Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 30
квітня

2014 року та ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від

3 липня 2014 року,

встановила:

У лютому 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, посилаючись на те, що
згідно кредитного договору, укладеного
між сторонами від 22 березня 2007 року,
остання отримала кредит у розмірі 1 000
грн у вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 22,80% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. У зв'язку з
порушенням виконання умов договору 8
травня 2008 року Косівським районним
судом було видано судовий наказ про
стягнення заборгованості з ОСОБА_3 у
розмірі 4 186,72 грн. Посилаючись на те, що
правовідносини між сторонами тривають
до повного погашення кредиту,
відповідач свої зобов'язання перед
Банком не виконала, просив стягнути
заборгованість, яка утворилась станом
на 31 жовтня 2013 року.

Рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 30
квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3 липня
2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Банк просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що

позивачем пропущено строк звернення до
суду.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 22 березня 2007 року між
Банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
остання отримала кредит у розмірі 1 000
грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму
залишку заборгованості з кредитом.

Косівським районним судом
Івано-Франківської області було видано
судовий наказ від 8 травня 2008 року про
стягнення з ОСОБА_3 на користь Банка
заборгованість за кредитним договором
у розмірі

4 186,72 грн.

Застосовуючи загальний строк позовної
давності три роки, суд посилався на те,
що в березні 2008 року було збільшено
кредитний ліміт, право на стягнення
заборгованості виникло у березні 2009
року, тобто з часу закінчення дії
платіжної картки, а тому з цього часу
починається перебіг строку позовної
давності.

Проте зазначений висновок матеріалами
справи спростовується.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки

ст. 257 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

При вирішенні спору поза увагою суду
залишилося те, що відповідно до пунктів
3.1.1, 5.4 правил користування платіжною
карткою граничний строк дії картки
(місяць і рік) указано на ній і вона
дійсна до останнього календарного дня
такого місяця, строк погашення
процентів за кредитом визначено
щомісячними платежами, а строк
погашення кредиту в повному обсязі
визначено останнім днем місяця
вказаного на картці (поле MONTH).

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка
в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для всіх суб'єктів владних повноважень,
які застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Тобто, вирішуючи питання застосування
строку позовної давності відповідно до
ст. 256 ЦК України, частин 1 та 5 ст. 261 ЦК
України, ч. 4

ст. 267 ЦК України суд має дослідити
картку та встановити строк її дії.

Отже висновок суду про сплив строку дії
платіжної картки ґрунтується на
припущеннях.

Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України
встановлено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Звертаючись з позовом, Банк просив
стягнути з ОСОБА_3 заборгованість, яка
утворилась станом на 31 жовтня 2013 року,
в сумі 16 942,67 грн із яких: 2 784,73 грн
заборгованість за кредитом, 9 944,56 грн
заборгованість по процентах за
користування кредитом, 2 930,40 грн
заборгованість по комісії за
користування кредитом, 500 грн
штраф(фіксована частина), 782,98 грн штраф
(процентна складова). При цьому Банк
зазначав, що боржниця вчиняла дії, що
свідчили про визнання боргу та є
підставою для переривання позовної
давності. На підтвердження доводів
позову надано розрахунок.

З наданого розрахунку вбачається, що
відповідачкою проводилися часткові
погашення заборгованості 27 жовтня 2010
року в сумі 277,31 грн, сплата платежів
також здійснювалась 25 листопада 2010
року, 16 лютого 2011 року, 19 квітня 2011 року,
23 січня 2012 року, 13 лютого 2012 року.

Однак, у порушення вимог ст. 212, 213 ЦПК
України суд на вказане уваги не
звернув, не дав належної оцінки
наданому розрахунку заборгованості, не
з'ясував, якими доказами підтверджено
внесення позичальником платежів на
погашення заборгованості та не
встановив, хто саме вносив кошти.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права,
судом не повно з'ясовані фактичні
обставини справи, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому в
силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені в
справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Косівського районного суду
Івано-Франківської області від

30 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 3
липня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук
І.М. Фаловська