Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №280/1070/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Талько
О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі
Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "АПБ-ЦЕГЛА"
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди

за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю "АПБ-ЦЕГЛА"

на рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від 22 липня
2014 року, -

в с т а н о в и л а :

20.06.2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому просив стягнути
з відповідача середній заробіток за
час затримки розрахунку з 28.10.2013 року по
16.01.2014 року в сумі 9570 грн. 58 коп., 1000 грн.
на відшкодування моральної шкоди. В
обґрунтування позову посилався на те,
що він звільнився з ТОВ "АПБ-ЦЕГЛА"
28.10.2013 року, проте відповідач нарахував,
але не виплатив йому: заробітну плату
за вересень - жовтень 2013 року та
компенсацію за невикористану
відпустку. Повний розрахунок проведено
з ним тільки 16.01.2014 року. Такими діями
відповідач завдав йому моральної
шкоди, оскільки він потребував коштів,
прикладав додаткові зусилля для
організації свого життя, втратив
життєву рівновагу. За таких обставин,
просив позов задовольнити на підставі
ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України.

Рішенням Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 22 липня 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ТОВ "АПБ-ЦЕГЛА" на
користь позивача 6990 грн. 16 коп.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та 500 грн. на
відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з відповідача на користь
держави 487 грн. 20 коп. судових витрат. У
задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ
"АПБ-ЦЕГЛА", посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
дослідження судом обставин справи,
просить рішення скасувати, ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Статтею 117 КЗпП України
передбачено, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

З роз'яснень, викладених у п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 13 від 24.12.1999 року "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці"
вбачається, що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що на підставі
наказу № 86км від 28.10.2013 року ОСОБА_1
звільнено з роботи з посади
пресувальника виробів будівельної
кераміки з 28.10.2013 року за угодою сторін,
на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

В день звільнення - 28.10.2013 року,
позивач не працював. Згідно даних
Табелю обліку робочого часу за жовтень
2013 року, ОСОБА_1 останній день працював
25.10.2013 року.

З довідки ТОВ "АПБ-ЦЕГЛА" від 29.10.2013
року вбачається, що розмір
середньоденної заробітної плати
позивача становить 120 грн. 52 коп.

У зв'язку з тим, що з позивачем не
було проведено повного розрахунку при
звільненні, зокрема не виплачена
заробітна плата за вересень-жовтень 2013
року, компенсація за невикористану
відпустку, 27.12.2013 року він направив
товариству заяву про виплату коштів.
Дану заяву ТОВ "АПБ-ЦЕГЛА" отримало
08.01.2014 року, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення.
Повний розрахунок проведено з ОСОБА_1
16.01.2014 року.

Вищенаведені обставини
підтверджуються матеріалами справи та
не заперечуються сторонами.

Враховуючи вищевикладене, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
відповідачем порушено строки
розрахунку при звільненні ОСОБА_1, у
зв'язку з чим на його користь підлягає
стягненню середній заробіток за час
затримки розрахунку та моральна шкода,
оскільки позивач зазнав певних
моральних страждань внаслідок
несвоєчасного отримання коштів. Разом
з тим, судом не враховано наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦПК
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

З роз'яснень, викладених у рішенні
Конституційного Суду України від 22.02.2012
року у справі № 1-5/12 за конституційним
зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного
тлумачення положень ст. 233 КЗпП України
у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117,
237-1цього кодексу вбачається, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з
роботи 28.10.2013 року, до суду з позовом він
звернувся тільки 20.06.2014 року, тобто з
пропуском строку, встановленого ч. 1 ст.
233 КЗпП України.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції та у запереченнях на
апеляційну скаргу позивач зазначив, що
строк позовної давності ним не
пропущено, оскільки він у лютому 2014
року звертався з аналогічним позовом
до суду, однак подав заяву про
залишення позову без розгляду на
підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.
Подання такої заяви пояснював тим, що
він повторно влаштувався на роботу у
ТОВ "АПБ-ЦЕГЛА", а роботодавець обіцяв
провести з ним розрахунок у
добровільному порядку. Ухвалою суду
від 20.03.2014 року його позов залишено без
розгляду. Оскільки в подальшому він
знову звільнився, а права його були
порушені, він повторно подав позов до
суду. У зв'язку з цим вважає, що строк
позовної давності переривався, і дана
позовна заява подана в межах
тримісячного строку з дня залишення
первісного позову без розгляду.

Проте, погодитися з такою думкою ОСОБА_1
не можна, оскільки згідно з ч. 1 ст. 265 ЦК
України залишення позову без розгляду
не зупиняє перебігу позовної давності.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову за пропуском
строку позовної давності, оскільки
ОСОБА_1 не доведено поважності причин
пропуску даного строку.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "АПБ-ЦЕГЛА"
задовольнити.

Рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від 22 липня
2014 року скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_1 за пропуском строку
звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча Судді