справа №562/1368/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2014 р.

Здолбунівський районний суд
Рівненської області

у складі: головуючого судді
Кушніра О.Г.,

при секретарі
Парфенюк Т.А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача
Волошина Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Здолбунові
Рівненської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Пума-2000»
про скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі і відшкодування
моральної шкоди, про зобов'язання
змінити дату звільнення і внесення
змін до трудової книжки, зміну
формулювання причини звільнення та
виплату вихідної допомоги, про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, по відпустці,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та за весь час затримки
розрахунку, -

в с т а н о в и в:

У поданій в суд заяві позивач ОСОБА_3
просить визнати наказ ТзОВ «Пума-2000»
від 18 квітня 2014 року про його
звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП
України незаконним, поновити його на
посаді інженера систем
відеоспостереження в ТОВ «Пума-2000»,
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 8569,29 грн., невиплачену
заробітну плату в сумі 23834,30 грн.,
невиплачені відпускні в сумі 6462,01 грн.,
моральну шкоду в сумі 5000 грн. та
понесені витрати на відправку
кореспонденції в сумі 76,15 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
покликається на те, що заяви про
звільнення його з роботи з 18 квітня 2014
року він не писав, з наказом про
звільнення відповідач його не
ознайомлював, а трудову книжку отримав
поштою лише 16 травня 2014 року. За таких
обставин він має бути поновлений на
роботі та відповідачем має бути
виплачений середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 8569,29 грн.
виходячи з середньоденної заробітної
плати 418,0146 грн., оскільки при
працевлаштуванні на роботу на посаді
інженера систем відеоспостереження
йому в усній формі було повідомлено, що
заробітна плата становитиме 3769,60 грн. +
оплата за монтажі. Частину заробітної
плати відповідач перераховував йому на
картку через установу банку, а решту
він отримував по відомостях. На день
звільнення з роботи відповідач повний
розрахунок з ним не зробив,
заборгувавши за січень - квітень 2014
року заробітну плату на загальну суму
23834,30 грн. та відпускні в сумі 6462,01 грн. У
зв'язку з неправомірними діями
відповідача, невиконанням умов
колективного договору, систематичного
порушення його трудових прав йому
завдано моральної шкоди, яка полягає у
спричиненні тяжкого психологічного
шоку, у переживаннях та душевних
стражданнях, оскільки знаходився у
пригніченому стані, втратив спокій, а
тому моральну шкоду оцінює у розмірі 5000
грн.

У заяві про збільшення позовних вимог
від 02 червня 2014 року позивач ОСОБА_3
просить зобов'язати відповідача ТзОВ
«Пума-2000» змінити дату його звільнення
з роботи з 18 квітня 2014 року на день
набрання законної сили рішенням суду
та внесення відповідні зміни до
трудової книжки, змінити формулювання
причини звільнення з п.1 ст.36 КЗпП
України на ч.3 ст.38 КЗпП України та
внести відповідні зміни до трудової
книжки, виплатити вихідну допомогу не
менше тримісячного середнього
заробітку в сумі 25707,87 грн. та стягнути
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу з 18 квітня 2014 року
по день фактичного звільнення,
виходячи із середньомісячного
заробітку в сумі 8569,29 грн., мотивуючи
порушення відповідачем законодавства
про працю.

У заяві про збільшення позовних вимог
від 19 серпня 2014 року позивач ОСОБА_3
просить стягнути з відповідача ТзОВ
«Пума-2000» грошові кошти по відпустці та
компенсації за невикористані дні
відпустки в сумі 2798,44 грн., невиплачену
у повному обсязі заробітну плату за
січень-квітень 2014 року в сумі 19311,49 грн.,
середній заробіток за весь час
затримки невиплаченої заробітної
плати в сумі 57394,08 грн., середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу несвоєчасної видачі трудової
книжки в сумі 7180 грн. та невиплачену
заробітну плату за травень 2013 року по
відомостях №№25, 34 в сумі 965,80 грн.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав повністю та з
аналогічних мотивів.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав та просить у
задоволені відмовити, пояснюючи тим, що
заява ОСОБА_3 про звільнення його за
угодою сторін надійшла ТзОВ «Пума-2000»,
яке знаходиться у м.Полтава, 18 квітня 2014
року, а тому у той же день видано наказ
про його звільнення з указаних підстав.
Оскільки позивач знаходився у
Рівненському регіональному
управлінні, тому з наказом не був
ознайомлений та за його заявою трудову
книжку було направлено поштою.
Будь-яких заборгованостей з виплати
заробітної плати перед позивачем не
існує, про розмір посадового окладу він
був обізнаний, а представлені копії
відомостей про розмір заробітної плати
за травень-грудень 2013 року не є
належними доказами у справі. Просить у
задоволені позову відмовити за
безпідставністю та за пропуском
строків звернення до суду.

Заслухавши пояснення представників
сторін, з'ясувавши обставини та
дослідивши матеріали справи, дійшов до
наступних висновків.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3
наказом №7-к від 08 травня 2013 року
прийнятий на посаду інженера систем
відеоспостереження ТзОВ «Пума-2000» та
звільнений 18 квітня 2014 року наказом
№7-к за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП
України, що підтверджується записами
його трудової книжки серії НОМЕР_1 та не
заперечується відповідачем.

Згідно письмової заяви ОСОБА_3 від 08
квітня 2014 року, останній просив
звільнити його із займаної посади
інженера відеоспостереження за згодою
сторін (п.1 ст.36 КЗпП) з 10 квітня 2014 року,
направлену з пояснень представника
позивача в ТзОВ «Пума-2000» електронною
поштою та яка зареєстрована з
незрозумілих йому причин лише 18 квітня
2014 року.

З роз'яснень, які містяться в п.8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992
року вбачається, що при домовленості
між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п.1
ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами.

З огляду на це працівник не може бути
звільнений за п.1 ст.36 КЗпП за угодою
сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди
на припинення трудового договору за
цим пунктом або не було досягнуто
домовленості про дату звільнення.

Позивач надання згоди на звільнення за
п.1 ст.36 КЗпП з 18 квітня 2014 року
заперечує, оскільки писав заяву на
звільнення з 10 квітня 2014 року, а
покликання відповідача на ті
обставини, що заява надійшла 18 квітня
2014 року і працівник має бути звільнений
з дати надходження заяви є помилковим і
не підтверджують факт домовленості між
сторонами про дату звільнення ОСОБА_3 з
18 квітня 2014 року.

За таких обставин, суд погоджується з
позивачем, що наказ ТзОВ «Пума-2000» №7-К
від 18 квітня 2014 року про звільнення
ОСОБА_3 з роботи за угодою сторін згідно
п.1 ст.36 КЗпП України є незаконним та
останній підлягає поновленню на
роботі.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

У разі затримки видачі трудової книжки
з вини власника або уповноваженого ним
органу згідно ч.4 ст.235 КЗпП
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Згідно листа Територіальної державної
інспекції з питань праці у Полтавській
області від 25 червня 2014 року порушень
законодавства про працю в діяльності
ТОВ «Пума-2000» не виявлено.

Позивач наявність вини відповідача у
несвоєчасній видачі (затримці)
трудової книжки ОСОБА_3 при його
звільненні, яка у відповідності до
вимог «Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників»,
затвердженої спільним наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України та
Міністерства соціального захисту
населення України №58 від 29 липня 1993
року, за заявою останнього була
направлена йому поштою та отримана 16
травня 2014 року, суду не довів.

Згідно до довідки ТОВ «Пума-2000» №48 від
18 червня 2014 року сукупний дохід ОСОБА_3
за період з 05 травня 2013 року по 18 квітня
2014 року склав 14454,74 грн., у тому числі
лютий 1300 грн. та березень 1705,90 грн.,
отримання якого позивачем не
заперечується.

Представлені позивачем копії
відомостей про розмір заробітної плати
за травень-грудень 2013 року, не
підтверджені їх оригіналами чи іншими
належними доказами отримання ОСОБА_3
указаних в них сум заробітної плати
саме за роботу на посаді інженера
відеоспостереження ТзОВ «Пума-2000»,
заперечуються відповідач, а тому судом
не можуть бути прийняті до уваги як
належні докази для визначення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, стягнення
невиплаченої заробітної плати за
січень-квітень 2014 року у розмірі 23834,30
грн., змінену позивачем на 19311,49 грн.,
відпускних у сумі 6462,01 грн. та грошової
компенсації за дні невикористаної
відпустки в сумі 2798,44 грн.

З наказу ТзОВ «Пума-2000» від 18 березня 2014
року №3-від вбачається, що ОСОБА_3 на
підставі його заяви від 07 березня 2014
року надавалася частина щорічної
основної відпустки з 21 березня 2014 року
по 09 квітня 2014 року.

Ураховуючи ті обставини, що позивач
останні два місяці до моменту
звільнення перебував у відпустці,
обрахунок середнього заробітну ОСОБА_3
відповідно до пунктів 2,4 «Порядку
обчислення середньої заробітної
плати» затвердженої постановою КМУ
№1ё00 від 08 лютого 1995 року, повинен бути
проведений виходячи з його посадового
окладу, який з березня 2014 року становив
1350 грн.

Таким чином, середній заробіток за час
вимушеного прогулу ОСОБА_3 з 19 квітня 2014
року по 29вересня 2014 року становить 7264
грн. 32 коп. (1350:21 р.д. х 8 р.д. у квітні 2014
року = 514,32 грн. + 6750 грн. (1350 х 5) с/з за
травень-вересень 2014 року).

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За вказаних обставин недоведеності
позивачем обставин невиплати належних
ОСОБА_3 сум при його звільненні вимога
останнього про стягнення з відповідача
середнього заробіток за весь час
затримки невиплаченої заробітної
плати в сумі 57394,08 грн. задоволенню не
підлягає.

З висловленої Верховним судом України
правової позиції (справа №6-33цс14), яка у
силу вимог ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковою для застосування всіма
судами України, закон не наділяє орган,
який розглядає трудовий спір
повноваженнями на обрання іншого
способу захисту трудових прав, ніж
зазначені в ч.1 ст.235 КЗпП України, а
відтак встановивши, що звільнення
позивача відбулось із порушенням
установленого законом порядку, суд
зобов'язаний поновити працівника на
попередній роботі.

А тому вимога позивача про зобов'язання
відповідач змінити дату звільнення
ОСОБА_3 з 18 квітня 2014 року на день
набрання законної сили рішенням суду
та внесення відповідних змін до
трудової книжки не ґрунтується на
законі та є безпідставною.

З положень ч.3 ст.38 КЗпП України
вбачається, що працівник має право у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

При припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39)
працівникові згідно ст..44 КЗпП України
виплачується вихідна допомога у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

З роз'яснень, які містяться в п.18
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992
року вбачається, що суд може змінити
формулювання причин звільнення і
привести його у відповідність з чинним
законодавством про працю якщо
обставинам, які стали підставою
звільнення, в наказі (розпорядженні)
дана неправильна юридична
кваліфікація.

Звільнення ОСОБА_3 відбувалося за
заявою останнього, в якій він просив
звільнити його саме за згодою сторін
(п.1 ст.36 КЗпП України), та заяв про
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП
України, останній відповідачу не
подавав.

За таких обставин суд погоджується з
доводами відповідача, що вимоги ОСОБА_3
про зобов'язання відповідача змінити
формулювання причини його звільнення з
п.1 ст.36 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП
України, внесення відповідних змін до
трудової та виплату вихідної допомоги
у розмірі не менше тримісячного
середнього заробітку в сумі 25707,87 грн. є
безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

З огляду на встановлені судом
обставини власного бажання позивача
звільнитися з роботи за угодою сторін,
отримання за його згодою трудової
книжки поштою, недоведеності порушень
відповідачем законодавства про оплату
праці та спричинення йому тяжкої
психологічної травми і втрати
нормальних життєвих зв'язків, що
зумовило додаткових зусиль для
організації свого життя, вимога про
стягнення на користь позивача
моральної шкоди у розмірі 5000 грн. є
недоведеною.

Згідно ч.3 ст.79 ЦПК України витрати
позивача на відправку кореспонденції
про надання документів в сумі 76,15 грн.
не віднесені до витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи.

З огляду на викладене суд дійшов
висновку, що позовні вимоги позивача
підлягають частковому задоволенню.

Ураховуючи, що позивач звільнений від
сплати судового збору, суд при
ухваленні рішення відповідно до ст.88
ЦПК України у зв'язку з частковим
задоволенням вимог майнового та
немайнового характеру присуджує
стягнення з відповідача судового збору
в прибуток держави у розмірі 487 грн. 20
коп.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57- 60, 79, 88, 212 - 215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 задоволити частково.

Визнати наказ товариства з обмеженою
відповідальністю «Пума-2000» №7-К від 18
квітня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з
роботи за угодою сторін згідно п.1 ст.36
КЗпП України незаконним та скасувати.

Поновити ОСОБА_3 на посаді інженера
систем відеоспостереження товариства
з обмеженою відповідальністю
«Пума-2000».

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Пума-2000» на користь
ОСОБА_3 середній заробіток за час
вимушеного прогулу на загальну суму 7264
(сім тисяч двісті шістдесят чотири) грн.
32 (тридцять дві) коп.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Пума-2000» у дохід
держави судовий збір у розмірі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20
(двадцять) коп.

У решті позовних вимог позивачу
відмовити.

Рішення у частині поновлення позивача
на роботі допустити до негайного
виконання.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Рівненської області
шляхом подачі через Здолбунівський
районний суд Рівненської області
апеляційної скарги протягом 10 /десяти/
днів з дня проголошення рішення, а
особами, які не були присутні під час
проголошення судового рішення у той же
строк із дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Текстом повного рішення виготовлено 02
жовтня 2014 року.

Суддя: