Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Відкритого акціонерного товариства
Національної акціонерної страхової
компанії «Оранта», Державного
комплексу соціальної реабілітації
дітей-інвалідів про відшкодування
шкоди,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ВАТ НАСК «Оранта», Державного
комплексу соціальної реабілітації
дітей-інвалідів про відшкодування
шкоди, посилаючись на те, що 11 вересня
2012 року ОСОБА_2, керуючи автобусом марки
«HYUNDAI AERO», державний номерний знак
НОМЕР_1, рухаючись по вул. Чигріна в м.
Миколаєві, допустив виїзд за межі
проїзної частини дороги та зіткнення
із припаркованим автомобілем марки
«BMW», державний номерний знак НОМЕР_2,
що належить йому на праві власності.

Власником автобуса «HYUNDAI AERO» є
Державний комплекс соціальної
реабілітації дітей-інвалідів,
цивільно-правова відповідальність
якого застрахована ВАТ НАСК «Оранта».

ОСОБА_2 знаходився при виконанні
трудових обов'язків та являвся
працівником вказаного підприємства.

Внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди належний йому автомобіль
отримав механічні ушкодження.

Відповідно до висновку експерта
вартість майнових збитків, завданих
пошкодженням транспортного засобу
становить 117 786 грн 53 коп.

Крім цього, позивач зазначав, що
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди йому спричинена моральна
шкода, компенсацію якої він оцінив в 10
тис. грн.

Посилаючись на наведене, позивач
просив стягнути з ВАТ НАСК «Оранта» 50
тис. грн страхового відшкодування в
межах ліміту відповідальності
страховика, 893 грн 20 коп. судових витрат,
а також 382 грн 05 коп. витрат зі сплати
послуг евакуатора за транспортування
його пошкодженого автомобіля.

У зв'язку з недостатністю страхового
відшкодування для повного
відшкодування завданої майнової шкоди
позивач просив стягнути із Державного
комплексу соціальної реабілітації
дітей-інвалідів різницю між фактичним
розміром шкоди і страховою виплатою в
розмірі 67 786 грн 43 коп.

Також просив стягнути з Державного
комплексу соціальної реабілітації
дітей-інвалідів 10 тис. грн в рахунок
відшкодування моральної шкоди, 1 210 грн
92 коп. судових витрат та 517 грн 95 коп.,
сплачених ним за послуги евакуатора.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 09 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 01 вересня 2014 року, позов
задоволено частково.

Стягнуто з ВАТ НАСК «Оранта» на користь
ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 50
тис. грн.

Стягнуто з Державного комплексу
соціальної реабілітації
дітей-інвалідів на користь ОСОБА_1
майнову шкоду в розмірі 65 795 грн 69 коп.

У решті позову відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі Державний
комплекс соціальної реабілітації
дітей-інвалідів просить зазначені
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд,
задовольняючи позов частково, зазначав
наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана майну фізичної особи,
відшкодовується особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Як вбачається із матеріалів справи, на
момент дорожньо-транспортної пригоди
цивільна відповідальність Державного
комплексу соціальної реабілітації
дітей-інвалідів була застрахована ВАТ
НАСК «Оранта», а застрахованим
транспортним засобом був автобус марки
«HYUNDAI AERO», державний номерний знак
НОМЕР_1.

Обов'язковий ліміт відповідальності
страховика за шкоду, заподіяну майну,
склав 50 тис. грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
ОСОБА_1 просив стягнути з Державного
комплексу соціальної реабілітації
дітей-інвалідів 67 786 грн 43 коп., що
становить різницю між фактичним
розміром шкоди і страховою виплатою.

Оскільки заподіяна позивачу шкода в
розмірі 117 786 грн 53 коп. є більшою, ніж
встановлений полісом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів ліміт
відповідальності, суд правильно поклав
обов'язок з відшкодування різниці між
фактичним розміром шкоди і страховою
виплатою на власника джерела
підвищеної небезпеки, яким є Державний
комплекс соціальної реабілітації
дітей-інвалідів. Доводи останнього про
те, що шкоду завдано позивачу не з вини
водія ОСОБА_2, а через наявність дій
непереборної сили, суд вважав
помилковими.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України
особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

За змістом зазначеної норми закону до
підстав звільнення від
відповідальності володільця джерела
підвищеної небезпеки належать
заподіяння шкоди внаслідок: а)
непереборної сили; б) умислу
потерпілого.

Поняття непереборної сили міститься у
ч. 1 ст. 263 ЦК України, відповідно до якої
непереборною силою визнається
надзвичайна або невідворотна за даних
умов подія. Наявність умислу
потерпілого означає свідоме бажання
потерпілого отримати шкоду завдяки
джерелу підвищеної небезпеки. Інші
загальні підстави звільнення особи від
відповідальності за завдану шкоду, в
тому числі відсутність вини завдавача
шкоди, не застосовуються, якщо шкоду
завдано джерелом підвищеної небезпеки.

Отже, відповідальність володільця
джерела підвищеної небезпеки настає
незалежно від його вини.

Випадкова обставина, яка сталася з
водієм ОСОБА_2 не відноситься до
випадків непереборної сили, а доказів,
які свідчили б, що шкода була заподіяна
внаслідок умислу ОСОБА_1, судом не
встановлено.

Сам по собі факт відсутності складу
злочину в діях ОСОБА_2 не може бути
підставою для звільнення від цивільної
відповідальності в даному випадку.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що зазначені судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права;
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного комплексу
соціальної реабілітації
дітей-інвалідів відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 09 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 01 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель