№ 336/4304/14-ц
провадження № 2/336/2137/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя в складі:

головуючого судді
Дмитрюк О.В.,

при секретарі
Петрові С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Запорізької міської
Ради (третя особа - ОСОБА_4) про
встановлення факту прийняття спадщини
та визнання права власності у порядку
спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з
вищевказаним позовом, який уточнювався
в процесі розгляду справи.

В позові зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла їх мати - ОСОБА_5

На підставі рішення виконкому
Шевченківської районної ради
депутатів трудящих № 528 від 23.12.1965 р. за
ОСОБА_5 визнано право власності на
житловий будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1 та надане право
користування земельною ділянкою
площею 549 кв. м.

Оскільки вищевказаний будинок
було побудовано їх батьками - ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 під час шлюбу, який
зареєстровано 06.08.1961 р., то житловий
будинок є спільною сумісною власністю
подружжя.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5
відкрилася спадщина на ? частину
зазначеного будинку.

Заповіту на випадок своєї смерті
ОСОБА_5 не залишила.

Спадкоємцями першої черги за
законом були - чоловік ОСОБА_6, та вони,
як діти спадкодавиці.

До нотаріальної контори із
заявами про прийняття спадщини вони не
звертались, оскільки на момент смерті
матері були неповнолітніми, але
вступили в управління та володіння
спадковим майном у відповідності до
ст.549 ЦК України (в ред..1963 р.).

Таким чином, їм фактично стало
належати - по 1/6 частині спадкового
майна кожній, ОСОБА_6 - 4/6 частини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх батько -
ОСОБА_6, заповіту на випадок смерті він
не залишив.

Спадкоємцями першої черги за
законом було четверо: вони, як доньки,
ОСОБА_7, як дружина, та син ОСОБА_4

У встановлений законом 6-місячний
строк прийняли спадщину тільки вони
шляхом звернення 30.06.2004 р. до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, в якій вказали про
наявність інших спадкоємців. Адресою
проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у заяві про
прийняття спадщини, поданої ними до
нотаріальної контори 30.06.2004 року
вказана - АДРЕСА_1, в зв'язку з тим, що
вони на час подання нами заяви до
нотконтори дійсно проживали за
вказаною адресою, оскільки в будинку,
де вони мешкали, робився ремонт і вони
дозволили ОСОБА_7 та ОСОБА_4 декілька
місяців жити у будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 дій,
передбачених ст.1268 ЦК України для
прийняття спадщини не вчинили. До
нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини не звертались, на
час відкриття спадщини не проживали
сумісно зі спадкодавцем.

ОСОБА_7 була зареєстрована у
будинку АДРЕСА_1 на час смерті ОСОБА_6,
але фактично не проживала, оскільки
їхня родина розпалася за деякий час до
смерті батька та вони проживали окремо.
ОСОБА_4 не був зареєстрований за
вказаною адресою та не проживав разом
зі спадкодавцем на час його смерті,
оскільки після фактичного розпаду
родини його батьків, проживав сумісно
зі своєю матір'ю.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.

На теперішній час місце проживання
ОСОБА_4 не відомо, за обліком АДС УДМС
України в Запорізькій області
зареєстрованим/знятим з реєстрації
місця проживання у м. Запоріжжі він не
значиться.

Незважаючи на вчинення ними всіх
передбачених законом дій для прийняття
спадщини, у видачі свідоцтва про право
на спадщину за законом на зазначений
житловий будинок їм було відмовлено,
оскільки згідно довідки ОП «ЗМБТІ» №
3598 від 30.07.2004 р. право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 не
зареєстровано. Із вказаної довідки їм
стало відомо, що ОСОБА_5 не
зареєструвала своє право власності у
ЗМБТІ, а вчинення дій щодо реєстрації
на ім'я померлої неможливо.

Незважаючи на те, що ОСОБА_5 не
зареєструвала своє право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 у ЗМБТІ,
вказаний будинок належав їй на праві
власності на підставі рішення
виконкому Шевченківської районної
ради депутатів трудящих № 528 від 23.12.1965
р.

Оскільки після смерті батьків не
залишилося жодних документів на
житловий будинок, а адреса житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 декілька разів змінювалася
протягом його існування з 1963 року по
теперішній час, то доказами про те, що
ОСОБА_5 мала право власності на
житловий будинок саме за адресою:
АДРЕСА_1 є рішення виконкому
Шевченківської райради депутатів
трудящих № 528 від 23.12.1965 року, рішення
райвиконкому від 13.10.1977 року № 337 «Про
упорядкування нумерації житлових
будинків» житловому будинку по
АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_5 було
присвоєно адресу: АДРЕСА_1 та
матеріали інвентарної справи ЗМБТІ на
житловий будинок.

Оскільки вони не мають
правовстановлюючих документів на
житловий будинок, розташований за
адресою : АДРЕСА_1, у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом їм
було відмовлено, постановою нотаріуса
про відмову у вчиненні нотаріальних
дій.

Посилаючись на ст. ст. 524, 525, 526, 529,
549 ЦК України (в ред.. 1963 року), ст.. ст..
1216-1223, 1258, 1261, 1268-1270, 1276 ЦК України (в ред..
2004 року), за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
просять встановити факт прийняття ними
спадщини після смерті матері - ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за
ними право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування
за законом по ? частині за кожною.

Позивачі та їх представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити.

Представник відповідача - Запорізької
міської Ради до суду не з'явився, подана
заява про розгляд справи без їх участі,
проти задоволення позову не
заперечують.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, про розгляд справи
повідомлявся у встановленому законом
порядку, причини неявки суду не
повідомив, заяви про бажання приймати
участь у розгляді справи до суду не
надходило.

Дослідивши надані письмові докази у
сукупності, заслухавши пояснення
представника позивачів та позивачів,
допитавши свідків, приймаючи до уваги
позицію відповідача, суд дійшов
висновку, що позов заявлений
обґрунтовано, підлягає задоволенню на
підставі встановлених фактичних
обставин справи та відповідних їм
правовідносин, виходячи з наступного.

В процесі розгляду справи судом
встановлено, що на підставі рішення
облвиконкому № 501 від 17.12.1963 р. та
рішення міськвиконкому № 580 від 27.12.1964
р., виконком Шевченківської райради
депутатів трудящих прийняв рішення №
528 про визнання за ОСОБА_5 право
особистої власності на житловий
будинок, побудований за адресою:
АДРЕСА_1 та надано право користування
земельною ділянкою площею 549 кв.м., про
що надано архівний витяг з протоколу №
24 засідання виконкому Шевченківської
райради депутатів трудящих від 23.12.1965 р.
(а.с.13) та копію рішення (а.с.45 зв.).

В органах технічної інвентаризації
право власності ОСОБА_5 не
зареєструвала (а.с.12).

Відповідно до розділу ІІІ «Будівництво
жилих будинків індивідуальними
забудовниками» Постанови Ради
Міністрів УРСР N 514 від 30.04.1958р. «Про
затвердження Положення про
житлово-будівельні колективи та
індивідуальних забудовників у містах і
селищах міського типу Української РСР»
громадянам за рішенням сільської,
селищної, міської Ради народних
депутатів передаються у власність або
надаються у користування земельні
ділянки для будівництва
індивідуальних жилих будинків.

Згідно п.32 вказаної Постанови
документом, що підтверджує право
особистої власності на одноквартирний
будинок, є нотаріально посвідчений
договір, укладений між виконкомом
міської (районної) Ради депутатів
трудящих з індивідуальним
забудовником (п. 30), зареєстрований в
органі технічної інвентаризації, а там
де такого органу немає, - у виконкомі
місцевої Ради депутатів трудящих.

За положеннями ст. 100 та ст. 101
Цивільного кодексу Української РСР 1963
року, який діяв на час отримання ОСОБА_5
земельної ділянки та будівництва
житлового будинку, громадяни могли
мати у власності житловий будинок, а
саме ст. 100 ЦК Української РСР
визначалось, що в особистій власності
громадян може бути зокрема і жилий
будинок. При цьому глава десята цього
кодексу не пов'язувала наявність
такого права з його обов'язковою
державною реєстрацією. Навпаки, ст. 128
ЦК Української РСР визначався момент
виникнення права власності у набувача
майна за договором з моменту передачі
речі.

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у ч. 1 ст. 58
Конституції України, за якою дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події або факту
застосовується той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Відповідно до листа N 10-1387/0/4-12 від
27.09.2012р. Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами при розгляді справ
окремих норм законодавства про
власність та спадкування» встановлено,
що згідно зі статтею 3 Закону України
від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" право власності
та інші речові права на нерухоме майно,
набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме
майно набувається в порядку, який
існував на час його спорудження, а не
виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого прав, а не підставою
його виникнення (постанова від 13 червня
2012 р. № 6-54цс12).

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку, що саме рішення виконкому
Шевченківської райради депутатів
трудящих № 528 від 23.12.1965 р. (а.с.45 зв.) і
являється правовстановлюючим
документом на житловий будинок
АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_5 та ОСОБА_6
на праві спільної сумісної власності,
оскільки був побудований під час
перебування їх у шлюбі,
зареєстрованому 06.08.1961 р. (а.с.10).

Про перейменування АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1
свідчать оглянуті в судовому засіданні
оригінали інвентаризаційної справи, що
зберігається в ТОВ «ЗМБТІ», копії яких
долучені до матеріалів справи (а.с.62-64).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (а.с.7), після
смерті якої відкрилася спадщина на ?
частину зазначеного будинку. Заповіту
на випадок своєї смерті ОСОБА_5не
залишила.

Спадкоємцями першої черги за
законом в порядку ст. 529 ЦК України (в
ред. 1963 року) були - ОСОБА_6, як чоловік,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, як доньки спадкодавиці
(а.с.8,9,10).

Після смерті ОСОБА_5 позивачі,
разом з ОСОБА_6, прийняли спадщину (п.2 ч.1
ст.549 ЦК України в ред..1963 р.) та отримали
свідоцтво про право на спадщину у
вигляді грошових вкладів, про що
свідчить свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане державним
нотаріусом П»ятої Запорізької
державної нотаріальної контори 21.05.1979
р. (а.с.47).

Таким чином, позивачам фактично
стало належати по 1/6 частині спадкового
майна, ОСОБА_6 - 4/6 частини.

Встановлення факту прийняття
спадщини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після смерті
матері ОСОБА_5 суд вважає недоцільним,
оскільки позивачі прийняли спадщину в
порядку, визначеному п.2 ч.1 ст.549 ЦК
України в ред..1963 р. шляхом звернення до
нотаріальної контори.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, батько
позивачів (а.с.42 зв), заповіту на випадок
своєї смерті він залишив.

Спадкоємцями 1-ї черги за законом
є: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, як діти, та
ОСОБА_7, як дружина спадкодавця (ст.1261 ЦК
України).

У встановлений законом 6-місячний
строк позивачі прийняли спадщину після
смерті ОСОБА_6 шляхом звернення 30.06.2004
року до нотаріальної контори із заявою
про прийняття спадщини, в якій вказали
про наявність інших спадкоємців.

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 жодних дій,
передбачених ст. 1268 ЦК України для
прийняття спадщини не вчинили. До
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини не зверталися, на
час відкриття спадщини не проживали
сумісно зі спадкодавцем.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла
(а.с.78).

Місце проживання ОСОБА_4 в процесі
розгляду справи не встановлено,
оскільки за обліком АДС УДМС України в
Запорізькій області
зареєстрованим/знятим з реєстрації
місця проживання у м. Запоріжжя він не
значиться (а.с.79).

Ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно зі спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини.

Ст.1218 ЦК України передбачено, що до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві та
не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи, що позивачі, як спадкоємці
першої черги, прийняли спадщину у
вигляді часток житлового будинку після
смерті ОСОБА_5 у порядку, визначеному п.2
ч.1 ст.549 ЦК України в ред..1963 р., та після
смерті ОСОБА_6 у порядку, встановленому
ч.1 ст.1269 ЦК України, суд дійшов
висновку, що заявлений позов є
законним, обґрунтованим та підлягає
задоволенню.

На підставі ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 88, 208- 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш ИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Запорізької
міської Ради (третя особа - ОСОБА_4) про
встановлення факту прийняття спадщини
та визнання права власності у порядку
спадкування за законом - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину житлового будинку ,
розташованого за адресою : АДРЕСА_1 (1/6
частина після смерті матері - ОСОБА_5, 2/6
частини після смерті батька - ОСОБА_6).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину житлового будинку ,
розташованого за адресою : АДРЕСА_1 (1/6
частина після смерті матері - ОСОБА_5, 2/6
частини після смерті батька - ОСОБА_6).

В задоволенні позовних вимог в частині
встановлення факту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через Шевченківський
районний суд м.Запоріжжя протягом
десяти днів після проголошення рішення
суду апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В. Дмитрюк