УХВАЛА

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ
майна та визнання права власності за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 28 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 10 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з лютого 1997 року він з
відповідачкою почали проживати разом в
квартирі АДРЕСА_3, яка належала на праві
власності відповідачці. ІНФОРМАЦІЯ_1 у
них народилась спільна дитина, ОСОБА_5 16
червня 2006 року на підставі договору
купівлі-продажу вони придбали
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
вартістю 32 тис. доларів США, що
еквівалентно 161 600 грн. За умовами
договору у день його укладення було
сплачено 50 500 грн, залишок суми - 111 тис.
грн покупець зобов'язався виплатити до
1 січня 2007 року. Зазначав, що частину
коштів за на купівлю квартири, а саме 10
тис. доларів США, йому позичили батьки,
а 6 тис. грн. йому позичив ОСОБА_6 За
взаємною згодою зазначену квартиру
було зареєстровано за відповідачкою.
Крім того, за час спільного проживання
ними було придбано холодильник Samsung RL -
48 RECVB; телевізор Samsung LE 32Н87;
мікрохвильову піч Samsung; хлібопіч Zelmer
43Z011; кондиціонер LG S12AN, а також меблі:
стінний гарнітур; кухонний гарнітур;
ліжко двоспальне; м'який куток. У серпні
2013 року вони припинили спільне
проживання та ведення господарства,
після чого відповідачка почала
перешкоджати йому у володінні та
користуванні квартирою.

З урахуванням наведеного, позивач
просив встановити факт проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
ОСОБА_4, визнати квартиру АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя,
провести її розподіл у рівних частинах,
та визнати за ними право власності по Ѕ
частині кожному; визнати спільним
сумісним майном подружжя побутову
техніку та меблі, придбані під час
спільного проживання та розділити це
майно у рівних частках.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 10 червня
2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.
Встановлено факт проживання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без шлюбу однією
сім'єю у період з лютого 1997
року по серпень 2013 року. Визнано
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_4
наступне майно: квартиру АДРЕСА_1;
холодильник Samsung RL - 48 RECVB;
телевізор Samsung LE 32Н87; мікрохвильову піч
Samsung; хлібопіч Zelmer 43Z011; кондиціонер LG
S12AN, а також меблі: стінний гарнітур;
кухонний гарнітур; ліжко двоспальне;
м'який куток. Поділено майно між
подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за
ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину
квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4
право власності на 1/2 частину квартиру
АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_3 в натурі:
холодильник Samsung RL - 48 RECVB, мікрохвильову
піч Samsung, стінний гарнітур та м'який
куток, визнано за ним право власності
на зазначене майно. Виділено ОСОБА_4 в
натурі: телевізор Samsung LE 32Н87, хлібопіч
Zelmer 43Z011, кондиціонер LG S12AN,
кухонний гарнітур, ліжко двоспальне,
визнано за нею право власності на
вказане майно. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що у період з лютого
1997 року по серпень 2013 року
сторони проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу і указане майно
набуте ними за час спільного
проживання, тому в силу ст. 74 СК
України належить їм на праві спільної
сумісної власності в рівних частках.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна, тому що суди
дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Вирішуючи спір та встановлюючи факт
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією
сім'єю з лютого 1997 року по серпень 2013
року, суди вважали, що між сторонами
виникли правовідносини, що регулюються
Сімейним кодексом України.

Однак суди не врахували, що згідно з п. 1
розділу VІІ Прикінцевих положень СК
України цей Кодекс набирає чинності
одночасно з набранням чинності
ЦК України, тобто з 1 січня 2004
року.

До сімейних відносин, які вже існували
на цю дату, норми СК України
застосовуються лише в частині тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. Ці права та обов'язки
визначаються на підставах,
передбачених СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коди вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно чч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності; акт цивільного
законодавства не має зворотної дії в
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

З вказаного вбачається, встановлення
фактів проживання однією сім'єю у
період до 1 січня 2004 року
законодавством не передбачено.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995
року № 5 «Про судову практику в справах
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення» судам роз'яснено, що
рішення, постановлене у справі про
встановлення факту, що має юридичне
значення, повинно відповідати вимогам
ст. ст. 203, 275 ЦПК України. Суд
повинен також навести в рішенні докази
в підтвердження висновку про
обставини, що мають значення для
вирішення справи, а при задоволенні
заяви чітко викласти встановлений
факт.

Однак суди вказане не врахували та
встановили факт проживання однією
сім'єю на підставі свідчень свідків та
фото з сімейного архіву, що не можна
вважати повним, всебічним та
об'єктивним дослідженням матеріалів
справи. Тобто, висновки суду
ґрунтуються на припущеннях, що
заборонено (ч. 4 ст. 60
ЦПК України).

При новому розгляді справи в цій
частині позовних вимог суди повинні
дати оцінку всім доказам у сукупності
та взаємозв'язку, ці докази повинні
бути належними та допустимими (ст. ст. 58,
59, 212 ЦПК України).

Крім того, визнаючи спірну квартиру
спільним сумісним майном подружжя,
суди виходили з того, що це нерухоме
майно було придбано за час спільного
проживання сторін, за кошти, які
позивач отримав у борг у ОСОБА_6 та
свого батька, ОСОБА_8, з метою
купівлі квартири, що підтверджується
розписками.

Однак суди не врахували, що копії
розписок, що містяться у матеріалах
справи, не є безспірними доказами того,
що саме за ці кошти придбана спірна
квартира. Крім того, з цих розписок
вбачається, що ОСОБА_3 отримав кошти у
борг, проте не зазначено, для яких саме
цілей.

Крім того, позивач постійно
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,
приймав участь у приватизації цієї
квартири, 1/3 її частини успадкував
від батька, ОСОБА_8, тобто, є її
співвласником.

З 16 вересня 2006 року ОСОБА_4
зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1, а з 1994 року до цієї дати
була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

З вказаного вбачається, що сторони були
зареєстровані та проживали за різними
адресами.

Однак суди у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України вказане не перевірили та
прийшли до передчасного висновку про
те, що сторони проживали разом та
бажали придбати спільне житло, а частки
позивача та відповідачки в сумі, що
була ними витрачена на купівлю
квартири, є рівними.

Крім того, суди визнали об'єктом права
спільної сумісної власності наступне
майно: холодильник Samsung RL - 48 RECVB;
телевізор Samsung LE 32Н87; мікрохвильову піч
Samsung; хлібопіч Zelmer 43Z011; кондиціонер LG
S12AN, а також меблі: стінний гарнітур;
кухонний гарнітур; ліжко двоспальне;
м'який куток.

При цьому суди не врахували, що факт
проживання однією сім'єю може бути
встановлений з 1 січня 2004 року і
відповідно, може бути визнано об'єктом
спільної сумісної власності майно,
придбане за час спільного проживання
після 1 січня 2004 року. Від
встановлення дати придбання спірного
майна залежить, яке законодавство
підлягає застосуванню, оскільки до 1
січня 2004 року не було умов набуття
права власності за ст. 74 СК України. З
урахуванням викладеного, оскільки суди
не встановили дату придбання вказаного
майна, тому визнання спірного майна
об'єктом спільної сумісної власності є
передчасним.

За таких обставин, суди всупереч ст. ст.
212-214, 315 ЦПК України зазначене не
врахували, застосували до спірних
правовідносин норми матеріального
права, які не підлягали застосуванню,
доводів сторін як на підтвердження, так
і на заперечення позову належним чином
не перевірили; зокрема, доводів
відповідачки про те, що спірна квартира
придбана за її особисті кошти, та
прийшли до передчасного висновку щодо
проживання сторін однією сім'єю та
визнання майна спільним сумісним
майном подружжя та його розподіл.

Ураховуючи, що судами не встановлені
фактичні обставини від яких залежить
правильне вирішення справи, та
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
рішення судів відповідно до ст. 338 ЦПК
України підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 10 червня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко