Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЧУЖІ Ю.Г.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, на стороні
відповідача приватний нотаріус
Свалявського районного нотаріального
округу ОСОБА_3, про визнання договору
дарування недійсним, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Свалявського
районного суду від 23 травня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

28.02.2014 ОСОБА_1 звернулася до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_2 Ухвалою
Свалявського районного суду від 08.04.2014
залучено до участі в справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідача приватного
нотаріуса Свалявського РНО ОСОБА_3
Позов мотивувався наступним. Позивачу
належали 3/4 частини будинку АДРЕСА_1,
які він на підставі договору,
посвідченого нотаріусом ОСОБА_3 25.09.2009,
подарував відповідачу. Договір
дарування підлягає визнанню недійсним
з таких підстав. ОСОБА_1 має зараз 85
років, мешкає разом з донькою ОСОБА_4,
яка є інвалідом І групи з дитинства, та
невісткою, яка є піклувальником доньки
позивача, ОСОБА_5, в чужому будинку. У 2009
р. відповідач ОСОБА_2, який є чоловіком
онуки позивача, запропонував ОСОБА_1
свої послуги із забезпечення її та
доньки-інваліда доглядом, харчуванням,
утриманням будинку і присадибної
ділянки в належному стані. 25.09.2009 ОСОБА_1
уклала із ОСОБА_2 договір дарування
будинку, однак, договір був укладений
внаслідок обману. Так, позивач має вади
зору і вважав, що підписав документ, про
який у дійсності з відповідачем
домовлявся, тобто, договір довічного
утримання. Якби ОСОБА_1 бачила, що
підписує, то не підписала б цей договір,
оскільки домовлялася із ОСОБА_2 про те,
що той буде доглядати за нею до смерті,
а зараз вона вимушена проживати в
чужому будинку. Таким чином, має місце
обман з боку відповідача, оскільки
позивач підписував договір довічного
утримання, а не договір дарування.

Посилаючись на ці обставини, на
положення ЦК України щодо підстав
недійсності договору дарування, ОСОБА_1
просила визнати недійсним договір
дарування 3/4 частин будинку АДРЕСА_1,
укладений нею із ОСОБА_2 25.09.2009.

Рішенням Свалявського районного суду
від 23.05.2014 позов задоволено: договір
дарування 3/4 частин будинку АДРЕСА_1,
укладений ОСОБА_1 із ОСОБА_2 та
посвідчений 25.09.2009 приватним
нотаріусом Свалявського районного
нотаріального округу ОСОБА_3, визнано
недійсним. Додатковим рішенням цього ж
суду від 18.07.2014 стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 243,60 грн у відшкодування
сплаченого судового збору.

Відповідач порушує в апеляції питання
про скасування рішення суду від 23.05.2014
внаслідок неправильного застосування
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права. Вважає, що
позивач не довів підстав позову,
зокрема, факту його обману
відповідачем у момент укладення
договору. Крім того, суд пов'язав
визнання недійсним договору з
обставинами, що мали місце після, а не
на момент його укладення, а також
необґрунтовано вказав на удаваність
оспореного правочину. Просить у позові
відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши
справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК
України за відсутності учасників
процесу, обговоривши доводи сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази в сукупності, суд приходить до
такого.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що при
укладенні договору мав місце обман
позивача, укладений договір є удаваним,
а після укладення договору відповідач
своїми діями змусив позивача із сім'єю
виселитись із будинку. Погодитись із
таким рішенням колегія суддів не може.

Спір виник з договору дарування,
укладеного 25.09.2009 і посвідченого
приватним нотаріусом Свалявського РНО
ОСОБА_3 (а.с. 5). За договором ОСОБА_1
подарувала ОСОБА_2 3/4 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 загальною площею 149,7
кв. м, житловою площею 64,7 кв. м в с.
Солочин Свалявського району, оціненого
сторонами у 41988,00 грн. Як зазначено в
договорі, сторони його уклали будучи
попередньо ознайомленими з вимогами
законодавства щодо недійсності
правочинів, усвідомлюючи природу цього
правочину та значення своїх дій, за
відсутності будь-якого фізичного чи
психічного примусу, перебуваючи при
здоровому розумі та ясній пам'яті;
сторони свідчать, що у тексті договору
зафіксовані всі істотні умови, а
будь-які домовленості, які мали місце
до укладення договору і не відображені
в його тексті, після підписання
договору не матимуть правового
значення; сторони стверджують, що зміст
договору та зміст ст.ст. 182, 213-220, 225, 228-236,
377 ЦК України їм зрозумілий і питань,
які залишилися б нез'ясованими для них,
немає.

Встановлено, що 1/4 частка в будинку
АДРЕСА_1 належить доньці позивача
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом І
групи з дитинства, потребує постійного
догляду, її піклувальником з жовтня 2004
року є ОСОБА_5, а станом на 19.02.2014 ОСОБА_1,
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживають у чужому
будинку АДРЕСА_2 (а.с. 31-33).
Підтверджується матеріалами справи
(а.с. 34-36 та ін.) і не заперечувалося
сторонами, що стосунки між ОСОБА_1,
ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_2, ОСОБА_6
(донькою ОСОБА_5, онукою ОСОБА_1 і
дружиною ОСОБА_2) з іншого боку є
неприязними, між ними неодноразово
виникали сварки, заяви про які у 2013 р.
перевірялися правоохоронними
органами, а вироком Свалявського
районного суду від 20.08.2013 ОСОБА_5 було
засуджено за вчинення злочину,
передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, із
призначення покарання у вигляді штрафу
в розмірі 510,00 грн за заподіяння легких
тілесних ушкоджень ОСОБА_6

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, не подавала суду і
в справі немає доказів наявності на
момент укладення договору у неї вад
зору, зокрема, таких, які б перешкоджали
їй прочитати і підписати договір. У
договорі немає з цього приводу
застережень. Нотаріус ОСОБА_3 дала
пояснення суду першої інстанції, якими
підтвердила факт добровільного,
усвідомленого і безперешкодного
укладення дарувальником ОСОБА_1
договору на користь ОСОБА_2

Цивільні права та обов'язки, що
виникають з договорів, повинні
виконуватися належним чином; особа
здійснює свої права на власний розсуд,
а також виконує цивільні обов'язки у
межах, наданих їй договором або актами
цивільного законодавства і повинна
діяти добросовісно, розумно,
передбачаючи відповідні наслідки
(ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст.ст. 203-205, 208, 209, 316-319, 321, 328, 386,
626-629, 638, 717, 719 ЦК України, договір
дарування нерухомого майна є
безоплатним, укладається у письмовій
нотаріальній формі і не може бути
обумовлений вчиненням будь-яких дій
майнового чи немайнового характеру з
боку обдаровуваного на користь
дарувальника, не тягне виникнення
таких зобов'язань і факт прийняття
дару; договір є обов'язковим для сторін;
правомірність набуття права власності
та правочину презюмуються, таке право
власності підлягає захисту, є
непорушним, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Оспорений
договір не містить умов, що не
передбачені для договору дарування, в
т.ч. і умов, що передбачені для договору
довічного утримання. Усні неконкретні
твердження з цього приводу до уваги не
беруться, слова ОСОБА_2 при укладенні
договору, на які є посилання в справі,
про те, що він буде позивачу допомагати,
не є умовою договору, не суперечать
загальноприйнятим правилам щодо
родинних стосунків і самі по собі не
свідчать про досягнення згоди із
відповідними умовами про довічне
утримання відповідачем позивача, про
укладення фактично такої угоди.

Водночас апеляційний суд констатує, що
сторона на власний розсуд
розпоряджається своїми цивільними та
процесуальними правами, а ініціативна
заява, зроблена стороною відповідача в
суді про те, що відповідач не виганяє
позивача з донькою з будинку і не
заперечує проти їх проживання там, не
суперечить закону. Крім того, ОСОБА_4 є
власником 1/4 частки у будинку і вправі
реалізувати у відповідний спосіб своє
право власності, вимагати його захисту
тощо.

Позивач, вважаючи, що стосовно нього
відповідачем при укладенні договору
був вчинений обман, пред'явив позов з
підстав, передбаченої ст. 230 ч. 1 ЦК
України. Позивач зазначав і те, що в
дійсності мав на увазі договір
довічного утримання, хотів укласти і
вважав, що укладає саме такий договір.
Суд першої інстанції дійшов висновків
про те, що позивач не розумів наслідків
укладення договору дарування, мав на
меті укласти договір довічного
утримання, а укладений сторонами
договір є удаваним. Суд не дав ніякої
оцінки підставі, з якої був
пред'явлений позов (вчинення правочину
внаслідок обману) та відповідним
доводам позивача.

Пред'явлення позову одночасно з
наведених підстав та вирішення його
судом у вищевказаний спосіб не
ґрунтується на законі. За змістом ст. 230
ЦК України, йдеться про обман (умисне
введення в оману) однією стороною
правочину іншої. Позивач, наводячи
детальне тлумачення обману при
вчиненні правочину як такого, так і не
обґрунтував у контексті конкретного
договору: в чому саме полягає обман і
щодо яких саме обставин позивач був
уведений в оману; наявність яких саме
обставин, що перешкодили б вчиненню
правочину, сторона правочину
заперечувала, замовчувала; нарешті, чим
доводяться факт обману і умисел
відповідача на обман позивача.

Одночасне поєднання при обґрунтуванні
позову підстав для визнання правочину
недійсним, указаних у ст. 230 і у ст. 235 ЦК
України, не відповідає вимогам закону.
Так, наявність підстав, передбачених
ст. 230 ЦК України означає здійснення
правочину стороною за обставин, коли її
волевиявлення не було вільним і не
відповідало внутрішній волі (ст. 203 ч. 3
ЦК України). При обмані особа вчиняє
правочин добровільно, маючи на меті
відповідний результат, проте - хибно
оцінюючи дійсні обставини, здійснюючи
ж удаваний правочин, обидві сторони
усвідомлюють, що насправді вони
вчиняють інший правочин, мають
відповідну спільну мету, а удаваним
правочином лише приховують той, що
насправді вчинили, такий правочин
порушує вимоги ст. 203 ч. 1 ЦК України,
може вчинятися з порушенням форми,
встановленої законом (ст. 203 ч. 4 ЦК
України), ознаки недійсності правочину,
установлені ст. 230 ЦК України, в даному
випадку відсутні. До того ж, за правилом
частини 2 статті 235 ЦК України, закон
прямо не передбачає недійсність
удаваного правочину, а лише пропонує
застосувати до відносин сторін норми,
що регулюють той правочин, який сторони
дійсно мали на увазі, якщо ж буде
встановлено, що насправді вчинений
правочин є неправомірним, удаваний
правочин може бути визнаний недійсним
на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України
внаслідок невідповідності зовнішнього
волевиявлення сторін їх внутрішній
волі.

У справі не було доведено і
встановлено, що дійсне волевиявлення
обох сторін оспореного правочину було
спрямоване на укладення договору
довічного утримання і що договір
дарування вони уклали удавано, для
приховування договору довічного
утримання, який насправді вчинили. Суд,
визнавши договір удаваним, водночас не
зробив висновку про те, що сторони в
дійсності уклали договір довічного
утримання на відповідних умовах, не
приймав рішення про застосування до
спірних правовідносин норм, що
регулюють насправді вчинений правочин,
не вирішував відповідно до цього спір,
не робив і висновку про
неправомірність такого насправді
укладеного договору та про відповідні
до цього наслідки.

Насамкінець, правочин може бути
визнано недійсним з підстав, що
існували на момент його вчинення (у
випадку доведеності відповідних
фактів), а не з підстав, які виникли
після укладення договору. Певні дії,
якщо було доведено їх вчинення після
укладення договору, не можуть бути
підставою для визнання договору
недійсним. Між тим, позивач
обґрунтовував позов, а суд першої
інстанції, задовольняючи його,
обґрунтовував рішення фактами і
обставинами щодо вчинення відповідних
дій ОСОБА_2, які мали місце після
вчинення правочину.

Суд першої інстанції вищенаведеного не
врахував, неправильно застосував норми
матеріального права та порушив норми
процесуального права, оскільки без
належних для того підстав задовольнив
недоведений позов, який ґрунтувався на
суперечливій правовій позиції
позивача та на припущеннях. Позивачем у
порядку, встановленому ст.ст. 10, 11, 57-60
ЦПК України, не було доведено, що
укладення оспорюваного договору не
відповідало його внутрішній волі (ст. 203
ч. 3 ЦК України).

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК
України апеляцію слід задовольнити,
рішення суду першої інстанції, що не
відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК
України, скасувати, у позові відмовити.
Зі скасуванням рішення суду від 23.05.2014
не може залишатися чинним і похідне
додаткове рішення суду від 18.07.2014 щодо
розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити,
рішення Свалявського районного суду
від 23 травня 2014 р. та додаткове рішення
цього ж суду від 18 липня 2014 р. скасувати,
у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1: на користь ОСОБА_2
209,94 грн у відшкодування витрат по
оплаті судового збору; на користь
держави 176,28 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді