22-ц/775/1493/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Хараджа О.О.
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к
р а ї н и

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Баркової Л.Л., Сорока Г.П.,

при секретарі
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 17 вересня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
сум індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И
Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча»,
уточнивши в подальшому редакцію
позовних вимог, що зводяться до
стягнення індексації заробітної плати
та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати,
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку при звільненні. Посилався
на те, що перебував з 22.07.1997р. по 04.08.2008р.
у трудових відносинах з відповідачем,
який при виплаті заробітної плати не
проводив передбачену діючим
законодавством індексацію заробітної
плати, внаслідок чого порушено його
право на оплату праці, що має бути
відновлене шляхом стягнення з ПАТ «ММК
ім. Ілліча» суми індексації та
компенсації за період з березня 2003р. по
04 серпня 2008р. в сумі 11160,45грн.,
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку при звільненні за період з
серпня 2008р. по теперішній час в розмірі
100500грн.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
17 вересня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
індексацію заробітної плати з
компенсацією заборгованості за період
з березня 2003р. по липень 2006р. включно в
сумі 1070,60грн., з утриманням з вказаної
суми при виплаті передбачених законом
податків та обов'язкових платежів, а
також середній заробіток за час
затримки у розрахунку при звільненні в
розмірі 3000грн. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Стягнуто з
ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави
судовий збір.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення змінити, вимагаючи
стягнення повної суми невиплаченої
індексації заробітної плати з
компенсацією та середнього заробітку
за час затримки у остаточному
розрахунку при звільненні, що заявлені
у змісті позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_1, який підтримав доводи скарги,
заперечення проти скарги представника
ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Новгородської
В.В., дослідивши письмові матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, з таких
підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, з 22.07.1997р. по 04.08.2008р.
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах
із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці.

На час звільнення позивача, коли він
був присутній на роботі, повний
розрахунок з ним проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації заробітної плати в сумі
527,04грн. та компенсації втрати частини
доходів у зв'язку з затримкою її
виплати в сумі 543,56грн., а всього
1070,60грн., нарахованих за період з
березня 2003 року по липень 2006 року
(включно). До дня ухвалення рішення
вказана сума позивачеві не виплачена.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції стягнув індексацію із
компенсацією, зваживши на розрахунок
підприємства. Виходячи з положень ч. 2
ст. 117 КЗпП України і наявності між
сторонами спору щодо розміру
заборгованості, невиконання вимог
позивача роботодавцем до вирішення
спору в суді, суд частково стягнув
середній заробіток за час затримки у
розрахунку при звільненні, виходячи з
принципу розумності, справедливості та
співмірності задоволення позовних
вимог по основній вимозі щодо
індексації і компенсації.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
індексацію грошових доходів громадян»
від 03.07.1991р. № 1282-XII: індексація
грошових доходів населення -
встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг.

Індексація заробітної плати
здійснюється на підставі Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» та Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 року № 1078, що дає
можливість частково або повністю
відшкодувати подорожчання споживачів
товарів та послуг. Об'єктом індексації
грошових доходів населення є оплата
праці як грошовий дохід громадян,
одержаний ними в гривнях на території
України і який не має разового
характеру.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» підприємства, установи і
організації всіх форм власності та
господарювання здійснюють компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати, у тому числі з вини
власника або уповноваженого ним органу
(особи).

Статтею 2 цього ж Закону передбачено, що
компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати (далі - компенсація)
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності цим Законом. Під доходами у
цьому Законі слід розуміти грошові
доходи громадян, які вони одержують на
території України і які не мають
разового характеру: пенсії; соціальні
виплати; стипендії; заробітна плата
(грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст. 3 Закону компенсації
обчислюється шляхом множення суми
нарахованого, але не виплаченого
громадянину доходу за відповідний
місяць (після утримання податків і
обов'язкових платежів) на індекс
інфляції в період невиплати доходу
(інфляція місяця, за який виплачується
доход, до уваги не береться.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнений з
роботи 04.08.2008р., що є останнім днем його
роботи, що не оспорювалось сторонами.

На час звільнення позивача повний
розрахунок з ним проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації та компенсації за період
березень 2003р.-липень 2006р. (включно) в
розмірі 1070,60грн.

Наявність факту порушення трудового
законодавства в частині невиплати
позивачу індексації заробітної плати
підтверджується зведеним відповідачем
розрахунком сум індексації заробітної
плати та компенсації у зв'язку з
порушенням строків їх виплати, що
складається із суми індексації -
527,04грн. і компенсації за несвоєчасну
виплату - 543,56грн.

Доводи апеляційної скарги позивача
щодо необхідності надання переваги
його розрахунку не є слушними, оскільки
такий розрахунок (а.с. 25) вчинений
шляхом простого перемноження індексів
інфляції за спірний період, без
визначення і виключення базових
місяців, в тому числі тих, в яких
підвищувалась заробітна плата
позивача, за які не здійснюється
розрахунок індексу споживчих цін
наростаючим підсумком. Тобто такий
розрахунок не узгоджується із вимогами
Закону № 1282-XII і положеннями
вищевказаної постанови Кабінету
Міністрів України №1078.

Разом з тим, на підтвердження вчиненого
підприємством розрахунку до суду
апеляційної інстанції надано
розрахункові листи позивача за спірний
період і відомості про врахування
базових місяців, в яких відбувалось
підвищення його заробітної плати, на що
зосереджував свою увагу в апеляційній
скарзі і позивач. Тож, при обчисленні
невиплаченої індексації заробітної
плати були враховані необхідні
складові. Вірність цього розрахунку не
спростована позивачем із
застосуванням експертно-економічних
заходів як в суді першої інстанції, так
і в апеляційному суді.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної
норми: при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку в розмірі 100500грн.
за період з 05.08.2008р. по 17.09.2014р., що
становить 1536 робочих днів.
Середньоденна заробітна плата
позивача на момент його звільнення
становиться 126,40грн.

У відповідності з п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24.12.1999р. з подальшими змінами,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як з'ясовано в ході апеляційного
перегляду справи, суд дійшов вірного
висновку про наявність підстав для
застосування відповідальності за ст. 117
КЗпП щодо роботодавця зі стягненням з
останнього на користь працівника
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку при звільненні. При цьому
було враховано такі ознаки виниклого
спору між сторонами щодо розміру
заборгованості, як невиконання
відповідачем в позасудовому порядку
вимог з повного розрахунку із
звільненим працівником, в тому числі
виплати індексації заробітної плати за
спірний період і її компенсації за
порушення строків виплати, та
з'ясування розміру належних сум
індексації лише під час судового
розгляду справи, а також неузгоджена
позиція сторін щодо розміру цієї
індексації у розрахунку підприємства і
змісті уточненої редакції позовної
заяви ОСОБА_1

Визначаючи частковий розмір
стягуваної суми по цій позиції - 3000грн.,
суд врахував частковість задоволення
позовних вимог про стягнення основної
позовної суми - індексації заробітної
плати і грошової компенсації щодо неї,
на яку позивач мав право (1070,60грн.);
частку, яку вона становила у заявлених
вимогах - 0,95% (1070,60грн.х100%:111660,45грн.);
істотність цієї частки порівняно із
середнім заробітком, обчисленим за
спірний період 05.08.2008р.-17.09.2014р. - 0,55%
(1070,60грн.х100%:194150,40грн.); тривалість часу
(понад 5 років), протягом якого за
отриманням недоплаченої суми не
звертався позивач, що фактично і
визначило розмір суми середнього
заробітку, стягнення якого вимагав
позивач.

Наведене дає підстави колегії суддів
вважати оскаржуване рішення таким, що
грунтується на принципі співмірності
із задоволеними сумами, що відповідає
положенням п. 20 вищенаведеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 13 і узгоджується із
правовими позиціями Верховного Суду
України, викладеними у постановах від
24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11,
16.01.2012р. № 6-54цс11.

Тож, доводи апеляційної скарги
позивача щодо звільнення відповідача
від передбаченої трудовим
законодавством відповідальності
шляхом зменшення розміру середнього
заробітку є помилковими.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України,
дійшов обґрунтованого висновку про
частковість задоволення вимог щодо
стягнення індексації заробітної плати
з компенсацією, середнього заробітку
за час затримки у розрахунку при
звільненні.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачем не надано.

Порушень норм процесуального права,
які б могли призвести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивача
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
17 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді