Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання -
Ковальчук А.В..

з участю ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду від
21 липня 2014 року в справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Рівнетранссервіс»
до ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної шкоди,

В С Т А Н
О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду
від 21 липня 2014 року позов задоволено:
стягнуто з ОСОБА_1 на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «Рівнетранссервіс»
(далі - ТзОВ «Рівнетранссервіс») 46033 грн.
08 коп. на відшкодування матеріальної
шкоди, 460 грн. 33 коп. судового збору, а
всього 46493 грн. 41 коп.

У поданій на вказане рішення суду
апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався
на його незаконність та
необгрунтованість через порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вказував, що з 14 березня 2014 року по 21
березня 2014 року він та закріплений за
ним службовий автомобіль перебували на
території України, що підтверджується
відмітками в закордонному паспорті,
шайбами, що контролюють режим роботи,
та розпорядженням на відвантаження
№139 від 21.03.2014 року.

Доводив, що наявність у нього картки
для отримання паливно-мастильних
матеріалів на АЗС в межах Європи можуть
підтвердити водії, які везли те ж
обладнання, що й він, та рухались
синхронно з місця завантаження в
Італії до м. Харцизьк Донецької
області, та головний бухгалтер, яка 20
березня 2014 року в телефонному режимі
з'ясовувала обставини проведеної
транзакції з отримання дизельного
палива по картці в період з 18 березня 2014
року по 21 березня 2014 року за кордоном та
пообіцяла з'ясувати факт помилкової
транзакції.

Стверджував, що після повернення з
рейсу надав бухгалтерії авансовий
звіт, в якому не було виявлено
розбіжностей та зловживань з його
сторони.

Зазначив, що твердження представників
ТзОВ «Рівнетранссервіс» про те, що
паливна картка захищена лише йому
відомим ПІН-кодом, не відповідає
дійсності, оскільки бухгалтерія має
відомості щодо номерів карток, їх
фотокопії та ПІН-коди.

Вважав, що мав місце факт підтасовки
документів, оскільки позивач не
звернувся до компанії «Shell» для
підтвердження транзакції, та до
правоохоронних органів щодо
можливості використання
кіберзлочинності з даною карткою.

Стверджував, що при звільненні йому
було підписано обхідний лист, в якому
не було зазначено ні про факт розтрати
майна, ні про крадіжку.

________________________________________________________________________
__________________________

Справа №569/9289/14
Головуючий в суді І
інст. - Головчак М.М.

Провадження № 22-ц /787/2175/2014р.
Суддя-доповідач - Боймиструк
С.В.

Доводив, що про проведення службового
розслідування та його результати його
не повідомили, накази на проведення
такої перевірки та її наслідки
відсутні.

Просив рішення Рівненського міського
суду від 21 липня 2014 року скасувати.

ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
її задовольнити.

Представник ТзОВ «Рівнетранссервіс» у
встановленому законом порядку,
завчасно був повідомлений про час і
місце розгляду справи, однак до суду не
з'явився і причин неявки суду не
повідомив, а тому колегія суддів
прийшла до висновку про можливість
розгляду справи за його відсутності.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов та стягуючи з
відповідача шкоду спричинену
підприємству, суд першої інстанції
виходив з того, що перебуваючи в
трудових відносинах з ТзОВ
«Рівнетранссервіс», працівник ОСОБА_1
уклав з підприємством договір та
прийняв на себе повну матеріальну
відповідальність за передані йому
цінності, зберігання яких не
забезпечив та спричинив шкоди позивачу
на суму 2901,22 євро, що на день подачі
позову до суду становить 46 033 грн. 08 коп.

Такий висновок місцевого суду не
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач та відповідач перебували в
трудових відносинах.

Наказом № 108 від 15 липня 2009 року ОСОБА_1
був прийнятий на роботу на посаду
водія-експедитора у ТзОВ
«Рівнетранссервіс», а наказом № 27 від 13
червня 2014 року звільнений за власним
бажанням (а.с.43,48).

В день прийняття на роботу між
роботодавцем та працівником було
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність з метою зберігання
матеріальних цінностей - автомобіля
переданого для виконання трудових
обов'язків, вантажу отриманого для
перевезення та інших матеріальних
цінностей переданих працівнику (а.с.47).

Згідно ст.134 КЗпП України, відповідно до
законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей;

Відповідно до ст.138 КЗпП України, для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

Згідно ст.130 цього ж Кодексу, працівники
несуть матеріальну відповідальність
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації внаслідок
порушення покладених на них трудових
обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

Виходячи з наведеного та ч.3 ст.10 та ч.1
ст.60 ЦПК України, згідно яких кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, колегія
суддів вважає, що позивачем не доведені
позовні вимоги, зокрема вина
відповідача у спричиненні шкоди
підприємству.

Як вбачається з Акту службового
розслідування від 15 квітня 2014 року,
ОСОБА_1 28 лютого 2014 року була видана
паливна картка євроШелл № НОМЕР_2.

Під час виконання рейсу в період з 28
лютого 2014 року по 25 березня 2014 року на
автомобілі НОМЕР_1, водій ОСОБА_1 провів
по паливній картці євроШелл наступні
транзакції, а саме: 18 березня 2014 року о
19:25:00 год. в кількості 209.50 літрів
дизельного палива на суму 374,39 Євро, 18
березня 2014 року о 19:19:00 год. в кількості
480.00 літрів дизельного палива на суму
857,83 євро, 19 березня 2014 року о 16:40:00 в
кількості 452.20 літрів дизельного палива
на суму 808,00 євро, 19 березня 2014 року о
15:35:00 год. в кількості 239.00 літрів
дизельного палива на суму 427,00 євро, 20
березня 2014 року о 04:20:00 год. в кількості
282 літри дизельного палива на суму 434.00
євро.

Комісія, що проводила службове
розслідування встановила, що ОСОБА_1
було здійснено неправомірну передачу
ввіреної йому паливної картки та даних
пін-коду іншим особам з метою
виготовлення дублікату та дійшла
висновку, що ОСОБА_1 через третіх осіб
було викрадено дизельного палива в
кількості 1662,7 літрів на суму 2901,22 євро.
(а.с.37-39).

Як вбачається з матеріалів справи,
зазначені в акті перевірки транзакції
були вчинені в Італії в той час коли
відповідач в справі уже перебував га
території України в м. Харцизьк, а
паливна картка знаходилась при ньому.

В судовому засіданні ОСОБА_1, тепер
ОСОБА_1, оскільки після одруження
змінив призвіще, пояснив, що з наказом
про проведення службового
розслідування та його результатами він
не ознайомлювався, оскільки воно не
проводилось взагалі, а було
сфальсифіковане після його звільнення
з роботи. На час його звільнення з
роботи за власним бажанням, в
адміністрації підприємства йому
підписали обхідний лист та будь-яких
претензій не висували. Заперечив
неналежне зберігання паливної картки
та передачу пін-коду будь-кому. Крім
того зазначив, що пін-код до картки
знали в бухгалтерії та мали відомості
щодо номерів карток, їх фотокопії та
ПІН-коди. Паливну картку йому не
вручали з дотриманням
конфіденційності пін-коду, а її з рук в
руки передав йому попередній водій,
який нею користувався та відповідно
також знав пін-код.

Відповідно до роз'яснень даних в п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками „ № 14 від
29 грудня 1992 року, суддя незалежно від
обставин справи має, зокрема,
вирішити питання про подання
сторонами або про витребування: -
доказів про винне порушення
працівником обов'язків за трудовим
договором і наявність причинного
зв'язку між його протиправною
поведінкою і шкодою, яка наступила, час
її виявлення, пояснень працівника,
актів і доповідних записок службових
осіб, матеріалів службових перевірок,
вироку суду чи постанови органу
розслідування, наказу за результатами
перевірки даного випадку, висновків
компетентних органів або експертизи
про допущені порушення і причини
шкоди, документів про коло трудових
обов'язків працівника;

Місцевий суд не дотримався зазначених
рекомендацій.

Висновок службового розслідування
комісії ТзОВ «Рівнетранссервіс» про
передачу ОСОБА_1 третім особам для
виготовлення дублікату паливної
картки та пін-коду не підтверджено
буд-якими доказами в справі та є
припущенням. Позивач не підтвердив
одноособове беззаперечне володіння
ОСОБА_1 паливною карткою (не іменною) та
пін-кодом з моменту її видачі
(активації) та відповідно не довів
винних дій працівника (умисних чи з
необережності) і їх причинного зв'язку
з шкодою, що наступила, тобто
незбереження саме ним матеріальних
цінностей.

Місцевий суд не дав належної оцінки
зібраним доказам в справі та
пославшись на робочу інструкцію
водія-експедитора № РІ-01, прийшов до
висновку. що ОСОБА_1, несе
відповідальність за неналежне
зберігання та використання паливної
картки євроШелл, оскільки вона була
захищена ПІН-кодом, що підтверджується
Главою 4 Договору № 2213КП053 від 25 червня
2010 року, а ПІН-код був відомий лише
ОСОБА_1.

Таке твердження не відповідає
обставинам справи. Глава 4 зазначеного
договору не підтверджує тієї
обставини, що ПІН-код був відомий лише
ОСОБА_1.. Натомість, як вбачається з
Глави 3 цього ж договору пін-код при
видачі паливної картки повідомляється
держателю, а не користувачу, тобто
підприємству, а не водію (а.с.11-14).

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що місцевий суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, його висновки не
відповідають обставинам справи, а тому
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324,
325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від
21 липня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю
«Рівнетранссервіс» до ОСОБА_1 про
стягнення 46033,08, грн.. у відшкодування
завданої матеріальної шкоди та судових
витрат по справі - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: