Справа №2-4184/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року Солом'янський
районний суд м. Києва

у складі головуючого судді
Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Національної академії внутрішніх
справ, Головного управління МВС
України в Тернопільській області про
визнання недійсними деяких пунктів
договору про підготовку фахівця,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з
позовом до відповідачів та просила
визнати п.п. 2.3.5, 2.3.6, 3.1 та 3.2 договору
№Тр-4 від 04.12.2007 року недійсними.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
04.12.2007 року між нею та відповідачем було
укладено договір №Тр-4 про підготовку
фахівця у Київському національному
університеті внутрішніх справ.

За умовами п.п. 2.3.5 та 2.3.6 договору
позивач зобов'язалась після закінчення
навчання прибути до місця призначення
в термін, визначений у направленні на
роботу, приступити до виконання
службових обов'язків за посадою, на яку
призначена замовником і відпрацювати
не менше трьох років.

У разі відрахування з навчального
закладу чи звільнення з органів
внутрішніх справ по закінченню
навчання до встановленого трирічного
терміну перебування на службі за
підставами, передбаченими частиною 3
договору, позивач зобов'язалась
відшкодувати фактичні витрати,
пов'язані з утриманням у навчальному
закладі згідно із затвердженим
розрахунком.

В п.п. 3.1 та 3.2 договору передбачено, що
такими підставами є: дострокове
розірвання договору про підготовку
фахівця у вищому навчальному закладі
МВС України у зв'язку з відрахуванням
особи з Київського національного
університету внутрішніх справ та
звільнення з органів внутрішніх справ:
за власним бажанням без поважних
причин, через неуспішність, за
порушення дисципліни та відмови від
подальшого проходження служби на
посадах начальницького складу в
органах внутрішніх справ протягом
перших трьох років після закінчення
навчання.

Вважає, що зазначені вище умови
договору є порушенням вимог чинного
законодавства та обмеженням вільного
вибору праці позивача і мають бути
визнані судом недійсними на підставі
ст. 231 ЦК України, оскільки позивач була
проти укладання договору між нею та
відповідачем на таких умовах та він був
вчинений під тиском.

На підставі викладеного просила позов
задовольнити.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про дату та час
розгляду справи повідомлений належним
чином, надав заяву в якій позовні
вимоги підтримав у повному обсязі та
просив справу розглядати без його
участі.

Представник відповідача Національної
академії внутрішніх справ в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував посилаючись на те, що
наказом академії від 17.06.2011 року №463
ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юриста
та спеціальністю «Правознавство» та
видано диплом спеціаліста, після чого
її відповідно до умов договору було
направлено для проходження служби до
УМВС України в Тернопільській області.

Таким чином, Національна академії
внутрішніх справ свої зобов'язання за
договором виконала у повному обсязі.

04.07.2011 року наказом УМВС України в
Тернопільській області №144о/с ОСОБА_1
звільнено з ОВС за порушення
дисципліни до спливу встановленого
договором трирічного терміну
перебування на службі після закінчення
навчання.

У зв'язку з вказаними обставинами
вступили в дію умови договору щодо
відшкодування позивачем витрат на
навчання.

Зазначив, що ОСОБА_1 під час навчання у
НАВС та під час роботи в ОВС жодного
разу не заявила про своє бажання
розірвати договір або визнати окремі
його положення незаконними або такими,
що порушують її права та інтереси.

Тобто, позивач звернулась до суду з
позовом до відповідачів про визнання
недійсними деяких пунктів договору
тільки після того, як 04.12.2013 року
Національна академія внутрішніх справ
подала до Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області позов до ОСОБА_1 про
відшкодування витрат за період
навчання в академії у зв'язку з
невиконанням останньою своїх
зобов'язань за договором.

Отже, даний позов поданий позивачем
виключно для того, щоб затягнути
вирішення справи у Тернопільському
міськрайонному суді Тернопільської
області та уникнути відповідальності
за невиконання умов договору, так як
витрати пов'язані з її утриманням під
час навчання і які підлягають
відшкодуванню становлять 25891,31 грн.

Також, зазначив, що ще однією підставою
для відмови у позові є пропущення
позивачем строків звернення до суду за
захистом свого порушеного права
передбаченого ст.ст. 257, 261 ЦК України.

На підставі викладеного просив у
задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Головного
управління МВС України в
Тернопільській області в судове
засідання не з'явилась, про дату та час
розгляду справи повідомлена належним
чином, надіслала на адресу суду
пояснення, в яких проти задоволення
позовних вимог заперечувала
посилаючись на те, що вказаний позов
позивач подала з метою уникнення
відшкодування вартості навчання у
зв'язку із звільненням з ОВС за
порушення службової дисципліни
протягом 3 років з дня закінчення
навчання.

На підставі викладеного просила у
задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення представника
відповідача Національної академії
внутрішніх справ, врахувавши заяву
представника позивача та заперечення
представника відповідача Головного
управління МВС України в
Тернопільській області, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Встановлено, що 04.12.2007 року між
Київським національним університетом
внутрішніх справ, комплектуючим
органом - УМВС України у Тернопільській
області та ОСОБА_1 укладено договір
№Тр-4 про підготовку фахівця у КНУВС.

Згідно договору, позивач ОСОБА_1
навчалась за рахунок коштів державного
бюджету, і перебувала на державному
забезпеченні харчуванням, речовим
майном, грошовим утримання та житлом із
наданням відповідних комунальних
послуг.

ОСОБА_1 зобов'язалась після закінчення
навчання відпрацювати не менше трьох
років за місцем розподілу, а у разі
відмови від подальшого проходження
служби на посадах начальницького
складу в органах внутрішніх справ або
звільнення з підстав передбачених
договором протягом перших трьох років
після закінчення навчання -
відшкодувати фактичні витрати за
період навчання.

Вказане передбачене п.п. 2.3.5, 2.3.6, 3.1 та 3.2
договору №ТР-4 від 04.12.2007 року.

Позивач просила визнати п.п. 2.3.5, 2.3.6, 3.1
та 3.2 договору №Тр-4 від 04.12.2007 року
недійсними посилаючись на те, що
зазначені умови договору є порушенням
вимог чинного законодавства, оскільки
обмежують вільний вибір позивачем
праці.

Також, зазначила, що вказаний договір
був укладений між нею та Київським
національним університетом внутрішніх
справ, комплектуючим органом - УМВС
України у Тернопільській області проти
її справжньої волі, на що слід
зазначити наступне.

Встановлено, що наказом Національної
академії внутрішніх справ від 17.06.2011
року №463 позивачу ОСОБА_1 присвоєно
кваліфікацію юриста за спеціальністю
«Правознавство» та видано диплом
спеціаліста. Після чого, її відповідно
до умов договору №Тр-4 від 04.12.2007 року
було направлено для проходження служби
до УМВС України в Тернопільській
області.

04.07.2011 року наказом УМВС України в
Тернопільській області №144о/с ОСОБА_1
звільнено з ОВС за порушення
дисципліни до спливу встановленого
договором трирічного терміну
перебування на службі після закінчення
навчання.

У зв'язку із звільненням позивача,
настала відповідальність передбачена
п.п. 2.3.5, 2.3.6, 3.1 та 3.2 договору №ТР-4 від
04.12.2007 року.

ОСОБА_1 просить визнати недійсними
умови договору з тих причин, що вони, на
її думку, обмежують її право на вільний
вибір праці, однак суд не погоджується
з такими твердженнями позивача,
оскільки ОСОБА_1 підписала договір
№ТР-4 від 04.12.2007 року самостійно,
усвідомлюючи наслідки своїх дій та
попередньо ознайомившись з його
умовами.

Згідно до ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначенні
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Враховуючи те, що 04.12.2011 року між ОСОБА_1
та Київським національним
університетом внутрішніх справ,
комплектуючим органом - УМВС України у
Тернопільській області був укладений
договір №ТР-4 від 04.12.2007 року, суд
приходить до висновку, що вони дійшли
згоди щодо істотних умов договору та
взяли на себе зобов'язання щодо
виконання даного договору.

Підписанням цього договору позивач
свідчила, що вона до їх підписання
ознайомилась з усіма умовами, та
свідомо обрала умови навчання,
викладені в цьому договорі.

Ознайомившись з умовами договору,
ОСОБА_1 мала право та можливість
визнати для себе умови договору
прийнятими або відмовитись від його
підписання. Стверджуючи, що вона
підписала договір всупереч своїх волі
та під страхом відрахування, остання не
врахувала того факту, що вона мала
можливість обирати для себе іншу форму
навчання, іншу спеціальність, інший
навчальний заклад, або навчатися у
Національній академії внутрішніх
справ на платній основі за кошти
фізичних чи юридичних осіб, при цьому,
позивач не була б зобов'язана
відпрацьовувати після закінчення
навчання три роки в ОВС.

Крім того, встановлено, що згоду на
укладання ОСОБА_1 договору №ТР-4 від
04.12.2007 року надав її батько - ОСОБА_4, що
підтверджується заявою про згоду від
02.12.2007 року.

Позивач також зазначає, що вона була
проти укладання вищевказаного
договору, та на її думку, Національна
академія внутрішніх справ здійснювала
при підписанні договору на неї тиск.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України зазначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, позивачем
не надано жодного належного та
допустимого доказу, в розумінні ст.ст.
57-59 ЦПК України, які б підтверджували
такі доводи, а тому вищезазначені
твердження позивача можуть бути
розцінені судом лише як припущення.

Щодо посилань позивача на те, що Закон
України «Про вищу освіту» не містить
обов'язку трирічного відпрацювання або
відшкодування вартості навчання, то
суд також не приймає їх до уваги з
огляду на наступне.

Статтею 56 Закону України «Про вищу
освіту» передбачено, що випускник
вищого навчального закладу, який
навчався за державним замовленням і
якому присвоєно кваліфікацію фахівця з
вищою освітою певного
освітньо-кваліфікаційного рівня,
працевлаштовується на підставі
направлення на роботу відповідно до
угоди, укладеної між замовником,
керівником вищого навчального закладу
та випускником.

Частиною 8 Постанови Кабінету
Міністрів України від 22.08.1996 року №992
«Про порядок працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням» визначено, що
випускники, які уклали угоду з вищим
навчальним закладом після зарахування
на навчання, повинні відпрацювати за
місцем призначення не менше трьох
років.

На виконання Постанови №992 та
враховуючи специфіку галузі, наказом
МВС України від 14.05.2007 року №150 «Про
затвердження типового договору про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі Міністерства
внутрішніх справ України» затверджено
форму типового договору про підготовку
фахівця у вищому навчальному закладі
МВС України.

Порядок відшкодування особами витрат,
пов'язаних з їх утриманням у вищих
навчальних закладах МВС затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 01.03.2013 року №313.

Відповідно до п. 2 Порядку
відшкодування, відшкодування
здійснюється у розмірі фактичних
витрат, пов'язаних з: грошовим,
продовольчим, речовим забезпеченням;
перевезенням до місця проведення
щорічної основної та канікулярної
відпустки та у зворотному напрямку;
оплатою комунальних послуг і вартості
спожитих енергоносіїв.

Тобто, умову трирічного відпрацювання
в ОВС випускниками після закінчення
навчання або відшкодування вартості
витрат на навчання передбачено чинним
законодавством та відображено у
договорі №ТР-4 від 04.12.2007 року, з
урахуванням чого суд приходить до
висновку, що позивач укладаючи договір
самостійно обрала його умови та взяла
на себе зобов'язання щодо його
виконання.

Щодо посилань позивача на ст. 217 ЦК
України відповідно до якої недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому, то слід
зазначити, що договір був укладений на
підставі Типового договору, форму
якого затверджено наказом МВС України
від 14.05.2007 року №150. Умови договорів, які
розроблені на підставі Типових
договорів повинні відповідати умовам
закріпленим у Типових договорах і не
можуть їм суперечити.

Крім того, форму Типового договору
затверджено на виконання Порядку
відшкодування особами витрат,
пов'язаних з їх утриманням у вищих
навчальних закладах Міністерства
внутрішніх справ затверджено
Постановою Кабінету Міністрів України
від 01.03.2007 року №313.

Відповідно до п. 2 Порядку,
відшкодування здійснюється у розмірі
фактичних втрат, пов'язаних з: грошовим,
продовольчим, речовим забезпеченням;
перевезенням до місця проведення
щорічної основної та канікулярної
відпустки та у зворотному напрямку;
оплатою комунальних послуг і вартості
спожитих енергоносіїв.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено,
що якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з приписами ст.4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Главою 16 ЦК України регламентовані
підстави, з яких договір може бути
визнаний недійсним, а також наслідки
визнання його таким.

Таким чином, аналізуючи всі
вищезазначені приписи матеріального
та процесуального права, суд приходить
до наступного.

Так, згідно з ЦК України особа, яка
вважає, що її речові права порушені, має
право звернутися до суду з вимогами про
визнання правочину недійсним, вказавши
конкретну підставу для визнання його
недійсним.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину (двостороння
реституція), а в разі неможливості
такого повернення, зокрема тоді, коли
одержане полягає у користуванні
майном, виконаній роботі, наданій
послузі, - відшкодувати вартість того,
що одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Двостороння реституція є загальним
наслідком недійсності правочину, який
настає незалежно від наявності вини
сторін правочину у тому, що правочин є
недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

У судовому засіданні не встановлено
тих підстав, що передбачені законом,
для визнання договору №ТР-4 від 04.12.2007
року про підготовку фахівця у
Київському національному університеті
внутрішніх справ недійсним.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

З матеріалів справи судом встановлено,
що за укладеним між сторонами
договором про підготовку фахівця у
Київському національному університеті
внутрішніх справ вони врегулювали свої
відносини на свій розсуд; змістом
договору є, власне ті умови, на яких
сторони погоджуються виконувати взяті
на себе зобов'язання, що має наслідком
виконання зобов'язань для кола осіб, що
його підписали.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
позивачем та її представником, не
надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України
належних та допустимих доказів
стосовно укладення договору №ТР-4 від
04.12.2007 року про підготовку фахівця у
Київському національному університеті
внутрішніх справ проти волі позивача
із застосуванням до неї тиску і таких в
судовому засіданні не встановлено.

Так само, не доведено позивачем і те, що
вказані дії були вчинені з боку
відповідача Національної академії
внутрішніх справ, оскільки як
встановлено в судовому засіданні
позивач укладаючи спірний договір була
попередньо ознайомлена з його умовами
та взяла на себе зобов'язання щодо його
виконання.

Отже, враховуючи те, що позивачем не
надано доказів того, що Національна
академія внутрішніх справ здійснила
тиск на ОСОБА_1, та того, що такі дії
взагалі мали місце, суд приходить до
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсними деяких пунктів
договору №ТР-4 від 04.12.2007 року.

Також слід зазначити, що згідно ст. 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

04.12.2007 року ОСОБА_1 уклала договір №ТР-4
про підготовку фахівця у Київському
національному університеті внутрішніх
справ, відповідно до якого навчалася за
рахунок коштів державного бюджету і
зобов'язалась після закінчення
навчання відпрацювати не менше трьох
років на посадах начальницького складу
в органах внутрішніх справ за місцем
розподілу, а у разі звільнення або
відмови від подальшого проходження
служби протягом перших трьох років
після закінчення навчання
відшкодувати фактичні витрати за
період навчання.

Тобто позивач з 04.12.2007 року знала про
укладення правочину.

Керуючись положеннями ст. 261, 257 ЦК
України, перебіг позовної давності для
подання ОСОБА_1 позову про визнання
деяких пунктів вказаного договору
недійсними почався - 04.12.2007 року та
закінчився - 04.12.2010 року.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Встановлено, що ОСОБА_1 під час навчання
у Національній академії внутрішніх
справ та під час роботи в ОВС не
заявляла про своє бажання розірвати
договір або визнати окремі його
положення незаконними або такими, що
порушують її права та інтереси.

Тобто, позивач звернулась до суду з
позовом до відповідачів про визнання
деяких пунктів договору недійсними
тільки після того, як 04.12.2013 року
Національна академія внутрішніх справ
звернулась до Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області з позовом до ОСОБА_1 про
відшкодування витрат за період
навчання у академії у зв'язку з
невиконанням нею своїх зобов'язань за
договором №ТР-4 про підготовку фахівця
у Київському національному
університеті внутрішніх справ від
04.12.2007 року.

За таких обставин, суд вважає, що
відсутні переконливі докази
поважності причин пропуску позивачем
строку звернення до суду з позовом за
захистом свого порушеного права, а тому
строк не підлягає поновленню, а також
пропуск строків звернення до суду є ще
однією підставою для відмови у позові,
про що заявив представник відповідача.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

За таких обставин, суд дійшов
висновку, що позивач не довела ті
обставини, на які посилалась, як на
підставу своїх позовних вимог.

Керуючись Постановою Кабінету
Міністрів України від 22.08.1996 року №992
«Про порядок працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням», Законом
України «Про вищу освіту», ст. ст. 203, 204,
215, 216, 229, 231, 257, 261, 267, 638 ЦК України, ст.ст.
10, 27 - 30, 57 -58, 60, 169, 208 -209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Національної академії внутрішніх
справ, Головного управління МВС
України в Тернопільській області про
визнання недійсними деяких пунктів
договору про підготовку фахівця
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Солом'янський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя