АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/332/14
Головуючий 1 інст. -
Категорія: комунальні послуги
Доповідач - Котелевець А.В.
17 лютого 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
суддів -
Кіпенка І.С., Шаповал Н.М.,
секретаря - Варюшичевої А.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 4 листопада 2013 року по
справі за позовом Комунального
підприємства «Харківські теплові
мережі» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за послуги з
теплопостачання,

в с
т а н о в и л а:

В вересні 2013 року Комунальне
підприємство «Харківські теплові
мережі» (далі - КП «ХТМ») звернулося у
суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за послуги з
теплопостачання.

На обгрунтування вказав, що
відповідач є співвласником нежитлових
приміщень № 32-1, 32-2, 32-3, 32-4, 32-5 в літ. «А-5»
загально площею 107,8 кв. м. по АДРЕСА_1.
Однак комунальні послуги щодо теплової
енергії не сплачує. За період з 18 жовтня
2007 року по 9 квітня 2012 року утворилась
заборгованість на загальну суму 9 472
грн. 81 коп. Посилаючись на вказані
обставини, просив стягнути суму
заборгованості в даному розмірі, а
також 324 грн. 58 коп. - три відсотки
річних, 811 грн. 93 коп. інфляційних витрат
та 229 грн. 40 коп. судового збору на
користь КП «ХТМ».

Справа розглянута за відсутності
відповідача.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 4 листопада 2013 року позов
задоволено.

З ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» стягнуто
9 472 грн. 81 коп. заборгованості за
послуги з теплопостачання, 324 грн. 58 коп.
- три відсотки річних, 811 грн. 93 коп.
інфляційних витрат та 229 грн. 40 коп.
судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та залишити позов без
розгляду. Зокрема, зазначає, що позов
розглянуто з порушенням правил
виключної підсудності, оскільки
нежитлові приміщення № 32-1, 32-2, 32-3, 32-4, 32-5
в літ. «А-5» по АДРЕСА_1 розташовані на
території Київського, а не
Московського районного суду м. Харкова.

Позивач рішення суду першої
інстанції не оскаржив, своїх
заперечень на апеляційну скаргу не
надав.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції - судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтями 20, 21 Закону України від 24
червня 2004 р. № 1875-1У «Про
житлово-комунальні послуги» (далі -
Закон № 1875-1У) визначено обов'язки
споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг. Зокрема,
обов'язком споживача є укладення
договору на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовленого виконавцем на основі
типового договору, а також оплата
житлово-комунальних послуг у строки,
встановлені договором або законом, а
обов'язок виконавця - надання
житлово-комунальних послуг вчасно та
відповідної якості згідно із
законодавством та умовами договору, а
також підготовка та укладення із
споживачем договору на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Обов'язок власника квартири укласти
договір на надання житлово-комунальних
послуг та оплачувати надані послуги
передбачено також п. 7 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 8 жовтня
1992 р. № 572 «Про приватизацію державного
житлового фонду» (у редакції 2006 р.).

Правилами надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 21 липня 2005 р. № 630, встановлено, що
розрахунковим періодом для оплати
послуг є календарний місяць. Плата за
послуги вноситься не пізніше 20 числа
місяця, що настає за розрахунковим,
якщо договором не встановлено інший
строк (п. 18).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1
є співвласником нежитлових приміщень
цокольного поверху № 32-1, 32-2, 32-3, 32-4, 32-5 в
літ. «А-5», загальною площею 107,8 кв. м., по
АДРЕСА_1.

За умовами договору купівлі-продажу,
посвідченого 20 вересня 2007 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_2
за реєстровим № 1032, ОСОБА_3 передав
(продав), а ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1
прийняли у власність (купили) по 1/3
частині кожний вказаних нежитлових
приміщень.

Право власності зареєстровано 1
жовтня 2007 року Комунальним
підприємством «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» (а. с. 10-12).

Нежитлові приміщення цокольного
поверху знаходяться в житловому
будинку, то опалення становить єдину
систему.

Співвласники є споживачами теплової
енергії згідно окремих розрахункових
рахунків № НОМЕР_1 - ОСОБА_1, № НОМЕР_2 -
ОСОБА_4, № НОМЕР_3 - ОСОБА_5

Загальна сума заборгованості щодо
опалення 1/3 частини даних нежитлових
приміщень цокольного поверху, належної
відповідачу, становить 9 472 грн. 81 коп. і
самим ОСОБА_1 не оскаржується.

Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-1У
встановлена відповідальність за
несвоєчасне здійснення платежів за
житлово-комунальні послуги у вигляді
пені.

Як вбачається з преамбули Закону
1875-1У, цей закон визначає лише основні
засади організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону
1875-1У, житлово-комунальні послуги - це
результат господарської діяльності,
спрямованої на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього закону є
правовідносини, що виникають між
виробниками, виконавцями, споживачами
у процесі створення, надання та
споживання житлово-комунальних послуг.
Суб'єктами цього закону є органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування, власники, виробники,
виконавці та споживачі
житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону 1875-1У
законодавство у сфері
житлово-комунальних послуг базується
на Конституції і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦК України актом
цивільного законодавства є ЦК України.
Актами цивільного законодавства є
також інші закони, які приймаються
відповідно до Конституції та цього
кодексу. Якщо суб'єкт права
законодавчої ініціативи подав до
Верховної Ради України проект закону,
який регулює цивільні відносини
інакше, ніж цей кодекс, він зобов'язаний
одночасно подати проект закону про
внесення змін до ЦК України. Поданий
законопроект розглядається Верховною
Радою одночасно з відповідними
проектом про внесення змін до ЦК
України.

З огляду на те, що в процесі
прийняття спеціального закону - Закону
1875-1У - зміни до ЦК України Верховною
Радою України не розглядалися та не
приймалися, стосовно спірних
правовідносин норми спеціального
закону не можуть конкурувати з нормами
основного акту цивільного
законодавства.

Разом з тим відповідно до
загальних умов виконання
зобов'язання, установлених статтею 526
ЦК України, зобов'язання повинно
виконуватись належним чином згідно з
умовами договору та вимогами ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства. Недотримання таких
вимог призводить до порушення
зобов'язань.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язання є правовідношення, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу), надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві послугу, якщо інше не
встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за оплату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.
Зобов'язання боржника сплатити певну
грошову суму на користь кредитора
відповідно до цивільно-правового
договору або з інших підстав,
визначених законом, є грошовим
зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу в грошах, а виконавець має
право вимагати від замовника
відповідної оплати, тобто в якому
передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти
висновку про те, що правовідносини, які
склалися між сторонами, є грошовим
зобов'язанням, в якому, серед інших прав
і обов'язків сторін, на боржника
покладено виключно певний
цивільно-правовий обов'язок з оплати
отриманих житлово-комунальних послуг,
якому кореспондує право вимоги
кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) -
вимагати сплати грошей за надані
послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи
правовідносин сторін як грошових
зобов'язань на них поширюється дія ч. 2
ст. 625 ЦК України як спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності за
прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону 1875-1У
правова норма щодо відповідальності
боржника за несвоєчасне здійснення
оплати за житлово-комунальні послуги у
вигляді пені не виключає застосування
правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625
ЦК України. Інфляційне нарахування
суми боргу за порушення боржником
грошового зобов'язання, вираженого в
національній валюті та 3% річних від
простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних витрат
кредитора від знецінення грошових
коштів у наслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
ці кошти нараховуються незалежно від
сплати ним неустойки (пені) за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних
відносин, але в разі існування
прострочення виконання грошового
зобов'язання зі сплати отриманих
житлово-комунальних послуг
покладається на боржника
відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625
ЦК України.

Така правова позиція міститься
постанові Верховного Суду України від
30 жовтня 2013 року по справ № 6-59цс13.

Рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для сіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Доказів того, що вказана
заборгованість сплачена відповідачем,
матеріали справи не містять. Не надано
таких доказів і суду апеляційної
інстанції.

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про стягнення заборгованості
за теплопостачання в указаному розмірі
з урахуванням 3% річних в розмірі 324 грн.
58 коп. та 811 грн. 93 коп. інфляційних
витрат, розмір яких відповідачем також
не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом правил виключної
підсудності не можуть бути прийняті до
уваги.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може
бути скасоване правильне і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1
п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Московського районного суду
м. Харкова від 4 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно
і може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
його проголошення безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

судді