Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за
участі третьої особи, яка не заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору -
ОСОБА_5, про стягнення заборгованості
за договором позики, пені, 3% річних та
процентів за користування позикою, у
зв'язку з невиконанням грошового
зобов'язання за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Саратського
районного суду Одеської області від 14
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 7 липня

2014 року,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, за участі
третьої особи, яка не заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору -
ОСОБА_5, про стягнення заборгованості
за договором позики, пені, 3% річних та
процентів за користування позикою, у
зв'язку з невиконанням грошового
зобов'язання.

Позов мотивовано тим, що 8 квітня 2011року
між нею та

ОСОБА_4 було укладено договір позики, за
яким вона надала в позику останньому
кошти в розмірі 420 000 грн. Згідно
розписки відповідач зобов'язався
повернути грошові кошти у строк до 20
липня 2011 року, а в разі неповернення
боргу у визначений строк, він
зобов'язався сплатити позивачу пеню в
розмірі 1% від загальної суми позики за
кожен день прострочення.

Вказувала, що договір позики був
укладений внаслідок новації
первісного зобов'язання, яке виникло
між сторонами на підставі договору про
спільну діяльність (просте товариство).

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 порушив
умови договору, суму боргу повернув
частково, просила стягнути з
останнього на її користь
заборгованість за договором позики у
розмірі 328 400 грн; пеню за несвоєчасне
повернення грошей - 3 038 024 грн; 3 % річних
-

116 493,14 грн; проценти за користування
грошима - 68 127,84 грн та судові витрати - 3
441 грн.

Рішенням Саратського районного суду
Одеської області від 14 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
7 липня 2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що між сторонами виникли
правовідносини, які випливають з
договору про спільну діяльність,
ОСОБА_4 відповідно до ч. 2 ст. 1141 ЦК
України повернув

ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які були учасникам
договору про спільну діяльність,
вкладені ними грошові кошти. Договору
позики між сторонами укладено не було,
ОСОБА_3 грошові кошти в сумі

420 000 грн відповідачу ОСОБА_4 не
передавала, і останній за договором
позики грошей не отримував.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 8
квітня 2011 року ОСОБА_4 отримав від
ОСОБА_3 в борг 420 000 грн, які зобов'язався
повернути до 20 липня 2011 року, про що
власноручно склав розписку (а.с.7-8, т. 1).
Зі змісту розписки вбачається, що в
разі затримки виплати боргу в строк,

ОСОБА_4 зобов'язався сплатити ОСОБА_3
пеню в розмірі 1% від загальної суми
позики за кожен день прострочення.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками
договір позики є реальною,
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (ч. 1

ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу

ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Дійшовши висновку про те, що договір
позики, на який посилається позивачка у
позовній заяві, між позивачем і
відповідачем не укладався та грошові
кошти у розмірі 420 000 грн позивачка
відповідачу не передавала, суд разом із
тим не врахував, що розписка
позичальника від 8 квітня

2011 року за безгрошовістю не оспорена,
та є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Крім того, цей правовий висновок суду
не випливає ні зі змісту розписки
позичальника від 8 квітня 2011 року, ні з
аналізу норм статей 1046, 1047 ЦК України,
які визначають договір позики як
реальний договір, укладений в момент
передачі грошей, який підтверджується
письмовою розпискою позичальника.

Не ґрунтується на законі й висновок
суду про те, що між сторонами виникли
правовідносини, які випливають з
договору про спільну діяльність,
оскільки матеріали справи не містять
доказів укладення сторонами вказаного
договору.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 212, 214 ЦПК України на вказане
уваги не звернув, не повній мірі
визначився з характером правовідносин,
що виникли між сторонами та правовою
нормою, яка підлягає застосуванню до
цих правовідносин, дійшов до
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Вище викладене свідчить про те, що суд
не дав належної оцінки всім доказам у
справі, допустив неправильне
застосування норм матеріального
закону, припустився порушень норм
процесуального права та, які згідно з ч.
2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених у справі судових
рішень з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Саратського районного суду
Одеської області від 14 квітня

2014 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 7 липня

2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Кафідова
О.В. Умнова