Справа № 508/280/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

1 липня 2014 року Миколаївський
районний суд Одеської області.

В складі головуючого судді -
Парій І.О.

При секретарі
Товт Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в с.м.т. Миколаївка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
відділу державної виконавчої служби
Березівського міжрайонного управління
юстиції в Одеській області про
визнання права власності на ? частку
житловий будинок АДРЕСА_1 про
звільнення житлового будинку АДРЕСА_1
з-під арешту і заборони його
відчуження.

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_2 та відділу
державної виконавчої служби
Березівського міжрайонного управління
юстиції Одеської області про визнання
права власності на майно та звільнення
майна з під арешту і заборони
відчуження

В обґрунтування своїх вимог позивачка
посилається на те, що Державним
виконавцем ВДВС Березівського
міжрайонного управління юстиції в
Одеській області Буряченко І.В. під час
примусового виконання рішення
Миколаївського районного суду
Одеської області про стягнення
аліментів з ОСОБА_2 на коисть ОСОБА_1 на
утримання ОСОБА_4, у розмірі ? частини
від усіх видів заробітку (Доходів), але
не менше 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку, починаючи з
07.11.2013 рок, до досягнення дитиною
повноліття, виконавчий лист №2-404/13 р.
видано 13.01.2014 року, було відкрито
виконавче провадження.

03.03.2014 року державним
виконавцем ВДВС винесено постанова
про арешт майна боржника та заборони
здійснювання відчуження майна
боржника, яке належить ОСОБА_2, а саме
житловий будинок АДРЕСА_1

Житловий будинок придбано під час
перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Позивачка та відповідач ОСОБА_2
перебувають у шлюбі з 28.08.1999 року, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження від 28.08.1999 року, яке видане
виконкомом Новопетрівської сільської
ради Миколаївського району Одеської
області. Шлюб між ними не розірвано.

Наклавши арешт на житловий будинок ,
державним виконавцем не враховано
вимог п.6 ст.52 Закону №606 «Про виконавче
провадження», яка прямо визначає
процедуру і спосіб дій при виконанні
виконавчого провадження в таких
правовідносинах. А саме - в разі якщо
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

До винесення 03.03.2014 року постанови про
арешт майна боржника та заборони
здійснювати відчуження майна
боржника, державним виконавцем ВДВС
Березівського міжрайонного управління
юстиції в Одеській області Буряченко
І.В. не вносилося подання до суду для
визначення частки майна боржника.

Згідно витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
виданого 02.04.2003 року, державним
підприємством Миколаївське районне
бюро технічної інвентаризації
Одеської області, житловий будинок
АДРЕСА_1 який складається з будівель і
споруд, позначених на плані технічного
паспорта літерами: А - житловий будинок
, а - веранда, а1- тераса, Б - літня кухня, В
- сарай, Г - сарай, Д - вбиральня, Е -
погріб, №1 - огорожа, №2 - хвіртка, №3 -
ворота , №4 - огорожа, зареєстрований за
ОСОБА_2, а тому перебуває у спільній
сумісній власності подружжя, частки
подружжя у якому є рівні, а тому належна
позивачці 1/2 частина житлового
будинку підлягає виключенню з-під
арешту та заборони його відчуження.

Згідно ст.41 Конституції України, кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності.

Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Відповідно до ст.321 ЦК
України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку,встановлених
законом.

Частиною 3 статті 368 Цивільного
кодексу України передбачено, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено
договором або законом.

У відповідності до ст. 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 СК
України за зобов'язаннями одного з
подружжя стягнення може бути
накладено лише на його особисте
майно і на частку у праві спільної
сумісної власності подружжя, яка
виділена йому в натурі.

Відповідно до ст. 60 Закону
України «Про виконавче
провадження» особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт,
належить їй, а не боржникові, може
звернутися до суду з позовом
про визнання права на майно і про
звільнення майна з-під арешту.

З правових позицій пункту 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
26.12.2003 № 14 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження» вбачається,
що вимоги інших осіб щодо належності
їм, а не боржнику майна, на яке
накладено арешт, вирішуються шляхом
пред'явлення ними відповідно до правил
підвідомчості позову до боржника та
особи, в інтересах якої накладено
арешт, про визнання права
власності на майно і звільнення його
з-під арешту.

Позивачка в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала та просила
їх задовольнити.

Відповідач позов визнав повністю.
Проти його задоволення не заперечував.

Представник відділ державної
виконавчої служби Березівського
міжрайонного управління юстиції
Одеської області позовні вимоги
визнала частково.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду дослідивши письмові
докази в справі, суд приходить до
висновку, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Житловий будинок придбано під час
перебування у шлюбі позивачки ОСОБА_1
та відповідача ОСОБА_2. Позивачка
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2
перебувають у шлюбі з 28.08.1999 року, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження від 28.08.1999 року, яке видане
виконкомом Новопетрівської сільської
ради Миколаївського району Одеської
області. Шлюб між ними не розірвано.

Житловий будинок АДРЕСА_1 придбано
02.04.2003 року, що підтверджується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно, виданого 02.04.2003 року,
державним підприємством Миколаївське
районне бюро технічної інвентаризації
Одеської області, під час перебування
у шлюбі позивачки ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_2 і зареєстровано за
ОСОБА_2.

Згідно ст.41 Конституції України, кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності.

Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Відповідно до ст.321 ЦК
України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку,встановлених
законом.

Частиною 3 статті 368 Цивільного
кодексу України передбачено, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено
договором або законом.

У відповідності до ст. 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку.

В правових позиціях п. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
№20 від 22.12.1995 року передбачено, що
розглядаючи позови, пов'язані з
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу.

Відповідно до абзацу 2 п. 5 Постанови
ПВС України від 27 серпня 1986 року № 6
«Про судову практику в справах про
виключення майна з опису» вирішуючи
позов одного з подружжя про
виключення з опису належної йому
частки майна у спільній сумісній
власності подружжя, суду необхідно
враховувати, що майно нажите
подружжям за час шлюбу, є їх
спільною сумісною власністю і у
випадку поділу його їх частки
визнаються рівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 СК України за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено
лише на його особисте майно і на
частку у праві спільної сумісної
власності подружжя, яка виділена
йому в натурі.

Відповідно до ст. 60 Закону України
«Про виконавче провадження»
особа, яка вважає, що майно,
на яке накладено арешт, належить їй,
а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання
права на майно і про звільнення
майна з-під арешту.

Статтею 371 ЦК України визначено,
що кредитор співвласника майна,
що у спільні сумісній власності, у
разі недостатності у нього майна,
на яке може бути звернуте
стягнення, може пред'явити позов
про виділ частки із спільного майна
в натурі для звернення стягнення на
нього.

Таким чином, звернення стягнення на
частку в спільній сумісній власності
за зобов'язаннями одного з
подружжя допускається у
випадку відсутності у нього
особистого майна. При цьому порядок
звернення стягнення на частку в
спільному майні визначається ст.ст.
371, 366 ЦК України.

Наклавши арешт на житловий будинок ,
державним виконавцем не враховано
вимог п.6 ст.52 Закону №606 «Про виконавче
провадження», яка прямо визначає
процедуру і спосіб дій при виконанні
виконавчого провадження в таких
правовідносинах. А саме - в разі якщо
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

До винесення 03.03.2014 року постанови про
арешт майна боржника та заборони
здійснювати відчуження майна
боржника, державним виконавцем ВДВС
Березівського міжрайонного управління
юстиції в Одеській області Буряченко
І.В. не вносилося подання до суду для
визначення частки майна боржника.

Згідно витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
виданого 02.04.2003 року, державним
підприємством Миколаївське районне
бюро технічної інвентаризації
Одеської області, житловий будинок
АДРЕСА_1 який складається з будівель і
споруд, позначених на плані технічного
паспорта літерами: А - житловий будинок
, а - веранда, а1- тераса, Б - літня кухня, В
- сарай, Г - сарай, Д - вбиральня, Е -
погріб, №1 - огорожа, №2 - хвіртка, №3 -
ворота , №4 - огорожа, зареєстрований за
ОСОБА_2, а тому перебуває у спільній
сумісній власності подружжя, частки
подружжя у якому є рівні, а тому належна
позивачці 1/2 частина житлового
будинку підлягає виключенню з-під
арешту та заборони його відчуження.

З пункту 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26.12.2003 №
14 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» вбачається, що вимоги
інших осіб щодо належності їм, а не
боржнику майна, на яке накладено
арешт, вирішуються шляхом пред'явлення
ними відповідно до правил
підвідомчості позову до боржника та
особи, в інтересах якої накладено
арешт, про визнання права
власності на майно і звільнення його
з-під арешту.

Керуючись ст.. 10,60, 212, 218 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та відділу
державної виконавчої служби
Березівського міжрайонного управління
юстиції в Одеській області про
визнання права власності на ? частку
житлового будинку АДРЕСА_1 про
звільнення житлового будинку АДРЕСА_1
з-під арешту і заборони його
відчуження задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1

Звільнити з-під арешту, накладеного на
підставі постанови державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Березівського
міжрайонного управління юстиції в
Одеській області від 3 березня 2014 року ?
частку житлового будинку АДРЕСА_1

В решті позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через
Миколаївський районний суд Одеської
області шляхом подачі в 10-денний строк
з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: