АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5520/14
Справа № 619/330/14-ц
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Даниленка В.М.,
Тичкової О.Ю.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

на заочне рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
24 червня 2014 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Харків-авто»
до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми
,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року позивач - ПАТ
«Харків-авто» звернувся з позовом до
суду, в якому просив стягнути з ОСОБА_3
суму боргу у розмірі 27437,09 гривень;
стягнути з ОСОБА_2 пеню в розмірі 964,04
гривень, три відсотки річних в розмірі
195,78 гривень, індекс інфляції в розмірі
63,77 гривень.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач посилався на те, що 02.09.2011
року між ПАТ «Харків-Авто» та ОСОБА_2
було укладено Договір № 2 на технічне
обслуговування та ремонт транспортних
засобів, відповідно до умов якого
позивач зобов'язався виконати
відновлювальний ремонт автомобіля
марки Деу-Ланос, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, а також
здійснювати поставку запасних частин
для ремонту зазначеного транспортного
засобу, а ОСОБА_2 зобов'язувалася
оплатити виконані роботи та запасні
частини на умовах, визначених цим
договором.

Відповідно пункту 2.1 договору на
технічне обслуговування та ремонт
транспортного засобу № 2 від 02.09.2011
року, на момент укладення цього
договору всі роботи виконані належним
чином, відповідно до наступних
замовлень-нарядів: ЗН-0009879 від 24.12.2008
року на загальну суму 14 115,82 грн.; ЗН-0000132
від 10.01.2009 року на загальну суму 2 996,15
грн. ЗН-0000594 від 03.02.2009 року на загальну
суму 11 151,46 грн.; ЗН-0001565 від 18.03.2009 року на
загальну суму 4873,66 грн. Таким чином,
загальна вартість належним чином
виконаних робіт по договору № 2 на
технічне обслуговування та ремонт
транспортних засобів від 02.09.2011 року
становить 33137,09грн.

Згідно пункту 4.2. вищезазначеного
Договору, Замовник сплачує Виконавцю
вартість виконаних робіт, запасних
частин, паливно-мастильних матеріалів,
щомісячними платежами в розмірі не
менше 1000,00 гривень з дати укладення
цього договору протягом терміну його
дії, тобто до 31.12.2013 року.

Разом з тим, згідно з пунктом 4.4.
вищезазначеного Договору, на моменту
укладення цього Договору замовником
сплачено вартість визначених робіт у
розмірі 2000,00 гривень. Так, 27.07.2011 року,
31.08.2011 року, 31.10.2011 року, 29.11.2011 року,
30.01.2012 року, 30.03.2012 року ОСОБА_2 було
перераховано, на поточний рахунок
позивача, грошові кошти у загальному
розмірі 5700,00 грн.

Таким чином, основна сума
простроченої заборгованості по
Договору № 2 на технічне
обслуговування та ремонт транспортних
засобів від 02.09.2011 року становить
27437,09грн.

З метою належного виконання умов
договору № 2 на технічне
обслуговування та ремонт транспортних
засобів від 02.09.2011 року, між ПАТ
«Харків-Авто» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було
укладено договір поруки від 02.09.2011 року,
відповідно до якого ОСОБА_3
зобов'язувалася відповідати перед
позивачем за виконання ОСОБА_2 своїх
зобов'язань щодо оплати виконаних
робіт та вартості запасних частин.

Позивач звертався до ОСОБА_2 з
листом-вимогою вих. № 17-502 про сплату
грошових коштів за неналежне виконання
грошових зобов'язань у загальному
розмірі 27437,09грн., який був отриманий
12.11.2013 року. Також, позивач 05.11.2013 року
вих. № 17-517 звернувся до ОСОБА_3 з
аналогічним листом про сплату грошових
коштів за неналежне виконані грошових
зобов'язань у загальному розмірі
27437,09грн., який був отриманий 03.12.2013 року.
Проте, жодних дій від Відповідачів
стосовно перерахування грошових
коштів у розмірі 27 437,09 гривень за
договором №2 на технічне
обслуговування та ремонт транспортних
засобів від 02.09.2011 року вчинено не було,
що свідчить про небажання відповідачів
врегулювати спір у досудовому порядку.

Відповідно до розрахунку суми
боргу, у розмір загальної суми
заборгованості ОСОБА_2, з урахуванням
індексу інфляції за весь час
прострочення, трьох відсотків річних
від простроченої суми і пені становить
28660,68грн., з яких 27437,09 гривень - основна
сума боргу, 964,04 гривень - пеня, 195,78
гривень - три відсотки річних, 63,77
гривень індекс інфляції.

Повторним заочним рішенням
Дергачівського районного суду
Харківської області від 24 червня 2014
року позовні вимоги ПАТ «Харків-авто»
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Харків-авто» основну суму боргу у
розмірі 22937,09 грн. (двадцять дві тисячі
дев'ятсот тридцять сім гривень 09
копійок).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Харків-авто» пеню в розмірі 964,04
гривні, три відсотки річних в розмірі
195,78 гривень, індекс інфляції в розмірі
63,77 гривень, а всього 1223,59грн. (одна
тисяча двісті двадцять три гривні 59
копійок).

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Харків-авто» судовий збір у розмірі
232,00грн. (двісті тридцять дві гривні).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Харків-авто» судовий збір у розмірі
13,00грн. (тринадцять гривень).

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися на нього з апеляційною
скаргою, в якій, з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати зазначене рішення.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення сторін, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, що
позивачем були заявлені у суді першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, судова колегія приходить до
наступного:

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Однак, у даному випадку ухвалене
судом першої інстанції у справі
рішення не відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ПАТ « Харків-авто», суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
було надано достатні докази на
підтвердження того, що ОСОБА_2 не
виконала належним чином свої
зобов'язання перед позивачем за
договором на технічне обслуговування
та технічний ремонт, за належне
виконання яких поручителем є ОСОБА_3.

Однак, із таким висновком районного
суду погодитися не можна, оскільки цей
висновок не відповідає матеріалам
справи та не ґрунтується на законі.

Так, по справі достовірно
встановлено, що 24 березня 2008 року між
ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено
договір «Автопакет» відповідно до
якого ОСОБА_2 уклала договір
добровільного страхування із
страховою компанією «Страхові
традиції» за № 0108.

24.12.2008 року відбулася ДТП за участю
автомобіля ДЕЄ Ланос під керуванням
ОСОБА_2

02.09.2011 року між ОСОБА_2 та позивачем
було укладено договір № 2 на технічне
обслуговування та ремонт транспортних
засобів.

Згідно умов вказаного договору
позивач виконує роботи щодо ремонту
належного відповідачу
автотранспортного засобу, а ОСОБА_2
зобов'язалася сплатити проведенні
роботи.

Відповідно до ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору. Договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. У договорах за участю
фізичної особи - споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів.

По-перше, свобода договору
передбачає свободу в укладенні
договору, неприпустимість примусу щодо
вступу у договірні відносини. Це
означає, що учасники цивільного
обороту мають право вільно, виходячи з
власних інтересів, вирішувати,
вступати їм у договірні відносини чи не
вступати.

По-друге, свобода договору
передбачає можливість вільного вибору
особою, яка бажає укласти договір,
майбутнього контрагента.

По-третє, свобода договору включає
можливість сторін вільно визначати
характер (вид, тип) договору, який вони
укладають. Це означає, що сторони за
своїм вибором мають право укладати як
договори, що передбачені цивільним
законодавством (тобто врегульовані
законодавством договірні форми), так і
такі, які хоч і не передбачені
цивільним законодавством, але не
суперечать його загальним засадам.

По-четверте, свобода договору
означає можливість сторін вільно
визначати умови (зміст) договору, який
вони укладають.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
«Про захист споживачів» (далі - Закон)
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Згідно ч.2, п.3 ч.3 ст.18
Закону України «Про захист споживачів»
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності,
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, зокрема, встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця.

Відповідно до ст. 628 ЦК України,
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 631 ЦК України передбачено,
що, строком договору є час, протягом
якого сторони можуть здійснити свої
права і виконати свої обов'язки
відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту
його укладення. Сторони можуть
встановити, що умови договору
застосовуються до відносин між ними,
які виникли до його укладення.

Так, частина 3 вищевказаної статті,
передбачає право сторін надати
договору зворотну силу, тобто поширити
дію його умов на відносини, що виникли
до моменту його укладання. Така
ситуація може мати місце тоді, коли
фактичні відносини між сторонами (щодо
передання майна, виконання робіт,
надання послуг) виникли раніше їх
юридичного оформлення.

Однак, до вказаних правовідносин
застосовуються загальні правила щодо
визначення і обчисленні строків, які
встановлюються главою 18 ЦК ( ст. ст. 251- 255
ЦК України).

Умовами договору 02 вересня 2011 року
передбачено, що на час укладення та
підписання договору всі роботи
відповідно до замовлень-нарядів
виконані та вказаний факт
підтверджується актами виконаних
робіт, однак до справи не долучено
жодного замовлення-наряду а також акту
виконаних робіт, в якому би містився
підпис відповідача щодо погодження з
видами та вартістю виконаних робіт.

Крім цього, як вбачається з умов
вказаного договору після його
укладення, жодного виду робіт щодо
ремонту належного відповідачу
автомобіля не передбачалося та
проведено не було.

В судовому засіданні суду
апеляційної інстанції ОСОБА_2 вказала,
що вона була вимушена підписати
вказаний договір, оскільки їй не
повертали автомобіль.

Судова колегія вважає, що вказаний
позов не підлягає задоволенню,
оскільки спірний договір, складений на
майбутнє, не може регулювати
правовідносини строк позовної
давності по яких сплинув.

Крім цього, позивачем по справі не
було надано належних доказів на
підтвердження того, що у 2008, 2009 році
вказані суми виконаних робіт ними було
відображено у бухгалтерському та
податковому обліку та на вказані суми
виконаних робіт ними було сплачено
податок на додану вартість, а також, що
вказані суми обліковуються у
дебіторській заборгованості. Крім
цього, відсутні данні, що позивач на 1
січня кожного року робив акти звірки з
ОСОБА_2 щодо наявної дебіторської
заборгованості.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків встановлених
ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар
доказування лежить на сторонах
цивільно-правового спору.

Згідно ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Обставини, які мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Проте суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що належні
доказина підтвердження заявлених
позовних вимог під час розгляду справи
не надані. Не надані такі докази і в
суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, є всі
підстави для скасування рішення суду
та ухвалення нового про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4;
313, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити.

Заочне рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
24 червня 2014 року скасувати та ухвалити
нове.

В задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
«Харків-авто» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення суми відмовити.

Рішення судової колегії набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: