У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи:
Червоноградська державна нотаріальна
контора Львівської області, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним, визнання права на ідеальну
частку в квартирі в порядку
спадкування за законом за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою представником -
ОСОБА_11, на рішення апеляційного суду
Львівської області від 20 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її син -
ОСОБА_12, який з 21 січня 1981 року
до 24 квітня 1999 року перебував з ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу 23
вересня 1996 року вони придбали квартиру
АДРЕСА_1, право власності на яку
оформлено на ОСОБА_4, яка 3 лютого 2004
року на підставі договору
купівлі-продажу відчужила її ОСОБА_5,
начебто з письмової згоди ОСОБА_12
Позивач вважала, що син не міг надати
такої згоди, оскільки з 2002 року
знаходився на диспансерному обліку в
наркокабінеті Червоноградської
центральної міської лікарні з приводу
розладів психіки та поведінки
внаслідок вживання алкоголю,
алкогольного психозу. З початку
2003 року він страждав психічним
захворюванням у формі параноїдальної
шизофренії, у зв'язку з чим у 2003 році був
визнаний інвалідом ІІІ групи з
психічного захворювання. Згідно з
висновком судово-психіатричної
експертизи, яка призначалася у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11 про
визнання заповіту недійсним, ОСОБА_12 на
момент складання заповіту - 14 червня
2004 року, не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.
Таким чином, під час написання заяви
від 3 лютого 2004 року про надання згоди
на відчуження квартири АДРЕСА_1 він
також не міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 3 лютого
2004 року та визнати за нею право
власності на 1/6 частку спірної квартири
в порядку спадкування після смерті
сина.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 20 грудня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено. Договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 3 лютого 2004 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнано недійсним.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6
частку квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті її сина -
ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 20 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано,
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено за
пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_11, просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що на момент
підписання згоди на відчуження
квартири ОСОБА_12 не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, що встановлено висновком
експертизи, тому відповідно до вимог
ст. 225 ЦК України оспорений правочин є
недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що ОСОБА_3 звернулася до суду з
пропуском строку позовної давності, з
відповідним клопотанням про визнання
поважною причини пропуску позовної
давності, або ж про вказівку на іншу
дату, коли вона дізналася про порушення
свого права, позивач не зверталася.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_12, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року є сином ОСОБА_3
ОСОБА_12 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4 у період з 21 січня 1981
року до 24 квітня 1999 року, від якого у них
народилися двоє дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8
У період шлюбу 23 вересня 1996 року ОСОБА_12
та ОСОБА_4 придбали на підставі
договору купівлі-продажу квартиру
АДРЕСА_1, право власності на яку
оформлено на ОСОБА_4, яка 3 лютого 2004
року на підставі договору
купівлі-продажу продала її ОСОБА_5

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 1 квітня 2010
року складений ОСОБА_12 заповіт від 14
червня 2004 року визнано недійсним з тих
підстав, що в момент його складання
заповідач не розумів значення своїх
дій та не міг керувати ними, про що є
відповідні висновки експертиз.

Так, про те, що в момент надання
письмової згоди на відчуження квартири
ОСОБА_12 міг перебувати в такому стані,
що не розумів значення своїх дій і не
міг керувати ними, ОСОБА_3 стало відомо
в процесі розгляду іншої справи про
визнання недійсним заповіту,
складеного ОСОБА_12 менш як за пів року
після укладення оспорюваного договору
купівлі-продажу, з цієї ж підстави.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212
- 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на
зазначені вище положення закону уваги
та на доводи позивача уваги не звернув,
не встановив фактичних обставин
справи, не застосував до спірних
правовідносин закон, який підлягав
застосуванню та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову за пропуском строку позовної
давності, не вказавши при цьому від
якого дня (факту) починається перебіг
строку позовної давності для позивача
та обмежившись лише формальним
посиланням на твердження відповідачів,
що такий строк розпочався з 3 лютого 2004
року - з моменту укладення спірного
договору та надання ОСОБА_12
відповідної згоди на його укладення.

Разом з тим, не визначивши дня, з якого,
на його думку, почався перебіг строку
позовної давності, апеляційний суд не
міг визначити кінцевий строк для
звернення позивача до суду та прийти до
правильного висновку щодо пропуску чи
не пропуску строку позовної давності.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_11, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 20 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська