Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 2 липня 2014
року,

встановила:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що на підставі договору від 9 грудня
2010 року, укладеного між Банком та
ОСОБА_3, останній отримав кредит у
розмірі 15 000 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 30%
на рік на суму залишку заборгованості.

Зазначав, що згідно пункту 1.1.7.12 умов і
правил надання банківських послуг
договір діє протягом 12 місяців з
моменту його підписання. Якщо протягом
цього терміну жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на такий
самий термін.

У порушення норм Цивільного кодексу
України та умов договору відповідач
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, у зв'язку із
чим утворилась заборгованість у
розмірі 21 984,75 грн, яка в добровільному
порядку сплачена не була.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 7 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 2 липня

2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк»
грошові кошти в сумі 17 336,67 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, апеляційний суд
виходив із того, що між сторонами
виникли договірні правовідносини,
порушення або невиконання яких тягне
настання наслідків, установлених
договором.

Даний висновок відповідає вимогам
закону та матеріалам справи.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Установлено, що 9 грудня 2010 року між
Банком та

ОСОБА_3 був укладений кредитний
договір, за умовами якого останній
отримав кредит у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку,
строк дії якого відповідає строку дії
картки.

Згідно пункту 1.1.7.12 умов і правил
надання банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту його
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично
пролонгується на такий самий термін.

З позовної заяви вбачається, що Банк
звернувся з позовом 12 грудня 2013 року
(а.с. 2-5).

З матеріалах справи вбачається, що
ОСОБА_3 просив застосувати наслідки
спливу позовної давності ( а.с. 50-53).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Зі змісту укладеного між сторонами
кредитного договору вбачається, що ним
передбачені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку.

Отже право кредитора вважається
порушеним з моменту недотримання
боржником строку погашення кожного
чергового платежу, а тому початок
перебігу позовної давності за кожний
черговий платіж починається з моменту
порушення строку його погашення.

Апеляційним судом установлено, що
початок перебігу позовної давності має
обчислюватися зі спливом строку
виконання, а саме з серпня 2011 року.

Таким чином, звертаючись з позовною
заявою 9 грудня 2013 року Банком не
пропущено строк позовної давності,
встановлений законом.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновок суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи
судом не були порушені норми
матеріального й процесуального права,
а наведені в скарзі доводи висновок
суду не спростовують, тому суд
касаційної інстанції згідно ч. 1 ст. 337
ЦПК України не знаходить підстав для
задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 2 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Кафідова
О.В. Умнова