У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.

суддів: Коротуна
В.М.,
Ступак О.В.,
Попович О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Банк
Таврика», третя особа: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_2, про
визнання договору іпотеки недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_1, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 13 березня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 23 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 15 травня 2008 року між ним
та АТ «Таврика», як управителем
Фонду фінансування будівництва виду
«А» об'єкта ТОВ «Інтер ВВ», було
укладено договір про участь у Фонді
фінансування будівництва № 192/к
нежитлового приміщення - офісу № 4 по
вул. Краківській 15/17 у м. Києві. Того ж
дня між ним та банком було укладено
кредитний договір № 798-Ф про надання
кредиту на суму 405 000 доларів США
для фінансування об'єкта інвестування
нежитлового приміщення, строком до 14
травня 2018 року.

15 травня 2008 року з метою забезпечення
виконання кредитного договору між
ОСОБА_1 та АТ «Таврика» було укладено
договір іпотеки, відповідно до якого
банку було передано в іпотеку майнові
права на нерухомість, нежитлове
приміщення за вказаною адресою.

Вказуючи, що договір іпотеки не
відповідає вимогам ст. 5 Закону України
«Про іпотеку» (в редакції, яка була
чинною на час укладення договору),
оскільки майнові права на нерухоме
майно без визначення їх виду не могли
бути предметом іпотеки, позивач просив
визнати недійсним договір іпотеки від
15 травня 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 13 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
23 квітня 2014 року, у задоволенні позову
було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_1 просить скасувати
ухвалені судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що укладений договір іпотеки не
суперечить вимогам Закону України «Про
іпотеку» та Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати».

Проте повністю з такими висновками
судів погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 15 травня 2008 року
між ОСОБА_1 та АТ «Таврика», як
управителем Фонду фінансування
будівництва виду «А» об'єкта ТОВ «Інтер
ВВ», було укладено договір про участь у
Фонді фінансування будівництва № 192/к
нежитлового приміщення - офісу № 4 по
вул. Краківській, 15/17 у м. Києві. Того ж
дня між ОСОБА_1 та банком було укладено
кредитний договір № 798-Ф про надання
кредиту на суму 405 000 доларів США
для фінансування об'єкта інвестування
нежитлового приміщення строком до 14
травня 2018 року.

15 травня 2008 року з метою забезпечення
виконання кредитного договору між
ОСОБА_1 та АТ «Таврика» було укладено
договір іпотеки, відповідно до якого
банку було передано в іпотеку майнові
права на нерухомість, нежитлове
приміщення за вказаною адресою.

Статтею 5 Закону України від 5 червня 2003
року № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції,
яка була чинною на час укладення
спірного договору) указано вичерпний
перелік об'єктів, які могли бути
предметом іпотеки за іпотечним
договором.

Зокрема, предметом іпотеки могли бути
один або декілька об'єктів нерухомого
майна за таких умов: нерухоме майно
належить іпотекодавцю на праві
власності або на праві господарського
відання, якщо іпотекодавцем є державне
або комунальне підприємство, установа
чи організація; нерухоме майно може
бути відчужене іпотекодавцем і на
нього відповідно до законодавства може
бути звернене стягнення; нерухоме
майно зареєстроване у встановленому
законом порядку як окремий виділений у
натурі об'єкт права власності, якщо
інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт
незавершеного будівництва або інше
нерухоме майно, яке стане власністю
іпотекодавця після укладення
іпотечного договору, за умови, що
іпотекодавець може документально
підтвердити право на набуття ним у
власність відповідного нерухомого
майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла
бути предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі і реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості чи приєднання її до
предмета іпотеки після укладення
іпотечного договору без реєстрації
права власності на неї як на окремий
об'єкт нерухомості.

Закон України від 19 червня 2003 року №
979-ІV «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати» (далі -
Закон) (у редакції, яка була чинною на
час укладення спірного договору)
встановлює відносини у системі
іпотечного кредитування, а також
перетворення платежів за іпотечними
активами у виплати за іпотечними
сертифікатами із застосуванням
механізмів управління майном.

Отже, предметом правового регулювання
Закону є відносини, що виникають з
приводу іпотечного боргу, який виникає
після невиконання договору,
забезпеченого іпотекою, а не для
забезпечення кредитного договору, що
був укладений 15 травня 2008 року між
ОСОБА_1 та АТ «Таврика».

Таким чином, вирішуючи справу, суди не
надали належної оцінки тому, що при
укладенні договору іпотеки були
порушенні положення статті 5 Закону
України «Про іпотеку» (в редакції, яка
була чинною на час укладення договору),
оскільки майнові права на окремі
приміщення в житловому будинку не
могли бути предметом іпотеки.

При цьому, судами не було враховано, що
майнові права на об'єкт незавершеного
будівництва віднесені до предмета
іпотеки згідно із Законом України від 25
грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання
впливу світової фінансової кризи на
розвиток будівельної галузі та
житлового будівництва», яким були
внесені зміни до Закону України «Про
іпотеку».

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судами порушено норми
матеріального та процесуального права,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_1, задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 13 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 23 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик