Номер провадження: 22-ц/785/8270/14
Головуючий у першій інстанції Тюмін О.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка
І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Кілійського районного суду
Одеської області від 17 липня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа Кілійська районна
державна адміністрація - «Про
визначення місця проживання дитини», -

ВСТАНОВИЛА:

20.05.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із
зазначеним позовом, по якому просив
визначити місце проживання
малолітньої доньки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - позивачем.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилався на те, що спільне
проживання з відповідачем було
припинено після того, як відповідач
24.12.2013 року поїхала до м. Харкова до
своїх родичів на кілька днів, але
повернулася не 28.12.2013 року, як було
домовлено, а тільки 02.01.2014 року. Потім,
відповідач знову поїхала на кілька
тижнів, без відома позивача забрала з
собою дитину. Після розірвання шлюбу
відповідач з дочкою проживає у своїх
батьків. Позивач вважає, що він може
забезпечити краші умови для виховання
малолітньої дочки, оскільки він має
постійне місце роботи, заробітну плату,
має постійне місце проживання -
житловий будинок, який належить його
бабусі. Відповідач, на думку позивача,
не зможе забезпечити належні умови для
виховання малолітньої дитини, оскільки
не має доходу та власного житла.

Позивач та представник позивача позов
підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач та представник відповідача
позов не визнали, заперечували проти
його задоволення.

Представник третьої особи -
Кілійської РДА вважає позов таким, що
не підлягає задоволенню.

Рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від 17.07.2014 року позов
ОСОБА_2 залишений без задоволення.

31.07.2014 року ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить рішення районного суду
скасувати, ухвалити у справі нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення
районним судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини по справі.

З 10.06.2011 року позивач ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_4

З кінця січня 2014 року сторони припинили
спільне проживання та у подальшому
шлюб між сторонами був розірваний за
рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від 03.04.2014 року.

Кілійською районною державною
адміністрацією наданий висновок про
доцільність проживання малолітньої
ОСОБА_4 з її матір'ю - відповідачем
ОСОБА_3

Відповідно до ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Згідно ст. 151 СК України батьки мають
переважне право перед іншими особами
на особисте виховання дитини, мають
право залучати до виховання дитини
інших осіб, передавати її на виховання
фізичним та юридичним особам.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла 10
років, визначається за згодою батьків.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та
батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Колегія суддів звертає увагу, що під
час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган
опіки та піклування або суд не можуть
передати дитину для проживання з тим із
батьків, хто не має самостійного
доходу, зловживає спиртними напоями
або наркотичними засобами, своєю
аморальною поведінкою може зашкодити
розвиткові дитини.

Як було встановлено під час розгляду
справи - сторони по справі - батько та
мати дитини характеризуються
позитивно, мають задовільні житлові
умови, що підтверджується
характеристиками, актами обстеження
житлового-побутових умов, висновком
органу опіки та піклування.

ОСОБА_2 - батько дитини має постійний
дохід, працюючи пожежним-рятувальником
23-ої державної пожежно-рятувальної
частини 3-го державного
пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС
України в Одеській області.

ОСОБА_3 - мати дитини знаходиться на
обліку в управлінні соціального
захисту населення Кілійської РДА та
отримує допомогу по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку на
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач та дитина проживають з
батьками відповідача, які мають добрі
житлові умови для проживання
малолітньої дитини, працюють, у зв'язку
з чим мають можливість надавати їм
матеріальну допомогу.

З матеріалів справи також вбачається,
що відповідач - мати дитини ОСОБА_3 не
знаходиться на обліку в психіатричному
кабінеті, а також в наркологічному
кабінеті Кілійської ЦРЛ.

Крім того, орган опіки та піклування
надав висновок про доцільність
проживання малолітньої дитини з
матір'ю.

Відповідно до принципу № 6 Декларації
Прав дитини, прийнятої 20.11.1959 року
Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної
Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина для
повного та гармонійного розвитку його
особистості потребує любові та
розуміння. Вона повинна, коли це
можливо, знаходитись на піклуванні та
під відповідальністю своїх батьків і у
всякому випадку в атмосфері любові і
моральної і матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім випадків, коли наявні
виключні обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком
районного суду про те, що судом не було
встановлено жодних виключних обставин,
які б вказували на необхідність
розлучення малолітньої дитини, яка не
досягла трирічного віку, з її матір'ю -
відповідачем, у зв'язку з чим позовні
вимоги позивача є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З матеріалів цивільної справи не
вбачається, що позивачем по справі були
надані належні допустимі письмові
докази на підтвердження доводів та
позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача є недоведеними
та непідтвердженими, у зв'язку з чим
неспроможними та такими, що не
спростовують висновків суду, не маючи
підстав та доведеності для задоволення
позову.

Висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам норм права, на які
посилається суд під час розгляду
справи і фактичним обставинам по
справі, а також підтверджується
зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кілійського районного суду
Одеської області від 17 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

29.10.2014 року
м. Одеса