Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, треті особи: СГІРФО
Франківського РВ ЛМУ ГУМВС у
Львівській області, орган опіки та
піклування Франківської районної
адміністрації м. Львова, про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 25 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що їй на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1, у якій, крім
неї, зареєстровані її сестра ОСОБА_7 та
племінники ОСОБА_8 і ОСОБА_9 Оскільки
відповідачі зареєстровані у її
квартирі, але не проживають, позивач
просить визнати відповідачів такими,
що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з
реєстраційного обліку.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 10 липня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням по
АДРЕСА_1. У задоволенні решти позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 25 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення апеляційного суду
скасувати і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Судами встановлено, що згідно з
реєстраційним посвідченням № 078805 від 17
липня 2002 року, виданим Львівським
обласним державним комунальним бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки, квартира
АДРЕСА_1 належить на праві власності на
підставі договору дарування квартири
від 02 липня 2002 року. Окрім власника, в
указаній квартирі зареєстровані
сестра позивача - ОСОБА_7 та племінники:
ОСОБА_8, ОСОБА_9

Згідно з актом-обстеження, складеним
працівниками житлово-будівельного
кооперативу № 64 та мешканцями будинку
по АДРЕСА_1 відповідачі ОСОБА_7 і ОСОБА_8
в квартирі АДРЕСА_1 не проживають.

Відповідно до листа Галицької районної
адміністрації від 30 січня 2013 року №
31-292 та акта, складеного ЛКП
«Снопківське», вбачається, що ОСОБА_7,
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 проживають АДРЕСА_2.

Також судами встановлено, що ОСОБА_7
належить будинок по АДРЕСА_3, який
відповідно до акта обстеження житлових
умов від 22 листопада 2012 року є
придатним для проживання сім'ї ОСОБА_7

Місцевий суд частково задовольняючи
позовні вимоги дійшов висновку, що
відповідачі втратили право на
користування належним позивачу житлом
на підставі ст. 71 ЖК України та ст. 386 ЦК
України встановивши непроживання без
поважних причин відповідачів у цьому
житловому приміщенні понад шість
місяців.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
місцевий суд вирішив спір на підставі
ст. 71 ЖК України, яка не підлягає до
застосування щодо спірних
правовідносин.

З таким висновком апеляційного суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи участі у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
статей 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону.

Суд апеляційної інстанції не звернув
уваги, що обґрунтовуючи позовні вимоги
позивач посилалася як на норми
Житлового кодексу України, так і на
положення ст. 405 ЦК України та
наголошувала на тому, що відповідачі
лише зареєстровані у спірній квартирі,
але не проживають в ній.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

У ч. 1 ст. 61 ЦПК України зазначено, що
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідач не заперечувала та
визнавала зазначені у позовній заяві
обставини про непроживання у квартирі
АДРЕСА_1 з 1990 року.

Таким чином, апеляційний суд вказуючи
на неповноту встановлення місцевим
судом обставин справи, не звернув
уваги, що обставини на які посилалась
позивач визнані відповідачами і ними
не заперечувалось не проживання у
житловому приміщенні з 1990 року (понад 20
років).

Твердження апеляційного суду, що
місцевий суд не з'ясував причини
непроживання відповідачів у житловому
приміщенні та не звернув увагу на те, що
ОСОБА_7 зверталась із заявами про
наявність перешкод у користуванні цим
приміщенням (а.с. 121, 122) не заслуговують
на увагу, оскільки вказані докази суду
першої інстанції не надавалися, а були
подані під час апеляційного перегляду
справи. При цьому відповідно до ч. 2 ст.
303 ЦПК України апеляційний суд
досліджує нові докази, неподання яких
до суду першої інстанції було
зумовлено поважними причинами.

При наданні оцінки цим доказам, а саме
листам датованим листопадом і груднем
2012 року, апеляційний суд не перевірив
наявність поважних причин не подання
цих листів до місцевого суду.

Крім того, вказані листи як докази не є
допустимими в розумінні ст. 59 ЦПК
України, оскільки з їх змісту не можна
дійти однозначного висновку щодо
підстав звернення відповідача до
компетентних органів.

Обставини щодо непроживачння
відповідачів понад рік у спірному
приміщенні без поважних причин не
спростовані під час апеляційного
перегляду рішення місцевого суду, а та
обставина, що місцевий суд при
ухваленні рішення керувався
положеннями статей 71, 72 ЖК України,
замість ст. 405 ЦК України, положення
якої як підставу позову зазначено
позивачем, не може бути підставою для
скасування його рішення, оскільки не
змінює по суті законне і обґрунтоване
рішення місцевого суду про часткове
задоволення позову.

Рішення місцевого суду в частині
відмови у задоволенні позову не
оскаржується позивачем, тому
відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦК України не є
предметом касаційного оскарження.

На підставі вказаного, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції ухвалив законне і
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права, а тому
відповідно до ст. 339 ЦПК України рішення
апеляційного суду необхідно скасувати,
а рішення суду першої інстанції -
залишити в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 25 березня 2014 року
скасувати.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 10 липня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана