Ухвала

іменем україни

1 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 5 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 20 лютого 2014 року,

встановила:

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 27 березня 2006
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого останній отримала кредит у
розмірі 1 000 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном звернення, що
відповідає строку дії картки.

У порушення норм Цивільного кодексу
України та умов договору відповідачка
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконала, у зв'язку із
чим станом на 29 березня 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі 42
881,99 грн, яка в добровільному порядку
сплачена не була.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від

5 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 20 лютого 2014 року, позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором в сумі 42 881,99 грн та
судові витрати в сумі 428,82 грн, а всього
43 310,81 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив із того, що між сторонами
виникли договірні правовідносини,
порушення або невиконання яких тягне
настання наслідків, установлених
договором.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Установлено, що 27 березня 2006 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір, за
умовами якого остання отримала кредит
у розмірі 1 000 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
звернення, що відповідає строку дії
картки.

Згідно пункту 9.12 умов і правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він пролонгується на такий
самий термін.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3
зазначала, що позивачем пропущено
строк позовної давності, оскільки
перебіг позовної давності почався з 27
вересня 2008 року, а позивач з позовом
звернувся лише в травні 2013 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Поза увагою суду залишено те, що
відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка
в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для всіх суб'єктів владних повноважень,
які застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

На спростування доводів ОСОБА_3 про
сплив строку позовної даності, суд
зазначив, що оскільки ані ОСОБА_3, ані
ПАТ КБ «ПриватБанк» не заявили про
припинення строку дії договору, тому в
силу п. 9.12 умов і правил він вважається
таким, що пролонгований.

Однак у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суд не встановив дату
останнього платежу, не дослідив картку
та не встановив строк її дії, а тому і
питання застосування строку позовної
давності відповідно до ст. 256 ЦК
України, частин 1 та 5 ст. 261 ЦК України,
ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням цих
обставин та факту пред'явлення позову
тільки

в травні 2013 року, не вирішив.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права,
судом не повно з'ясовані фактичні
обставини справи, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому в
силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені в
справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від

5 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від

20 лютого 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. С. Висоцька

Судді:
В.І. Амелін

О.В.
Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська