Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 13 лютого 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 27 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» звернулось до суду з
указаним позовом, в якому просило
стягнути на свою користь з відповідача
заборгованість за кредитним договором
від 15 липня 2006 року у розмірі 16 140 грн 88
коп. та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 15
липня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого останній отримав кредит у
розмірі 763 грн 37 коп зі сплатою 24% на рік
за користування кредитом та кінцевим
терміном повернення до 16 липня 2007 року.
Зазначав, що ОСОБА_1 умови кредитного
договору належним чином не виконував,
внаслідок чого станом на 8 жовтня 2012
року утворилась заборгованість у
розмірі 16 140 грн 88 коп.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 13 лютого 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 27 листопада 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати та направити справу
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивач звернувся до суду з
позовом з пропуском строку позовної
давності.

Проте погодитись з таким висновком
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 15 липня 2006 року
між банком та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
останній отримав кредит у розмірі 763
грн 37 коп зі сплатою 24% на рік за
користування кредитом та кінцевим
терміном повернення до 16 липня 2007 року.

З матеріалів справи убачається, що
станом на 8 жовтня 2012 року утворилась
заборгованість у розмірі 16 140 грн 88 коп.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов᾽?язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов᾽?язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобовязання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК
України строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення, і
визначається він роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами, а не
посиланням на подію, яка має настати.
Вказівкою на подію, яка має неминуче
настати, визначається термін - певний
момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення (ч. 2 ст.
251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1
ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як убачається з матеріалів справи
відповідачем не було заявлено
клопотання про застосування судом
строків позовної давності відповідно
до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову,
послалися на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
згідно з яким позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується незалежно від
наявності сторони у спорі, та на п. 31
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернувши уваги на те, що в ній
роз'яснюється застосування судами ч. 13,
а не ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Разом з тим, у відповідності до
правової позиції, викладеній в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року №
6-126цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Висновок судів, у зв'язку з наведеним,
про застосування строку позовної
давності до позовних вимог,
ґрунтується на неправильному
застосуванні судами норм права,
оскільки законом саме на сторони
покладено обов'язок зробити заяву про
застосування строків позовної
давності.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи
спір, на вищевказане уваги не звернули,
у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України не встановили фактичних
обставин, не застосували до спірних
правовідносин закон, який підлягав
застосуванню, та дійшли до
передчасного висновку про
застосування строку позовної давності.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 13 лютого 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 27 листопада 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко