанції на підставі
досліджених доказів правильно
встановлено, що 27 травня 2013 року між ТОВ
«ІЗІ Кредит» та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № НОМЕР_1 про
отримання позивачем кредиту в розмірі
3000 грн. для поточних потреб зі сплатою
230 % річних з кінцевою датою погашення
заборгованості 23.11.2013 року (а.с.5-11).

При укладенні кредитного договору
відповідачем було надано позивачу
інформацію про умови кредитування,
графік погашення кредиту, із якими
останній погодився, що ствердив
особистими підписами.

З огляду на це, відмовляючи у позові про
визнання недійсним кредитного
договору, суд правильно виходив із
того, що покликання позивача на факт
обману зі сторони відповідача не
підтверджений належними та
допустимими доказами, як і відсутність
наміру його укладати, тому колегія
суддів приходить до висновку, що
волевиявлення сторін було вільним і
ними досягнуто згоди щодо всіх
істотних умов договору.

Виходячи з вищевикладеного, відповідно
до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 18 грудня 2013 року
у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді