У х в а л а

22 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Касьяна О.П., Мостової Г.І., Ступак О.В.,
Штелик С.П., розглянувши заяву ОСОБА_6
про перегляд рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа -
публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк», про поділ майна подружжя,
визнання одного подружжя
позичальником та іпотекодавцем; за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7
про поділ майна подружжя, визнання
частини майна особистою приватною
власністю одного подружжя,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив:
визнати за ним та за ОСОБА_6 право
власності на Ѕ частину квартири та на Ѕ
частину автомобіля за кожним;
припинити право спільної сумісної
власності на спірні квартиру та
автомобіль; визнати його та ОСОБА_6
позичальниками за договором про
іпотечний кредит від 01
лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_6
та публічним акціонерним товариством
«УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»)
по 70 000 грн за кожним; визнати його
іпотекодавцем за договором іпотеки від
01 лютого 2007 року, укладеним між
відповідачем та ПАТ «УкрСиббанк».

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з
26 січня 2007 року він перебував з ОСОБА_6 у
шлюбі, який було розірвано рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 07 вересня
2010 року. Протягом спільного проживання
ними придбано квартиру АДРЕСА_1 та
автомобіль марки «Daewoo Lanos TF69Y»
реєстраційний номер НОМЕР_2.

У лютому 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зустрічним позовом, в якому
просила визнати спірну квартиру її
приватною власністю та визнати за нею
право власності на 1/2 частину
автомобіля.

Свої вимоги мотивувала тим, що з
листопада 2003 року вона з ОСОБА_7
проживала однією сім'єю без реєстрації
шлюбу. За власні кошти 02 вересня 2004 року
придбала однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2. Після реєстрації шлюбу з
ОСОБА_7 26 січня 2007 року, з метою
поліпшення житлових умов сім'ї, вона за
особисті кошти у розмірі 62 500 доларів
США, на підставі договору
купівлі-продажу від 01 лютого 2007 року,
придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Вказувала, що на придбання зазначеної
квартири вона у своїх знайомих взяла у
борг грошові кошти у розмірі 48 000
доларів США. Крім того, 01 лютого 2007 року
вона уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір,
за яким отримала кредит у розмірі 140 000
грн для придбання спірної квартири. У
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором від 01 лютого 2007
року між нею та ПАТ «УкрСиббанк»
укладено договір іпотеки, відповідно
до умов якого вона передала в іпотеку
придбану квартиру. На підставі
договору купівлі-продажу від 16 лютого
2007 року вона за 39 800 доларів США продала
квартиру АДРЕСА_2, після чого частково
повернула позичені кошти. Перебуваючи
у шлюбі, за спільні кошти з
відповідачем, вони придбали автомобіль
марки «Daewoo Lanos TF69Y», реєстраційний номер
НОМЕР_2 за ціною 29 115 грн на підставі
біржового договору купівлі-продажу від
12 грудня 2007 року. У той же день право
власності на автомобіль зареєстровано
за нею і автомобіль знаходився у її
користуванні. Шлюб з ОСОБА_7 розірвано
рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
07 вересня 2010 року. З моменту укладення
кредитного договору - 01 лютого 2007 року і
до серпня 2009 року, під час проживання з
відповідачем однією сім'єю, кредит та
відсотки за кредитом на суму 71 241 грн 65
коп. сплачувалися за рахунок виключно
її особистих коштів. З вересня 2009 року
вона погашає заборгованість за
кредитом самостійно, за рахунок
власних коштів. Відповідач з вересня 2009
року коштів на погашення кредиту їй не
надавав, а тому вважала, що ОСОБА_7 має
право претендувати лише на Ѕ частину
автомобіля або на половину його
дійсної вартості.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 22 березня 2012 року
позов ОСОБА_7 та зустрічний позов
ОСОБА_6 задоволено частково, поділено
майно подружжя та визнано за ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, за кожним, право власності по Ѕ
частині автомобіля марки «Daewoo Lanos TF69Y»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, припинено
право спільної сумісної власності на
автомобіль. В іншій частині позовних
вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційному порядку справа
розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26 грудня
2013 року рішення суду першої інстанції у
частині відмови у задоволенні позовної
вимоги ОСОБА_7 про визнання за ним та за
ОСОБА_6, за кожним, права власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1 скасовано та
ухвалено у цій частині нове рішення про
часткове задоволення вказаних
позовних вимог.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на
2/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
98/100 частин квартири АДРЕСА_1. В
іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 травня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_7, подану його
представником ОСОБА_8, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26 грудня
2013 року в частині визнання права
власності на квартиру скасовано.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_6 про перегляд рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 травня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
зокрема ст. ст. 57, 60 СК України, що
потягло ухвалення різних за змістом
рішень у подібних правовідносинах.

Як приклад неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 липня 2013 року
у справі за позовом про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
визнання права власності на Ѕ частину
будинку, ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 травня 2013 року у справі за
позовом про визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя та поділ
майна.

При ухваленні рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 травня 2014 року, суд виходив
із того, що спірна квартира належить
сторонам на праві спільної сумісної
власності, а тому підлягає поділу між
сторонами у рівних частках, оскільки
придбана в період шлюбу, а в силу
презумпції спільності майна подружжя є
спільною сумісною власністю сторін.
Кредитні зобов'язання ніяким чином не
впливають на те, що квартира є спільним
майном подружжя, а можуть впливати лише
на грошові розрахунки між ними.

Зі змісту ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 травня 2013 року та від 03
липня 2013 року, на які заявник
посилається, як на підставу перегляду
судового рішення, не вбачається
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, оскільки в одному
випадку (судове рішення, яке є
предметом перегляду) суд зазначив, що
спірна квартира є спільним сумісним
майном подружжя, оскільки придбана в
період шлюбу, кредитні зобов'язання
впливають лише на грошові розрахунки
між сторонами, в іншому випадку (судове
рішення, як приклад неоднакового
застосування права від 29 травня 2013
року) суд також виходив із того, що
право власності на квартиру одна із
сторін набула під час шлюбу, а тому є
спільним сумісним майном подружжя, а у
третьому випадку (судове рішення, як
приклад неоднакового застосування
норм матеріального права від 03 липня 2013
року) суд виходив із того, що спірний
будинок є особистою власністю одного
із подружжя, оскільки придбаний за
рахунок коштів продажу особистого
майна.

Як роз'яснено у п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах із підстави,
передбаченої пунктом 1 частини 1 статті
355 ЦПК України, може бути подана за
сукупністю таких умов: судом
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні і ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Отже, зміст заяви та додані до неї копії
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 липня 2013 року
у справі за позовом про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
визнання права власності на Ѕ частину
будинку, ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 травня 2013 року у справі за
позовом про визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя та поділ
майна, не можуть свідчити про наявність
підстав для задоволення заяви,
оскільки із них не вбачається різного
тлумачення судами змісту і сутності
правових норм, що призвело до різних
висновків про наявність чи відсутність
суб'єктивних прав та обов'язків
учасників відповідних правовідносин;
відсутнє різне застосування правил
конкуренції правових норм при
вирішенні колізій між ними з
урахуванням юридичної сили цих
правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; відсутнє різне
визначення предмета регулювання
правових норм, зокрема застосування
різних правових норм для регулювання
спірних правовідносин або поширення
дії норми на певні правовідносини в
одних випадках і незастосування цієї
самої норми до аналогічних відносин в
інших випадках, тобто різне
застосування закону, який не підлягав
застосуванню; відсутнє різне
застосування правил аналогії права чи
закону у подібних правовідносинах.

За таких обставин, наведені заявником
доводи не містять сукупність вказаних
умов та ознак неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
тому у допуску справи до провадження
Верховного Суду України слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_7
до ОСОБА_6, третя особа - публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
про поділ майна подружжя, визнання
одного подружжя позичальником та
іпотекодавцем; за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна
подружжя, визнання частини майна
особистою приватною власністю одного
подружжя за заявою ОСОБА_6 про перегляд
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 травня 2014 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
О.П. Касьян

Г.І. Мостова

О.В. Ступак

С.П. Штелик