Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/855/14-ц
Провадження №: 2/332/683/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 р. Заводський районний суд
м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді
Мєркулової Л.О.,

при секретарі -
Худайбердієвій Н.А.,

з участю прокурора -
Джаваги А.В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Державної казначейської служби
України, ГУМВС у Запорізькій області
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди.

У своєму позові позивач вказав, що 27.2.2004
року він був затриманий Заводським РВ
ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій
області в порядку ст. 115 КПК України у
зв'язку з порушенням відносно нього
кримінальної справі за ч.3 ст.191 КК
України і йому обраний запобіжний
захід - тримання під вартою.

Вироком Заводського районного суду
міста Запоріжжя від 11.10.2005 року
позивача за ч.3 ст.191 КК України
виправдано й звільнено з під варти.

05.03.2009 року його дії досудовим
слідством перекваліфіковані з ч.3 ст.191
КК України на ч.2 ст. 185 КК України.

16.03.2009 року кримінальна справа стосовно
нього закрита на підставі ч.2 ст.213 КПК
України за недоведеністю участі в
скоєні злочину.

У зв'язку з незаконним притягненням до
кримінальної відповідальності і
незаконним перебуванням під вартою з
27.2.2004 року по 11.10.2005 року - 1 рік 7 місяців
і 14 днів (592 дні) йому було спричинено
моральну й матеріальну шкоду, яка
складається з наступного.

До арешту він працював у залізничному
цеху ВАТ «Запоріжсталь» і не отримана
за період перебування під вартою його
заробітна плата становить 39200,39 грн.

Під час перебування в СІЗО від батьків
він отримав передач на суму 20560 грн.: з
березня по грудень 2004 року в сумі 10282
грн., з січня по жовтень 2005 року - 10278 грн.

Окрім того, під час перебування в СІЗО
погіршився стан його здоров'я у зв'язку
з чим він витратив на лікування 2947,46
грн.

Разом, матеріальна шкода, яка завдана
позивачу, складає 62 707,85 грн.

Крім того, під час перебування під
вартою і після звільнення він зазнав
моральних страждань, які виразились в
необхідності захищатися від висунутих
обвинувачень, що принижувало його
людську гідність, доставляючи
постійний дискомфорт, вимагало
додаткових зусиль для організації
життя після звільнення. Перебування в
СІЗО і зазнані моральні страждання
відобразилися на його здоров'ї, яке
погіршилося.

Завдану моральну шкоду оцінює в 5 000 000
грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
і просили стягнути на відшкодування
моральної шкоди 5 000 000 грн. та на
відшкодування матеріальної шкоди - 62
707,85 грн.

Представник відповідача - Головного
управління Державної казначейської
служби України в судовому засіданні
позов не визнала і надала суду письмові
заперечення, в яких вказала, що
позивачем не надано доказів
заподіяння йому страждань, доказу
втрати місяця роботи а також позивачем
не дотримано визначеного
законодавством порядку відшкодування
матеріальної шкоди.

Представник ЗМУ ГУМВС України в
Запорізькій області в судовому
засіданні позов не визнав і надав суду
письмові заперечення, в яких вказав, що
позивач мав звертатися для обчислення
розміру матеріальної шкоди до
Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України, але
він цього не вчинив, також позивачем не
надано доказів завдання душевного
болю, страждань і доказів необхідності
проходження лікування.

Дослідивши докази по справі, вислухав
пояснення позивача ОСОБА_1,
представників позивача, Державної
казначейської служби, ГУМВС у
Запорізькій області, думку прокурора,
який вважав, що позов ОСОБА_1
необґрунтований, суд приходе до
висновку, що позов ОСОБА_1 частково
знайшов своє обґрунтування у судовому
засіданні з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, й
проти чого не заперечують сторони, що
вироком Заводського районного суду
міста Запоріжжя від 11.10.2005 року ОСОБА_1
за пред'явленим по ч. 3 ст.191 КК України
обвинуваченням визнано невинним і
виправдано. Тим же ж вироком його
звільнено з під варти (а.с.29-34).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької
області від 11.12.2005 року вирок суду від
11.10.2005 року скасовано, справу
направлено на новий судовий розгляд,
запобіжний захід ОСОБА_1 не
змінено(а.с.35-37).

Постановою Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 22.06.2006 року
кримінальну справу по обвинуваченню
ОСОБА_1 за ст..191 ч.3 КК України
направлено для проведення додаткового
розслідування (а.с.38-39).

Постановою слідчого СВ Заводського РВ
ЗМУ УМУВС України в Запорізькій
області від 16.03.2009 року кримінальну
справу стосовно ОСОБА_1 закрито на
підставі ч.2 ст.213 КПК України з-за
недоведеністю участі обвинуваченого в
скоєні злочину ( а.с.40).

Таким чином, позивач незаконно
перебував під карним переслідуванням 5
років і 17 днів (з 27.02.2004 року по 16.03.2009
року), з яких 592 дні (з 27.02.2004 року по
11.10.2005 року) провів під вартою.

Із довідки , виданої Запорізького СІЗО
від 31.05.2010 року, встановлено, що ОСОБА_1
утримувався в Запорізькому слідчому
ізоляторі з 10.03.2004 року по 11.10.2005 року.

Відповідно до ч.ч.1.2 ст.1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду.

Згідно ст.1 Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» (далі Закон),
підлягає відшкодування шкода, завдана
громадянинові внаслідок, відповідно до
п.1 - незаконного засудження,
притягнення як обвинуваченого,
незаконного взяття і тримання під
вартою, незаконного проведення в ході
розслідування чи судового розгляду
кримінальної справи обшуку, виїмки.
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують права громадян.
Згідно до ст.2 Закону, право на
відшкодування шкоди в розмірах і в
порядку, передбачених цим Законом,
виникає у випадках, відповідно до п.2 -
закриття кримінальної справи за
відсутністю події злочин, відсутністю
у діянні складу злочину або
недоведеністю участі обвинуваченого у
вчиненні злочину.

Вироком суду ОСОБА_1 визнаний невинним
і виправданий. Вирок скасований. справа
направлена на новий судовий розгляд.
Постановою досудового слідства
кримінальна справа стосовно ОСОБА_1
закрита на підставі недоведеності його
вини.

На підставі вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що позивач на
законних підставах звернувся до суду з
позовом, про відшкодування шкоди,
оскільки ці підстави прямо передбачені
Законом, а саме: незаконне взяття і
тримання під вартою, що
підтверджується вироком суду.

Стаття 11 Закону передбачає, обов'язок, у
випадку виникнення права на
відшкодування завданої шкоди
відповідно до статті 2 цього Закону,
органу який прийняв рішення роз'яснити
особі порядок поновлення її порушених
прав чи свобод та відшкодування
завданої шкоди.

Стаття 12 Закону, якою встановлений
порядок визначення розміру та
відшкодування зазначеної шкоди, а саме:
в місячний термін з дня звернення
громадянина відповідні органи
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду, які провадили
слідчі дії чи розгляд справи,
визначають розмір завданої шкоди, про
що виносять постанову (ухвалу). У разі
незгоди з винесеною постановою
(ухвалою) про відшкодування шкоди
громадянин, відповідно до положень
цивільного процесуального
законодавства, може оскаржити
постанову відповідного органу до суду,
а ухвалу суду - до суду вищої інстанції.

Оскільки кримінальна справа була
закрита на досудовому слідстві, то саме
відповідний орган досудового слідства
у місячний термін з дня звернення
громадянина витребує всі необхідні
документи, що мають значення для
визначення розміру завданої шкоди, і
виносить відповідну постанову, яку в
разі незгоди громадянин має право
оскаржити до суду вищої інстанції.

Із постанови старшого слідчого СВ
Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в
Запорізькій області від 16.03.2009 року про
закриття кримінальної справи
вбачається, що 05.03.2009 року було
встановлено, що в діях ОСОБА_1 відсутній
склад злочину, передбачений ст. 191 ч.1 КК
України, а встановлено склад злочину,
передбачений ст.185 ч.2 КК України В ході
подальшого розслідування було
встановлено, щщ оскільки ОСОБА_1 не є
посадовою особою, ніякої участі в
крадіжках майна ВАТ «Запоріжсталь» не
приймав і тому не здобуто доказів того,
що в діях ОСОБА_1 є склад злочину,
передбаченого ст.185 ч.2 КК України. З цих
підстав кримінальна справа відносно
ОСОБА_1 за ознаками злочину,
передбаченого ст.185 ч.2 КК України, на
підставі ст. 213 п.2 КПК України за
недоведеністю участі ОСОБА_1 в скоєнні
злочину.

Далі, із постанови прокуратури
Запорізької області від 26.09.2012 року
вбачається що постанова старшого
слідчого СВ Заводського РВ ЗМУ ГУМВС
України в Запорізькій області від
16.03.2009 року про закриття кримінальної
справи, порушеної за ч.2 ст.185 КК України
відносно ОСОБА_1 скасовано як незаконно
і кримінальна справа направлена для
організації додаткового розслідування
прокурору Заводського району м.
Запоріжжя. Із даної постанови не
вбачається з яких підстав постанова
слідчого від 16.03.2009 року визнана
незаконною.

В подальшому, вже рівно через місяць в
ході розслідування було встановлено,
що в діях ОСОБА_1 не встановлено ознак
злочину передбаченого ст..185 ч.2 КК
України з тих самих підстав, що вказано
в постанові слідчого від 16.03.2009 року:
ОСОБА_1 не є посадовою особою, ніякої
участі в крадіжках майна ВАТ
«Запоріжсталь» не приймав, і знову на
підставі ст.213 п.2 КПК України за
недоведеністю участі ОСОБА_1 в скоєнні
злочину кримінальну справу відносно
нього закрито.

Але, про постанову від 26.10.2012 року
ОСОБА_1 повідомлено не було, оскільки
ці постанови не були предметом
розгляду ні в суді першої інстанції при
винесенні рішення 30.01.2013 року, ні в
апеляційній інстанції при винесенні
рішення 25.06.2013 року

Як було встановлено судом у судовому
засіданні, що постанову про закриття
кримінальної справи від 26.10.2012 року
позивачем було отримано тільки 29.07.2013
року.

Із відповіді ЗМУ ГУМВС України в
Запорізькій області, яку надав
представник позивача у судовому
засіданні вбачається, що з заявою про
відшкодування шкоди ОСОБА_1 звернувся
15.02.2013 року до прокуратури, а до органів
слідства вона була направлена 07.03.2013
року і тому йому було відмовлено у
зв'язку з пропущенням строку на
звернення.

Як вказав позивач у своєму позові, про
постанову 16.03.2009 року йому стало відомо
22.02.2010 року і після чого він звернувся
до суду з позовом.

Із рішення Заводського районного суду
м. Запоріжжя по цивільній справі №
0809/3962/2012, матеріали якої суд оглянув у
судовому засіданні, встановлено, що
позовні вимоги ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди, з якими
він звернувся до суду 17.07.2012 року,
задоволено частково.

Із рішення апеляційного суду
Запорізької області встановлено, що
рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 30.01.2013 року скасовано і
ухвалено нове рішення: у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовити
повністю з тих підстав, що на час
ухвалення рішення судом першої
інстанції постанова слідчого про
закриття кримінальної справи на
підставі ст..213 КПК України відносно
ОСОБА_1 скасована як незаконна і тому
вважати незаконними дії органів
досудового розслідування немає
підстав.

Тобто, під час розгляду справи в суді
першої інстанції органом прокуратури
було скасована постанова слідчого від
16.03.2009 року, і винесено постанову від
26.09.2012 року про скасування постанови
від 16.03.2009 року, але до суду ця постанова
не була доведена, і ОСОБА_1 також не був
повідомлений про цю постанову. Тому
судом і було винесено рішення 30.01.2013
року без урахування постанови від
26.09.2012 року. А вже під час розгляду
справи в апеляційній інстанції суду
була надана постанова від 26.09.2012 року
про скасування постанови слідчого від
16.03.2009 року, що і було підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції від 30.01.2013 року. Однак, на
момент винесення рішення апеляційною
інстанцією вже існувала постанова
слідчого від 26.10.2012 року про закриття
кримінальної справи відносно ОСОБА_1,
але до суду вона доведена не була.

Із повідомлення з ТОВ «Віта Центр» від
01.06.2010 року (а.с.45) встановлено, що ОСОБА_1
перебуває на диспансерному обліку під
наглядом в лікувально-профілактичній
установі з 2003 року у лікаря-уролога з
діагнозом: хронічний простатит.

Із довідки аптечного пункту (а.с.47)
вбачається, що роздрібні ціни на ліки
за період з 01.02.2006року по 16.06.2009 року
складають 1824,53 грн.

Із довідки ВАТ «Запоріжсталь» (а.с.48)
встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1
за період з 27.02.2004 року по 11.10.2005 рік
складає 39 200,39 грн.

Із копій чеків і квитанцій (а.с. 49-54)
встановлено, що позивачем витрачено
на ліки 2947,46 грн.

Із заяв батьків ОСОБА_1 до начальника
Запорізького СІЗО № 10 (а.с.56-94)
встановлено, що за час з березня по
грудень 2004 року було передано ОСОБА_1 в
СІЗО продуктових передач на суму 10 282
грн., з січня по жовтень 2005 року на суму
10 278 грн.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги в частині стягнення не
отриманої заробітної плати, витрат,
понесених у зв'язку з перебуванням в
СІЗО, пов'язаних з лікуванням та на
правову допомогу підлягають
задоволенню у повному обсязі, оскільки
позивач дотримався форми звернення і
строк для звернення з заявою про
відшкодування ним пропущено з
поважних причин, оскільки органом
досудового слідства своєчасно не
повідомляв ОСОБА_1 про винесені
постанови. З цього приводу, судом не
здобуто жодного доказу з приводу того,
що ОСОБА_1 направлялися вищевказані
постанови слідчого та прокуратури.

Згідно до ч.5 ст.4 Закону відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі,
коли незаконні дії органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, досудове розслідування,
прокуратури і суду завдали моральної
втрати громадянинові, призвели до
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Моральною шкодою визнаються
страждання, заподіяні громадянинові
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвело до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру.

Суд вважає, що незаконне перебування
позивача під карним переслідуванням 5
років і 17 днів (з 27.2.2004 року по 16.3.2009
року), з яких 592 дні (з 27.2.2004 року по 11.10.2005
року) провів під вартою, спричинило
позивачеві моральні страждання,
оскільки він є соціально орієнтованою
людиною, заподіяли позивачеві
моральної шкода, яка підлягає
відшкодуванню.

Згідно ст.ст. 1,4. ч.2,3 ст. 13 Закону,
громадянинові відшкодовується
моральна шкода, розмір якої
визначається з урахуванням обставин
справи в межах, передбачених цивільним
законодавством. Відшкодування
моральної шкоди за час перебування під
слідством чи судом провадиться,
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством чи судом. Відшкодування
шкоди проводиться за рахунок коштів
державного бюджету.

З урахуванням характеру та обсягу
страждань, які завдано позивачу
внаслідок його безпрецедентної
тривалості, вимушених змін у житті та
стосунках: у зв'язку з його арештом
його сім'я розпалась, він позбувся
дружини та дитини, необхідності
витрати зусиль та часу для відновлення
попереднього стану, відновлення
здоров'я, заподіяними позивачу
внаслідок незаконного його тримання
під вартою, тривале знаходження під
слідством та судом, чисельне винесення
органом розслідування незаконних
постанов, суд виходячи з засад
розумності, виваженості та
справедливості вважає за необхідне
визначити розмір відшкодування
моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень.

Таким чином, суд вважає, що позов
ОСОБА_1 частково знайшов свої докази та
обґрунтування у судовому засіданні і
тому підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.208, 209, 212-215 ЦПК України,
ст.ст.1.2.4.11-13 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної
казначейської служби України, ГУМВС у
Запорізькій області про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з державного бюджету України
шляхом списання коштів з рахунку
Державної Казначейської служби
України на користь ОСОБА_1 на
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 500 000 (п'ятсот тисяч)грн., та на
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 62707,85 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подачі протягом 10 днів
апеляційної скарги. Рішення набирає
законної сили після закінчення
10-денного строку для подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не
було подано. Якщо було подано
апеляційну скаргу, але рішення не
скасовано, рішення набирає чинності
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Л.О.Мєркулова