Справа № 369/6691/14-ц
провадження №2/369/2924/14
РІШЕННЯ

Іменем України

22.09.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
Управління Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області про визнання недійсним
договору дарування, визнання недійсною
реєстрації державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку, визнання недійсним державного
акту на право приватної власності на
земельну ділянку, та скасування його , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
даним позовом, посилаючись на те, що в
січні - лютому 2014 року, він втратив
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :03:001:0053, яка
розташована по АДРЕСА_1 Тарасівської
сільської ради, Києво-Святошинського
району, Київській області, з цільовим
призначенням для ведення особистого
селянського господарства.Право
власності на спірну земельну ділянку,
він набув від свого діда ОСОБА_3, згідно
договору дарування від 27.06.2008.

В лютому місяці 2014 року, при зверненні
до Управління Держземагенства у
Києво-Святошинському районі, він
дізнався, що на дану земельну ділянку з
одним і тим же, кадастровим номером
існує два акти.

Йому стало відомо, що власником її є
відповідач, який набув право власності
на земельну ділянку згідно договору
дарування від 28.10.2010. Дарувальником
виступив ОСОБА_3, його дід, а документом,
який посвідчував право власності, став
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку серія КВ
№ 106671, який на той час вважався
втраченим, та виготовлений на цей акт
новий дублікат.

Вказує, що державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку серія КВ№ 106671 виданий на ім'я
ОСОБА_3, не був втрачений, а викрадений,
для вчинення незаконного правочину та
заволодіння чужим майном.

Відповідач подав заяву до
Тарасівської сільської ради та отримав
рішення «Про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
зміни використання земельної ділянки
площею 0,1517 для ведення особистого
селянського господарства на
будівництво та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель» від 22.06.2012.

Тому просив визнати недійсним договір
дарування від 28.10.2010 зареєстрованого за
№ 1-1977 державним нотаріусом 1-ї
Київської обласної державної
нотаріальної контори Золотухіною О. М.
Визнати недійсною реєстрацію
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку
проведену Управлінням Держземагенства
у Києво-Святошинському районі,
Київської області зареєстрованого
державного акт серія КВ № 106671 у
поземельній книзі 29.03.2012 за №
002. Визнати недійсним
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку серії КВ
№ 106671, та скасувати його.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав.

Відповідач позов не визнав, оскільки
право власності на земельну ділянку
він набув на законних підставах, на
даний час він не є власником земельної
ділянки.

Третя особа в судове засідання не
з»явилась, про день слухання справи
повідомлена належним чином.

Суд, вислухавши осіб, які приймають
участь у розгляді справи, вивчивши
матеріали справи, в позові відмовляє з
наступних підстав:

Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції
України земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією, іншими
законодавчими актами України.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» до виключної
компетенції міських рад віднесено
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою.

Отже, саме власнику землі, належать
повноваження щодо усунення порушень
його прав на землю у порядку,
передбаченому ст.212 Земельного кодексу
України.

Оскільки позивач не має повноважень як
власника чи землекористувача
земельної ділянки, то й відсутні права
, які підлягають захисту.

Як стверджував представник позивача в
судовому засіданні, позивач набув
право власності на спірну земельну
ділянку згідно договору дарування від
27.06.2008 р., якій укладений на підставі
державного акту серії ЯЖ №424430
«дублікат» на право власності на
земельну ділянку, виданого
Тарасівською сільською радою 23.06.2008 р.
замість державного акту серії КВ №106671
від 10.02.2004 р. №2229.

Але у відповідності до п. 4.1 договору
дарування , договір дарування
земельної ділянки є підставою для
видачі державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку та його державної реєстрації .
Право власності на земельну ділянку
виникає з моменту прийняття дарунку
та одержання Державного акту на право
приватної власності на землю і його
державної реєстрації.

В підтвердження позовних вимог,
представник позивача посилався на те,
що державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку серія КВ
№ 106671 був втраченим, про що є об»ява у
газеті, але після цієї втрати був
виготовлений новий дублікат, на
підставі якого між ОСОБА_3 та позивачем
укладено договір дарування спірної
земельної ділянки, але позивач не
скористався своїм правом , у порушення
п. 4.1 договору не посвідчив своє право
на спірну земельну ділянку у
встановленому законом порядку.

Також посилання його на те, що
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку серія
КВ№ 106671 виданий на ім'я ОСОБА_3, був
викрадений, для вчинення незаконного
правочину, не ґрунтуються на будь-яких
доказах.

Судом встановлено, що 28.10.2010 між
відповідачем та ОСОБА_3 було укладено
договір дарування земельної ділянки
площею 0,1517 га, що знаходиться в селі
Нове Києво-Святошинського району
Київської області, по АДРЕСА_1, який
посвідчений державним нотаріусом
Першої Київської обласної державної
нотаріальної контори Золотухіною О. М.,
зареєстрований в реєстрі за №1-1977, а
також зареєстрований Тарасівською
сільською радою від 03.11.2010. Договір
дарування між ОСОБА_3 та відповідачем
було укладено на підставі державного
акту на право власності на спірну
земельну ділянку серії КВ №106671,
виданого Тарасівською сільською радою
Києво-Святошинського району Київської
області 10.02.2004 на підставі рішення 9
сесії 24 скликання виконкому сільради
від 06.12.2003 зареєстрований в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №2229.

В пункті 7 договору вказано, що
«дарувальник свідчить, що земельна
ділянка є його особистою приватною
власністю, стверджує, що земельна
ділянка: на момент його укладення
нікому іншому не продана, не
подарована, у найом (оренду) не здана, не
відчужена іншим способом, згідно з
витягом з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
29019420 від 28.10.2010 , виданим Першою
Київською обласною державною
нотаріальною конторою, під забороною
відчуження (арештом) не перебуває, що
договір не укладається під впливом
тяжкої для Дарувальника обставини.

Тобто, нотаріусом у встановленому
законом порядку було здійснено
відмітку про перехід до відповідача
права власності на земельну ділянку на
підставі договору дарування земельної
ділянки; на державному акті
проставлено відмітку про реєстрацію в
Поземельній книзі від 29.03.2012 р. за
реєстровим №002.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 125 Земельного
кодексу України (в редакції на момент
видачі позивачу дублікату державного
акта на право власності на земельну
ділянку) право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу
України від (в редакції на момент
видачі дублікату державного акта на
право власності на Земельну ділянку)
право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами.

У відповідності до ст. З ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, а також
твердження представника позивача ним
не обґрунтовано та не надано жодних
доказів, які б вказували на правові
підстави для задоволення позовних
вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції
України кожний має право володіти,
користуватись і розпоряджатись своєю
власністю.

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
нравочинів.

В даному випадку відповідач набув
право власності на спірну земельну
ділянку на законних підставах на
підставі договору дарування та отримав
державний акт в установленому законом
порядку.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачає, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Ст.15 Цивільного кодексу України
передбачає, що кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Позивачем не вказано, підстав позову, а
саме - які саме права позивача були
порушені в зв'язку із чим, користувача
або власника, яким чином відповідач,
порушив його право. Позивач не надав
правовстановлюючих документів на
спірну земельну ділянку, що суперечить
чинному законодавству України.

Враховуючи положення ЗК України щодо
набуття фізичними особами права
власності земельною ділянкою, право
власності спірною земельною ділянкою
в позивача відсутнє, а тому відсутній
факт порушення таких прав позивача.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Так ч.2 ст.203 ЦК України передбачено, що
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності, а частина третя цієї
статті передбачає, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.. 215 ЦК України,
встановлює недійсність правочину -
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Наполягаючи на позовних вимогах
позивача, представник позивача
посилається на те, що Управління
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі, Київської
області порушила вимоги п. 3.9
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі Управління
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі, Київської
області зареєструвала державний акт
серія КВ № 106671 у поземельній книзі
29.03.2012 року за № 002, але що
саме порушила третя особа, і яким чином
ці вимоги стосуються відповідача
ОСОБА_2 в судовому засіданні не
доведено.

Суд вважає, що позивач не набув такого
права на підставі якого можна вимагати
усунення перешкод в користування
земельною ділянкою шляхом визнання
недійсним договору дарування
земельної ділянки та визнання
недійсним державного акту та
реєстрації державного акту на право
власності на земельну ділянку.

Тому суд вважає, що у діях відповідача
відсутні протиправність дій , та
причинний зв»язок з можливим
порушенням прав та законних інтересів
позивача, про що зазначено вище.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до постанови Верховного
Суду України від 22 листопада 2010 року №
3-27гс10 обов'язковою умовою фактичного
використання земельної ділянки є
наявність в особи, що ї використовує,
правовстановлюючих документів на цю
земельну ділянку, а відсутність в неї
таких документів є самовільним
зайняттям земельної ділянки.

Державного акту або іншого
передбаченого законодавством
правовстановлюючого документу, який
підтверджує право власності на
земельну ділянку або право постійного
користування позивачем, також
представником його суду не надано.

Ст. 211 ЗК України стосується захисту
порушення права на земельну ділянку.
Для звернення за захистом певного
права необхідно належними доказами
навести наявність у позивача такого
права. Належних доказів про наявність
права не надано.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Представник позивачки не довів тих
обставин на які посилався як на
підставу позовних вимог, не надав
докази в обґрунтування позовних вимог,
не спростував тих обставин на які
посилається відповідач в
обґрунтування своїх заперечень, що є
його обов»язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК
України . При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу ,
роз»яснював представнику позивача
його права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст..ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст..ст. . 202, 203, 321, 328 , 373 ЦК України,
ст..ст.116, 125, 126, 152 ЗК України Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
Управління Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області про визнання недійсним
договору дарування, визнання недійсною
реєстрації державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку, визнання недійсним державного
акту на право приватної власності на
земельну ділянку, та скасування його,
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя: