Справа № 240/1175/13-ц
Провадження № 2/240/20/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року
Олександрівський районний суд
Донецької області

у складі: головуючого судді - Кулікова
В.В.,

при секретарі -
Пліскачовій Н.В.

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду с.м.т.
Олександрівка цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, суд
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом,
вказуючи, що вона є власником жилого
будинку. Окрім неї в помешканні
зареєстровано за постійним місцем
проживання її сина - відповідача, який з
жовтня 2012 року разом з нею фактично не
проживає, точне місце проживання сина
їй невідоме; він не допомагає позивачу,
не приймає участі в утриманні будинку.
Просить суд визнати відповідача таким,
що втратив право користування жилим
будинком; свою вимогу обґрунтовує тим,
що факт реєстрації в її помешканні
відповідача перешкоджає їй продати
належний їй будинок.

Позивач та його представник в судовому
засіданні підтримали власний позов та
підтвердили доводи, викладені в
позовній заяві. Крім того, представник
позивача зазначив, що факт формальної
реєстрації відповідача в помешканні
позивачки перешкоджає останній
отримати житлову субсидію. Позивач
зазначила, що відповідач з
періодичністю раз-два на тиждень
приїздить додому, але ночувати на
залишається; з позовом до суду про
стягнення з відповідача коштів на
власне утримання вона до відповідача
не зверталася.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні заперечили проти
доводів позивача; позивач зазначив, що
причини того, що він не проживає
постійно в помешканні позивача є
поважними. Зазначає, що між сторонами
склалися стійкі неприязні стосунки і
мати фактично перешкоджає йому в
користуванні батьківською хатою, що
підтверджується рішенням суду у
попередньому судовому процесі за
позовом позивача до нього про
виселення без надання іншого жилого
приміщення. Крім того зазначив, що він
працює водієм вахтового автомобіля в
автоколоні, яка обслуговує одне з
вугледобувних підприємств, що
розташоване на відстані більш ніж 20 км
від помешкання матері і він останнім
часом доволі часто змушений був
залишатися до вихідних днів на роботі,
залишаючись на ночівлю у знайомих та
колег по роботі, а останнім часом -
винаймати собі помешкання в АДРЕСА_1. В
задоволенні позову просять відмовити.

Свідок ОСОБА_5 зазначила, що знає
позивача давно, зі слів останньої їй
відомо про те, що протягом останнього
року відповідач в помешканні позивача
не проживає і нічим їй по дому не
допомагає. Також підтвердила, що
раніше вона свідчила на користь
позивача в інших судових процесах за
участі сторін.

Свідок ОСОБА_6 зазначила, що вона
товаришує з позивачем, і зі слів
останньої їй відомо, що відповідач їй
нічим не допомагає по господарству і
вдома не проживає.

Свідок ОСОБА_7 дала свідчення,
аналогічні свідченням свідка ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_8 зазначила, що вона знає
сторін більш ніж 20 років; підтвердила,

що між сторонами склалися стійкі
неприязні стосунки; раніше вона
постійно допомагала позивачу по
господарству та допомагала виконувати
хатню роботу; відповідач протягом
останнього року вдома з'являється
рідко: 2-3 рази на тиждень, ночувати не
залишається; матері не допомагає.

Свідок ОСОБА_9 зазначив, що він працює
разом з відповідачем водієм вахтового
авто на шахті «Новодонецькій»; часто
змушений залишатися на шахті до кінця
недільної зміни, так як додому
добиратися важко; іноді він підвозив
відповідача додому та підтвердив, що
відповідач не зміг потрапити в
помешкання з причин того, що мати його,
нібито, не впускає до власної оселі.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що сторін знає
давно; підтвердив наявність між ними
стійких неприязних стосунків та
наявний між сторонами спір з приводу
житлового будинку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків з обох сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
з'ясувавши дійсні обставини справи,
права та обов'язки сторін, оцінивши їх
доводи і надані ними докази, приходить
до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

У судовому засіданні встановлено
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

Позивач є власником квартири номер
АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 19
жовтня 2000 року, посвідченим державним
нотаріусом Звягіной А.Ф., яке
зареєстроване в Олександрівському РКП
«Олександрівське БТІ» 27 жовтня 2011 року.
Окрім позивача за вказаною адресою,
починаючи з 15 січня 1975 року
зареєстроване місце постійного
проживання відповідача, що
підтверджується паспортом
відповідача, записами в домовій книзі
форми №18 та довідкою виконкому
Олександрівської селищної ради за №3126
від 06.11.2013 року.

Відповідно до положень рішення
апеляційного суду Донецької області
від 08 січня 2013 року рішення
Олександрівського районного суду
Донецької області, постановлене по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
виселення особи без надання іншого
житлового приміщення та зняття з
реєстрації було скасоване, в
задоволенні позову відмовлено.
Вказаним рішенням встановлено, що між
сторонами склалися неприязні стосунки.
Згідно з ч. 3 ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. З
зазначених підстав суд вважає
встановленим факт наявності між
сторонами неприязних стосунків.

Починаючи з 19.09.2012 року і до
теперішнього часу відповідач працює
водієм автомобілю 1-го класу в філії ТОВ
«ДТЕК Добропіллявугілля»
«Добропільська автобаза», що
підтверджується довідкою вказаного
підприємства за №22 від 23.01.2014 року.

Відповідно до положень п.11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» за
громадянами, відсутніми в місці
постійного проживання за умовами й
характером роботи, зберігається право
користування жилим приміщенням на
період цієї роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу
України, з урахуванням положень ч. 1
ст. 405 Цивільного кодексу України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. Член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом. Відповідно до статті 157 ЦК
України члени сім'ї власника житлового
будинку (квартири) можуть бути виселені
у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК
України.

Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Позивач не надав належних доказів на
підтвердження того, що відповідач
вчиняв будь-які протиправні дії по
відношенню до позивача та належного
йому майна в контексті ст.116 ЖК України
і до нього застосовувались засоби
впливу за порушення правил сумісного
проживання та застосування до
позивачки протиправних дій.

Надавши юридичну оцінку фактичним
обставинам справи, суд дійшов висновку,
що вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням є необґрунтованими
та такими, що не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209 ч. 2, 212-215,
218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням - відмовити.

Вступна та резолютивна частини
проголошені у судовому засіданні 18
лютого 2014 року.

Повний текст рішення виготовлено
24 лютого 2014 року.

Рішення суду набирає чинності
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя В.В.
Куліков