Справа № 733/1090/14-ц Провадження №
22-ц/795/2082/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Овчарик В.М. Доповідач - Зінченко С. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЗінченко
С.П.,суддів:Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,при
секретарі:Шкарупі Ю.В.,за
участю:представника позивача ОСОБА_5,
відповідача ОСОБА_6, його представника
ОСОБА_7, прокурора Кравченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Ічнянського
районного суду від 04 вересня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про
визнання договорів дарування
недійсними,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ічнянського районного суду
від 04 вересня 2014 року позов ОСОБА_8
задоволено, визнано недійсними,
укладені 18 березня 2014 року між ОСОБА_8
та ОСОБА_6 договори дарування, а саме:
договір дарування житлового будинку
АДРЕСА_1 з належними до нього
господарськими будівлями і спорудами,
договір дарування земельної ділянки
площею 0,1 га (кадастровий номер:
:01:001:0589), у тому числі за
земельними угіддями: рілля - 0,0323 га;
капітальна - 0,0088 га; розташовану по
АДРЕСА_1, договір дарування земельної
ділянки площею 0,0513 га (кадастровий
номер: :01:001:0590), в тому числі за
земельними угіддями: рілля - 0,0513 га за
цільовим призначенням для ведення
особистого селянського господарства,
розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 243
грн.60 коп. судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням,
ОСОБА_6 звернувся до суду із
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові. На думку апелянта, що суд вийшов
за межі позовних вимог, оскільки визнав
недійсними всі договори дарування від
18.03.2014 року, в той час як позивач просив
визнати недійсним лише тільки договір
дарування житлового будинку. Вказує, що
суд безпідставно не закрив провадження
у справі, зважаючи на наявність рішення
суду від 11 червня 2014 року про відмову в
позові ОСОБА_8 про визнання правочинів
недійсними. Апелянт наполягає на тому,
що позивач мав намір укласти саме
договір дарування, про що написав
нотаріусу заяву відповідного змісту.
Стверджує, що ніяких послуг по
забезпеченню позивача доглядом,
харчуванням, утриманням не надавав та
не пропонував.

В запереченнях на апеляційну скаргу
прокуратура Ічнянського району,
Чернігівської області просила
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін, оскільки воно є законним та
обгрунтованним.

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_6 та його представник
ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали,
просили її задовольнити, при цьому
посилались на доводи апеляційної
скарги.

Представник позивача ОСОБА_5, яка дії на
підставі довіреності в інтересах
позивача, проти доводів апеляційної
скарги заперечувала, посилаючись на
законність та обгрунтованність
рішення суду.

Прокурор Кравченко А.А. просила рішення
суду залишити без змін, а апеляційну
скаргу відхилити.

Позивач ОСОБА_8 в судове засідання не
з'явився, надав суду заперечення про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін та просив
розглянути справу без його участі. Суд
вважає можливим розглянути справу за
його відсутності у відповідності до
вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до
наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованність рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної інстанції та вимог
заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач, укладаючи договори дарування,
помилявся щодо правової природи
правочину, прав і обов'язків сторін по
укладених договорах.

Апеляційний суд погоджується із таким
висновком, оскільки судом першої
інстанції обставини справи з'ясовані в
обсягу, необхідному для правильного
вирішення спору, відповідно до
встановлених обставин, правильно
визначено суть і характер
правовідносин сторін та норми
матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (частина 1 та 2
статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями частин 1-3, 5 та 6
статті 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За положеннями частини 1 статті 229 ЦК
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати або,
навпаки, бути відсутніми саме на момент
вчинення правочину. Сторона на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка насправді мала місце та
надати відповідні докази, які б
свідчили про її помилку, зокрема, щодо
правової природи правочину.

Також, пунктом 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року „Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
роз'яснено, що відповідно до статей 229 -
233 ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину.

В позовній заяві ОСОБА_8 вказує на те, що
вказані правочини було вчинено ним
внаслідок помилки, оскільки він мав на
меті укладення договору довічного
утримання, а тому договори дарування
житлового будинку та земельних ділянок
від 18 березня 2014 року підлягають
визнанню недійсними на підставі статті
229 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_8 на праві
власності належало майно: житловий
будинок АДРЕСА_1 з належними до нього
господарськими будівлями і спорудами
і земельні ділянки площею 0,1 га, та
площею 0,0513 га., які розташовані за
адресою АДРЕСА_1. Позивач є особою
похилого віку, на момент вчинення
оспорюваних правочинів йому
виповнилось 86 років. Згідно
довідки МСЕК № 286621 з 21 жовтня 2011 року
ОСОБА_8 встановлена 1 група
інвалідності, він потребує постійного
стороннього догляду (а.с.5). Відповідно
довідки Територіального центру
соціального обслуговування Управління
соціального захисту населення
Ічнянської районної державної
адміністрації від 03.09.2012 року № 252
ОСОБА_8 обслуговувався територіальним
центром з 19.12.2011 року по 02.04.2012 року
(а.с.70). Фактичної передачі житлового
будинку та земельних ділянок
обдарованому не відбулось, позивач
продовжував проживати в будинку та
сплачував за комунальні послуги,
користувався земельними ділянками.
Відповідач уклав договори про надання
комунальних послуг тільки в серпні 2014
року, після звернення позивача до суду
за захистом своїх прав.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Апеляційний суд погоджується із
висновком суду першої інстанції про
те, що зазначені договори дарування
порушують права ОСОБА_8, який в силу
похилого віку і за станом здоров'я,
укладаючи з ОСОБА_6 договори дарування,
мав на меті відчуження належних йому на
праві власності будинку та земельних
ділянок, лише за умови довічного
утримання, оскільки за станом здоров»я
він потребує стороннього постійного
догляду.

Отже, судом вірно встановлено, що
ОСОБА_8 під час укладення договорів
дарування помилявся щодо правової
природи правочину, прав і обов'язків,
які виникнуть після його укладення між
ним та відповідачем.

Доводи апелянта про те, що суд повинен
був закрити провадження у справі у
зв'язку з наявністю рішення суду від 11
червня 2014 року у справі за аналогічним
позовом ОСОБА_8 не заслуговують на
увагу, оскільки позов ОСОБА_8, поданий
до суду 04 липня 2014 року, заявлений з
інших підстав.

Доводи апелянта стосовно того, що суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог спростовуються змістом
позовної заяви та обставинами
встановленими в суді першої інстанції.

Доводи апелянта, що позивач мав намір
укласти саме договір дарування, про що
написав нотаріусу заяву відповідного
змісту, апеляційний суд не може
прийняти до уваги, оскільки судом
встановлено, що позивач неправильно
уявляв про обставини, що мали істотне
значення для вчинення даних
правочинів. Спірні правочини вчинені
позивачем внаслідок помилки, оскільки
він мав на меті укладення договору
довічного утримання.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
суд приходить до висновку про те, що
судом першої інстанції дана належна
оцінка доводам сторін у сукупності з
наданими сторонами доказами, висновки
суду відповідають обставинам справи.

Апеляційний суд вважає, що інші доводи
апеляційної скарги правильність та
законність висновків суду першої
інстанції не спростовують та не
впливають на їх правильність, а тому не
можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України, суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319
України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду від
04 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: