Справа № 338/1996/13-ц
Провадження № 22-ц/779/2129/2014
Головуючий у 1 інстанції Гутич П.Ф.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Шалаути Г.І.,

суддів: Мелінишин
Г.П., Вакарук В.М.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визначення розміру часток у
житловому будинку з господарськими
будівлями та спорудами за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 03
вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 03
вересня 2014 року у позові ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
частину будинку та визначення
ідеальної частки у житловому будинку
з господарськими будівлями та
спорудами відмовлено з мотивів, що
судом вже постановлено рішення про
реальний розподіл житлового будинку
між тими ж сторонами, а додатковим
рішенням визначено ідеальні частки
кожної сторони в будинковолодінні. Це
рішення є на розгляді у апеляційному
суді, який і повинен надати йому оцінку,
оскільки і сторони, і предмет позову, і
підстави позову співпадають (тобто є
тотожний позов).

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій зсилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначив, що висновки суду
суперечать обставинам справи та
зібраним доказам у справі, підстави і
предмет позову не є тотожними,
предметом даного позву є визнання за
ОСОБА_2 права приватної власності на
частину будинку, яку він звів за свої
власні кошти, до реєстрації шлюбу з
ОСОБА_3 та визнання за ним права на
ідеальну частку приватного майна,
виходячи з його вартості, яке він вклав
у будинок до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3,
а також того, яке він вклав у будинок
для завершення в ньому опоряджувальних
та оздоблювальних робіт після
припинення ведення спільного
господарства з ОСОБА_3, з 2010 року та до
кінця 2012 року.

Апелянт зазначив, що висновок суду є
неправильний, що суд до такого висновку
вже приходив раніше, в ухвалі від 25.12.2013
року (а.с. 102), якою залишив його позов
без розгляду з посиланням на те,що у
провадженні суду вже є тотожний позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя з таким же предметом
позову, з тими ж сторонами та з такою ж
підставою позову. Апеляційний суд вже
дав оцінку такому висновку, як
помилковому, скасувавши ухвалою
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 04.03.2014 року ухвалу
Богородчанського районного суду від
25.12.2013 року та зазначив, що, оскільки
законодавцем презюмується виникнення
права спільної сумісної власності щодо
майна, набутого в шлюбі, то обов'язок
доведення обставин набуття права
особистої приватної власності на майно
покладене на ту сторону, право якої не
визнається чи оспорюється іншою
стороною.

Апелянт вважає, що суд , не оцінивши
обставин справи та зібраних доказів,
відмовив позивачу в позові не по суті, а
з мотивів тотожності, предмету обох
позовів, підстав позовів та сторін
позову, практично позбавив його права
доводити обставини набуття ним права
приватної власності на частину
будинку.

Просив рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити в повному обсязі.

Апелянт ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримав з мотивів, наведених в ній.
Представник апелянта ОСОБА_4 пояснила,
що у 1994 році рішенням Порогівської
сільської ради від 02.10.1994 року ОСОБА_2
було виділено земельну ділянку для
будівництва житлового будинку площею
0.08 га. В цей час він перебував у шлюбі з
першою дружиною - ОСОБА_5, з якою
розірвав шлюб 14.03.2003 року (а.с. 51). ОСОБА_3
теж перебувала у шлюбі з іншим
чоловіком. ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з
відповідачкою 06.05.2003 року. До
реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 ним було
залито фундамент та збудовано цокольну
частину будинку з перекриттям. Цей факт
підтвердили суду свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7
та ОСОБА_8 Під час шлюбу з відповідачкою
ними за спільні кошти завершено
будівництво будинку та Порогівською
сільською радою у жовтні 2010 року
позивачу видано свідоцтво про право
власності на будинковолодіння з
господарськими спорудами. В шлюбі
дітей не було, сім'я не складалася, а
тому позивач припинив спільне
проживання та ведення господарства з
відповідачкою з 2010 року, про що вона
підтвердила в суді під час розгляду
справи про розірвання шлюбу 20.02.2013 року
(а.с. 54). Після припинення ведення
спільного господарства, позивач провів
значний обсяг опоряджувальних та
оздоблювальних робіт всередині
будинку та у підвалі : встановив
металопластикові вікна та двері,
підлоги, керамічну плитку на стіни і
підлогу, здійснив фарбування,
лакування поверхонь підлоги,
поштукатурив фундамент будинку,
встановив бруківку, в майстерні та
стайні зробив монтаж дерев'яної стелі
та підлоги. На придбання цих
будівельних матеріалів та робіт він
витратив особисті кошти, про що
підтверджують квитанції, долучені до
матеріалів справи (а.с. 80-86).

ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала,
хоча не заперечувала, що до реєстрації
шлюбу позивач на виділеній йому
земельній ділянці залив фундамент і
розпочав будівництво цокольного
приміщення, однак вона проживала з ним
з 2000 року у цивільному шлюбі, ще до
реєстрації шлюбу, вони разом їздили на
заробітки і спільно зароблені кошти
вкладали у будівництво , також після
припинення спільного проживання та
ведення господарства у 2010 році він
раніше зароблені спільно з нею кошти
продовжував вкладати у будову. Просила
апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та їх представників, дослідивши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши їх доказами, колегія
знаходить апеляційну скаргу
обґрунтованою частково, з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

Колегією встановлено, що на розгляді у
Богородчанському районному суді з
грудня 2012 року перебувала справа за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя - житловому
будинку АДРЕСА_1 з підстав,
передбачених ст. 60 СК України.

17 жовтня 2013 року ОСОБА_2 подав окремий
позов до ОСОБА_3 про визнання за ним
права на 63,7% ідеальної частки
будинковолодіння визначеної
експертом-оцінщиком, виходячи з
вартості зведеної ним до реєстрації
шлюбу з ОСОБА_3, до березня 2003 року,
частини будинку - фундаменту з
цокольною частиною та вартості
придбаних ним будівельних матеріалів
за особисті кошти після припинення
ведення спільного проживання та
ведення спільного господарства з
ОСОБА_3 у період з 2010 року до 20.02.2013 року
(до розірвання шлюбу з нею) з підстав,
передбачених ч. 6 ст. 57 ЦК України.

Зазначений позов просив об'єднати та
розглядати в одному провадженні з
первісним позовом ОСОБА_3 до нього про
поділ майна подружжя.

Ухвалою суду в об'єднанні позовів в
одне провадження було відмовлено, а
тому даний позов розглядався окремо.

В подальшому заявлені вимоги позивач
змінював, уточнював та у заяві від
18.12.2013 року просив : визнати за ним право
приватної власності на цокольне
приміщення житлового будинку, що
становить 27,34% ідеальної частки
будинковолодіння та визнати за ним
право на 12,1% ідеальної частки
будинковолодіння, визначених
експертом, виходячи з вартості його
особистих вкладень на придбання
будівельних матеріалів для завершення
опоряджувальних та оздоблювальних
робіт у всьому будинку та у цокольному
приміщенні після припинення ведення
ним спільного господарства з ОСОБА_3 за
період 2010-2012 роки, до розірвання шлюбу
між ними, до 20.02.2013 року
(металопластикових вікон та дверей,
плитки облицювальної та інших
будівельних матеріалів : фарби, лаків,
фуги, клею, лісу-кругляку, дощок тощо
згідно квитанцій, долучених до
матеріалів справи, та на підставі
висновку, проведеної у справі
будівельно-технічної експертизи.

Рішення суду не відповідає вимогам
закону, суд не дослідив обставини
справи, не з'ясував які відносини
виникли між сторонами та з яких
підстав, відмовив позивачу в позові не
по суті, а з мотивів тотожності,
предмету обох позовів, підстав позовів
та сторін позову, практично позбавив
його права доводити набуття ним права
приватної власності на частину
будинку, з підстав, передбачених ч. 6 ст.
57 ЦК України.

Колегія погоджується з доводами
апелянта про те, що такий висновок є
помилковий, оскільки законодавцем
презюмується виникнення права
спільної сумісної власності щодо
майна, набутого в шлюбі, то обов'язок
доведення обставин набуття права
особистої приватної власності на майно
покладене на ту сторону, право якої не
визнається чи оспорюється іншою
стороною.

Колегією встановлено з рішення
Порогівської сільської ради від 02.10.1994
року (а.с. 5), будівельного паспорту,
виданого на забудову земельної ділянки
забудівнику ОСОБА_2, дозволу на
виконання будівельних робіт та схеми
виносу меж в натурі від 20.03.1995 року та
проекту забудови (а.с. 9,10), свідоцтва про
розірвання шлюбу з ОСОБА_5, пояснень
позивача, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, які частково підтвердила сама
відповідачка та, що позивач розпочав
будівництво спірного житлового
будинку на виділеній йому земельній
ділянці площею 0,08 га, до реєстрації
шлюбу з відповідачкою, ним був залитий
фундамент та зведено цокольне
приміщення з перекриттям будинку під
час перебування у шлюбі з першою
дружиною - ОСОБА_5 на виділеній йому для
будівництва земельній ділянці площею
0,08 га згідно розробленого проекту.
Відповідно до законодавства, чинного
на час виникнення спірних
правовідносин (ст. 16 Закону України
«Про власність», ст. 22 КпШС України
спільною сумісною власністю є : майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї чи майно, що є у власності
осіб, що ведуть селянське, фермерське
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського фермерського господарства
не передбачено іншого). Оскільки ОСОБА_3
не була членом сім'ї позивача під час
зведення ним цокольного приміщення
будинку, а право спільної власності
осіб, що перебували у цивільному шлюбі
КпШС УРСР не було передбачено, то за ним
слід визнати право приватної власності
за зведене цокольне приміщення з
перекриттям спірного будинку.

Посилання відповідачки на те, що вона
перебувала у фактичних шлюбних
відносинах з позивачем з 2000 року та
вкладала кошти у будову, колегія не
приймає до уваги, оскільки для визнання
права на майно (частину майна), набутого
до 1 січня 2004 року, слід надати суду
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті такого майна (які
особисті кошти, з яких джерел вкладено
тощо), яких вона не надала.

Відповідно до роз'яснень п. 37 Постанови
№5 Пленуму Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» з урахуванням положень ч.
1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна
має право пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати документа,
який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту наведених норм
потреба в такому способі захисту права
виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється, а не в
тому разі, коли цими особами не
виконується рішення суду, ухвалене
раніше.

Колегією встановлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 06 травня 2003
року, навіть якщо ОСОБА_3 зсилається на
те, що проживала з ним у фактичних
шлюбних відносинах з 2000 року, то до
таких відносин слід застосовувати дію
КпШС України та Закон України «Про
власність» та вона повинна довести які
кошти нею були вкладені особисто у
спорудження будинку з 2000 по 2003 роки,
яких вона не представила, а тому
висновок суду про відмову в позові
позивачу суперечить обставинам справи
та зібраним доказам, яких суд фактично
не досліджував.

Колегією встановлено, що сторони
припинили спільне проживання та
ведення спільного господарства у 2010
році (без зазначення точнішого періоду
), чого не заперечувала відповідачка у
судовому засіданні під час розгляду
справи про розірвання шлюбу, а тому цей
факт згідно змісту ст. 61 ЦПК України не
підлягає доказуванню. За період
роздільного проживання з січня 2011 року
по грудень 2011 року позивачем було
придбано ряд будівельних матеріалів
для завершення опоряджувальних та
оздоблювальних робіт, як у цокольному
приміщенні, так і у цілому будинку,
вартість придбання яких, на думку
колегії, згідно долучених квитанцій за
період з лютого по листопад 2011 року на
суму

94 493 грн. (19 390 + 9 747 + 34 457 + 24 567 + 8 332 = 94 493
грн.) слід врахувати при визначенні
вартості цокольного приміщення, як
приватної власності позивача, яка не
може бути визначена колегією в даній
справі, виходячи з наступного.

Колегія не може визначити вартість
цокольної частини будинку, оскільки
для цього потрібні спеціальні знання.
Висновок експерта проведеної у справі
будівельно-технічної експертизи, про
вартість цокольної частини будинку,
яка становить 280 262 грн. колегія не може
взяти до уваги, оскільки така визначена
з урахуванням усіх уже проведених
після зведення цокольної частини з
перекриттям робіт та опоряджувальних
робіт по влаштуванню ванни, кухні,
санвузла, кладової, гаражу, які
виконувалися вже за спільні кошти обох
сторін, а експертові не задавалося
питання визначення вартості
фундаменту, зведеної цокольної частини
будинку з перекриттям. Клопотання про
призначення експертизи сторони у
справі не заявляли, а колегія з власної
ініціативи таку експертизу призначити
не може, тому питання про вартість
фундаменту, зведеної цокольної частини
приміщення з перекриттям та визначення
ідеальної частки приватної власності,
виходячи з вартості всього
будинковолодіння слід задати на
вирішення експерта у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, яка перебуває на розгляді в
апеляційному суді та зупинена
провадженням до вирішення даної
справи, оскільки обидві справи є
взаємопов'язаними, проте не з вини
сторін розглядалися в різних
провадженнях.

З огляду на викладене у задоволенні
інших вимог позивачу слід відмовити.

На підставі ст.16 Закону України «Про
власність», ст. 22 КпШС України, ч. 6 ст. 57
ЦК України, керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314,
316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 03
вересня 2014 року скасувати. Ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на
цокольне приміщення житловому будинку
АДРЕСА_1. В решті заявлених вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді:
Г.І. Шалаута

Г.П. Мелінишин

В.М. Вакарук