АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-791/393/2014р.
Головуючий у 1-й інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року лютого місяця 14 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області у складі:

Головуючого: Радченка С.В.

Суддів: Вербицької Л.І.,
Слюсаренко О.В.

при секретарі: Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Херсоні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_2, яка діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3 на рішення
Суворовського районного суду м.Херсона
від 04 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про визнання угоди
купівлі-продажу дійсною і визнання
права власності та за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: служба у справах
дітей виконкому Суворовської у місті
Херсоні ради про визнання недійсним
договору купівлі-продажу, визнання
права власності та витребування майна
з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2007 року ОСОБА_4 звернулася із
позовом до ОСОБА_5 про визнання дійсною
угоди купівлі-продажу, визнання права
власності, посилаючись на ту обставину,
що 01.06.2004 року між нею та відповідачкою
в простій письмовій формі укладено
угоду купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1. За умовами договору вона
передала відповідачці кошти в сумі 60 600
грн., а остання зобов'язалася до 01.09.2006
року нотаріально оформити договір.
Станом на день звернення до суду ОСОБА_5
ухиляється від нотаріального
посвідчення договору, тому, з
посиланням на ст.220 ЦК України, просила
визнати дійсним договір
купівлі-продажу квартири та визнати за
нею право власності на спірну квартиру.

07.10.2013 року ОСОБА_6, яка діяла в
інтересах ОСОБА_5 звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, посилаючись на
ту обставину, що в 1991 році вона,
являючись членом ЖБК-123, сплатила у
повному обсязі пайовий внесок та
набула права власності на квартиру
АДРЕСА_1. З 7.04.2001 року по 16.03.2010 року вона
перебувала за межами України. В
квартирі залишилися проживати її
чоловік та син. 13.08.2007 року Суворовським
районним судом м.Херсона ухвалено
рішення про визнання дійсним договору
купівлі-продажу та визнання права
власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру.
В подальшому ОСОБА_4 подарувала
квартиру ОСОБА_7, яка 12.10.2007 року продала
квартиру ОСОБА_1 та його
неповнолітньому сину ОСОБА_3
Посилаючись на те, що договір
купівлі-продажу квартири вона не
укладала, та він не є укладеним
відповідно до вимог матеріального
закону, просила визнати його недійсним,
витребувати квартиру з незаконного
володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3, визнати за
нею право власності на спірну квартиру.

Рішенням Суворовського районного суду
м.Херсона від 04 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
квартиру АДРЕСА_1. Витребувано із
незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3
спірну квартиру та повернуто її ОСОБА_5
В задоволенні позову ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діє в інтересах
ОСОБА_3 просять його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити первісний позов та
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 Посилаються на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу, які надійшли на адресу суду
апеляційної інстанції ОСОБА_6, яка діє
від імені ОСОБА_5 просила відхилити
доводи апеляційної скарги та залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача, учасників
процесу, що з'явились до суду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду у
визначених процесуальним законом
межах, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 являлася членом
житлово-будівельного кооперативу 123 та
за нею була закріплена квартира
АДРЕСА_1. В 1991 році ОСОБА_5 виплачено
пайовий внесок за квартиру у повному
обсязі, що підтверджується довідкою
ЖБК (а.с.54). Відповідно до письмової
розписки від 01.06.2004 року вбачається, що
ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 кошти в сумі
12 тис. доларів США, що еквівалентно 60 600
грн. за продаж вищезазначеної квартири
(а.с.4). Заочним рішенням Суворовського
районного суду м.Херсона від 13.08.2007 року
було визнано дійсним договір
купівлі-продажу спірної квартири,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 01.06.2004
року та визнано за ОСОБА_4 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.26). На
підставі зазначеного рішення суду
ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право
власності на спірну квартиру та 28.09.2007
року подарувала її ОСОБА_7, уклавши з
останньою договір дарування. 12.10.2007
року ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_1 та його
малолітнім сином ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу спірної квартири, на
підставі якого ОСОБА_1 стає власником 2/3
частин квартири, а ОСОБА_3 1/3 частини
спірної квартири. 25.09.2013 року ухвалою
Суворовського районного суду м.Херсона
скасовано заочне рішення від 13.08.2007
року про визнання права власності на
квартиру за ОСОБА_4 (а.с.67).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 та визнаючи за ОСОБА_5
право власності на спірну квартиру, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_5 не могла скласти розписку про
продаж квартири, оскільки на той час
знаходилася поза межами України, що
підтверджується показаннями свідків
та відмітками із закордонного
паспорту.

Витребуючи квартиру із незаконного
володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3, суд першої
інстанції, посилаючись на норми статей
387, 388, 1212 ЦК України виходив із того, що
ОСОБА_3 набули права власності на майно
без достатньої правової підстави та
зобов'язані повернути майно власнику,
оскільки майно вибуло з власності поза
його волею.

Проте, з такими висновками суду не
можна повністю погодитися з наступних
підстав.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
встановлено, якщо майно придбане за
відплатним договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Майно може бути повернуте за позовом
власника про витребування майна на
підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо
позивач надасть докази, що
підтверджують наявність обставин,
зазначених цими статтями, тому що вони
встановлюють спеціальні правила для
захисту такого права. Це випливає з
того, що оскільки добросовісне набуття
відповідно до ст. 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно набувається не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права його відчужувати, то
наслідком угоди, вчиненої з таким
порушенням, є повернення майна з
незаконного володіння, якщо для цього є
передбачені законом підстави.

При цьому у ст. 396 ЦК України зазначено,
що особа, що має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

Колегія суддів вважає, що недійсність
правочину, на виконання якого передано
майно, сама по собі не свідчить про його
вибуття із володіння особи, яка
передала це майно, не з її волі. При
цьому суд першої інстанції мав би
встановити, чи була воля власника на
передачу права володіння іншій особі.

Зі змісту письмової розписки від 01.06.2004
року вбачається, що ОСОБА_5 отримала від
ОСОБА_4 кошти в сумі 12 тис. доларів США,
що еквівалентно 60 600 грн. за продаж
вищезазначеної квартири. За таких
обставин слід вважати, що передача
права власності на спірну квартиру
відбулася не поза волею її власника, а
тому підстави для звернення до суду з
метою захисту свого права в обраний
ОСОБА_5 спосіб є такими, що не
відповідають вимогам закону.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України. Позивачка ОСОБА_5 не надала
суду доказів того, що спірна квартира
вибула з її володіння поза її волею. Суд
першої інстанції зазначені обставини
залишив поза увагою, при вирішенні
спору застосував норми матеріального
права, які не регулюють спірні
правовідносини, а тому рішення в
частині визнання за ОСОБА_5 права
власності на квартиру та витребування
квартири із незаконного володіння у
ОСОБА_3, ОСОБА_1 підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5
відповідно до приписів ст.309 ЦПК
України.

Щодо відмови в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 про визнання дійсним
договору купівлі-продажу та визнання
права власності на квартиру, то колегія
судів приходить до висновку про
обґрунтованість в цій частині рішення
суду першої інстанції, і вважає, що цей
висновок відповідає обставинам справи
в межах наданих сторонами і
досліджених в судовому засіданні
доказів та положенням статей 655, 657 ЦК
України. Висновок суду також
узгоджуються з позицією Верховного
Суду України, який в пункті 13 Постанови
№9 від 06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначив, що
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині є необґрунтованими і, як такі,
що не спростовують висновків суду,
підлягають відхиленню.

Керуючись ст.388 ЦК України, ст.ст.303, 307,
309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка
діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
м.Херсона від 04 грудня 2013 року в частині
визнання за ОСОБА_5 права власності на
квартиру АДРЕСА_1 та витребування у
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спірної квартири з
поверненням її ОСОБА_5 скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог в
зазначені частині ОСОБА_5 відмовити.

В іншій частині зазначене рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: