Справа № 456/5418/13-ц
Провадження № 2/456/244/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2014 р. Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Яніва Н. М.

при секретарі - Сунак Н. М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Стрий цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Любинцівської сільської ради
Стрийського району та ОСОБА_2 третя
особа Управління держземагенства у
Стрийському районі про визнання
недійсними державних актів на землю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
даним позовом та просить визнати
недійсними державні акти про право
власності на землю, а саме державний
акт від 23.03.1997р. виданий ОСОБА_1 та
державний акт про право приватної
власності на землю від 20.03.1997р., виданий
ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що 28.11.1996р.
виконкомом Любинцівської сільської
ради прийнято рішення № 54 про передачу
їй у приватну власність земельну
ділянку площею 0,21 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку.
Згідно цього рішення отримала у
приватну власність земельну ділянку
площею 0.21 га і її сусідка по подвір»ю
ОСОБА_2. У 1997р їй було видано державний
акт на право приватної власності на
землю, який, як недавно з»ясувалося
містить невірні дані. Цими невірними
даними є номер рішення, дата прийняття
рішення та площа земельної ділянки,
зокрема, номер рішення 45, а має бути 54,
дата прийняття 24.10.1996р., а має бути
28.11.1996р., площа 0,1996, а має бути 0,21 га.
Водночас з»ясувалося, що державний акт
ОСОБА_2 теж містить невірні дані. Згідно
з її державним актом, їй передали у
приватну власність 0,2612 га, хоча
відповідно до рішення № 54 від 28.11.1996р.
їй було передано 0,21 га. Номер та дата
рішення, зазначені у державному акті
теж не відповідають дійсності. Крім
того, розбіжності в державних актах
вбачаються не тільки у розмірах, але й у
встановленні меж ділянок, зокрема
ділянки поділені вздовж із
зарахуванням спільного заїзду у двір
та території двору на користь ОСОБА_2, а
не поділені поперек, як є фактично.
Заслуговує на увагу і той факт, що
сільський двір, його розміри та межі,
мали місце і до прийняття рішення про
передачу землі у приватну власність, що
підтверджується земельним паспортом,
який розпочато з квітня 1991р.. У вересні
2013р. вона звернулася до Любинцівської
сільської ради із заявою про
проведення обмірів земельної ділянки і
встановлення її правильних розмірів,
внаслідок чого встановлено, що дійсні
фактичні розміри земельних ділянок, її
та сусідки ОСОБА_2, не співпадають із
розмірами, зазначеними у державних
актах. Не погоджується з державними
актами і вважає їх незаконними та
такими, що порушують її права, оскільки
їх зміст суперечить рішенню органу
місцевого самоврядування.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала повністю, послалася
на обставини викладені в заяві, яку
просить задоволити, додатково
пояснила, що державний акт виданий у 1997
р. в сільській раді, в ньому невірно
зазначена площа земельної ділянки, а
саме 0,1996га., замість правильної 0,21га..
Також невірно вказано номер рішення
органу місцевого самоврядування, а
саме № 45 від 24.10.1996р., замість
правильного № 54 від 28.11.1996р.. З
відповідачкою ОСОБА_2 використовують
суміжні земельні ділянки, а також у
спільному користуванні мають частину
подвір»я, жодного спору, щодо
користування земельними ділянками в
них немає,

однак дані в державних актах, зокрема
відносно розміру земельної ділянки не
відповідають тим, що визначені в
рішенні сільської ради, а також тим
розмірам землі, яку вони фактично
займають.

Представник відповідача сільський
голова с. Любинці Семйоник Н.Б. у
судовому засіданні позов визнала
повністю, оскільки існують розбіжності
у розмірах земельних ділянок.

Представник відповідача ОСОБА_6 позов
визнала, в судовому засіданні
ствердила, що дійсно їхні сім»ї
використовують суміжні земельні
ділянки, спору щодо користування
землею в них немає, однак державні акти
складено невірно, а тому необхідно
виправити допущені помилки.

Представник третьої особи управління
держземагенства у Стрийському районі
Лесишин І.С. відносно позовних вимог
покладається на думку суду.

Заслухавши осіб які беруть участь у
справі, вивчивши матеріали даної
справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.11, ч.2 ст.31, ч.4 ст.174
ЦПК України у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову.
Визнання відповідачем позову не
суперечить закону, не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 14 Конституції
України землі є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

За змістом статей 78, 116 Земельного
кодексу України право власності на
землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них. Громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішеннями органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, що
передбачено ст. 126 ЗК України.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно рішення виконавчого комітету
Любинцівської сільської ради № 54 від
28.11.1996р. позивачу ОСОБА_1 та відповідачу
ОСОБА_2 передано у приватну власність
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування житлових будинків
площею по 0,21 га.

Окрім того, рішенням виконкому
Любинцівської сільської ради № 45 від
24.10.1996р. позивачу ОСОБА_1 передано у
власність земельну ділянку площею
0,21га, цим же рішенням відповідачу
ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею
0,26га..

На підставі даних рішень сторонам
видано державні акти на право
приватної власності на землю. Зокрема,
ОСОБА_1, видано державний акт серії
ІУ-ЛВ № 059305 від 20.03.1997 р., однак на
земельну ділянку площею 0,1996га. В свою
чергу ОСОБА_2, видано державний акт
серії ІУ-ЛВ № 059304 від 20.03.1997 р., на
земельну ділянку площею 0,2612 га..

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 Земельного
кодексу України (в редакції 1991р.) до
відання сільських Рад народних
депутатів у галузі регулювання
земельних відносин на їх території
належить надання земельних ділянок у
власність.

Згідно п. п. а, б ч. 1 ст. 12 ЗК
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить розпорядження
землями територіальних громад;
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно листа Любинцівської сільської
ради № 340 від 4.09.2013р. видно, що 27.08.2013р.
спеціалістом-землевпорядником були
проведені обміри земельних ділянок для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
виділених для ведення особистого
селянського господарства земельних
ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2. У результаті
переобмірів встановлено, що дійсно
фактичні розміри земельних ділянок не
співпадають з розмірами визначеними в
державних актах. Крім того у

вищевказаних державних актах не
вказано заїзду та подвір»я, які
фактично є спільному користуванні. В
зв»язку з цим запропоновано для
вирішення спору звернутись з позовом
до суду.

Відповідно до земельного паспорта
сільського двору, який розпочато в
квітні 1991р. та зареєстрований в
сільській раді, площа земельної
ділянки біля хати позивача становила
0,21 га.. Тобто так склалось історично.

Згідно схем-плану земельних ділянок
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який долучений до
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користуються спільним
заїздом, а також спільно
використовують частину подвір»я, однак
даний факт не відображено в державному
акті ОСОБА_1, а навпаки вказана спільна
земельна ділянка включена у власність
ОСОБА_2.

З довідок про земельне користування
вбачається, що ОСОБА_2 передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,20 га, а ОСОБА_1 земельну ділянку
площею 0,21га..

Згідно відомості обчислення площ
земельних ділянок, які передаються в
приватну власність та постійне
користування для ведення особистого
підсобного господарства ОСОБА_2, що
проживає у АДРЕСА_1 належить земельна
ділянка в межах села площею 0.2618га, а
ОСОБА_1, що проживає в АДРЕСА_2 належить
земельна ділянка в межах села площею
0.1996 га..

Отже як вбачається з змісту вище
перелічених документів, у кожному з
таких містяться різні відомості, а
саме, різні площі одних і тих же
земельних ділянок позивача та
відповідача, різні дати та номери
рішень органу місцевого
самоврядування, якими ці земельні
ділянки виділялись. Вподальшому до
державних актів на право приватної
власності на землю внесено невірні
дані.

Відповідно до ст. 391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ст.158 Земельного
Кодексу України виключно судом
вирішуються земельні спори з приводу
володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей.

Відповідно до ст. 59 ч. 10 ЗУ «Про
місцеве самоврядування в Україні» акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними у судовому порядку.

Закон України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" №19-52-ІV (набрав
чинності 03.08.2004 року) регулює відносини,
пов'язані з державною реєстрацією
речових прав на нерухоме майно всіх
форм власності, їх обмежень та
правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до ст. 27 п. 2 Закону України
«Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень»
державна реєстрація речових прав
скасовується в разі винесення судом
відповідного рішення.

Судом встановлено, що спірний
державний акт не відповідає вимогам
«Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право приватної
власності на землю, право колективної
власності на землю, право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) та договорів оренди
землі», затвердженої наказом
Держкомзему № 43 від 04.05.1999р. та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 04.06.1999р. за № 354/3647,(в редакції,
чинній на момент видачі вищевказаних
державних актів) державний акт на право
власності на земельну ділянку та
державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою
видається на підставі рішення Кабінету
Міністрів України, обласної, районної,
Київської і Севастопольської міських,
міської, селищної, сільської ради, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласної, районної Київської і
Севастопольської міських державних
адміністрацій. Однак в даному випадку
відомості визначені в державних актах
на землю не відповідають даними
визначеним в рішенні сільської ради.

Інструкція про порядок складання,
видачі, реєстрації та зберігання
державних актів на право власності на
землю не передбачає можливості
внесення змін у державний акт шляхом
його виправлення.

У відповідності до п.п. 8.1, 8.2
Тимчасового порядку ведення
державного реєстру земель,
затвердженого Наказом Держкомзему №174
від 02.07.2003 року та зареєстрованого
Міністерством юстиції України 25 липня
2003 року за №641/7962, з наступними змінами,
реєстраційний номер присвоюється
державному акту на право власності
на земельну ділянку в момент
здійснення його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 155 Земельного
кодексу України, у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним. А ст.152 ЗК
України, передбачено, що вимагати
усунення порушень свого права на землю
має власник земельної ділянки або
землекористувач.

З державних актів на права приватної
власності на землю та рішень
Любинцівської сільської ради № 54 та №
45 вбачається що розміри земельної
ділянки зазначені в цих документах
суперечать одне одному.

Згідно з постановою Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» судам підвідомчі
справи з приводу володіння,
користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Викладене свідчить про те, що в
спірні держані акти на право приватної
власності на землю внесені
недостовірні дані, а тому такі слід
визнати недійсними і їх державна
реєстрація підлягає скасуванню.

За таких обставин суд вважає, що
визнання відповідачем позову не
суперечить закону, не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб. Тому
суд вважає за можливе прийняти
визнання відповідачем позову, і
задоволити позовні вимоги позивача, в
повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серія ІV-ЛВ № 059305 від 20.03.1997 року,
виданий та зареєстрований
Любинцівською сільською радою
Стрийського району на ім»я ОСОБА_1.

Визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серія ІV-ЛВ № 059304 від 20.03.1997 року,
виданий та зареєстрований
Любинцівською сільською радою
Стрийського району на ім»я ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а у разі
якщо рішення було проголошено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н. М. Янів