Справа № 346/2066/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року
м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі головуючого судді
Калинюка О.П.

з участю: секретаря
Томин О.А.

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
адвоката ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань в
місті Коломиї цивільну справу за
первісним позовом ОСОБА_1 до
Корницької сільської ради
Коломийського району, ОСОБА_3, третя
особа на стороні відповідачів:
управління Держземагентства в
Коломийському районі, про визнання
недійсними рішення цієї ради в частині
передачі ОСОБА_3 земельної ділянки та
Державного акту на право власності на
земельну ділянку та зустрічним
позовом Корницької сільської ради до
ОСОБА_1, третя особа на стороні
позивача: ОСОБА_3, про зобов'язання
знести старий житловий будинок,-

в
с т а н о в и в:

09.04.2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Коломийського
міськрайонного суду з первісним
позовом. В обґрунтування позовних
він зазначає, що 12.02.1996 року йому
видане свідоцтво про право на
спадщину за законом, яка відкрилася
після смерті його батька ОСОБА_5.
Згідно з вказаним свідоцтвом
позивач ОСОБА_1 та його матір ОСОБА_6
успадкували в рівних частинах 1/3
будинковолодіння з відповідною
частиною господарських будівель і
споруд, які розташовані в АДРЕСА_2. До
складу даного будинковолодіння на
той час входили одноповерховий
дерев'яний житловий будинок та
незакінчений будівництвом житловий
будинок, процент готовності якого
складав 54 %. До того вказаним особам
на підставі відповідного свідоцтва
про право власності на будинок від
30.01.1996 року вже належало по 1/3 частині
вказаного будинковолодіння,
господарських будівель і споруд.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 та його
матір стали кожен власниками 1/2
частини вказаного нерухомого майна.

12.02.1996 року між вказаними особами
укладено угоду, відповідно до якої
сторони домовились про розподіл
зазначеного майна. Зокрема, позивачу
ОСОБА_1 відійшов на праві особистої
власності вищевказаний старий
житловий дерев'яний будинок, два
сараї, вбиральня, криниця, а матері
позивача - зазначений незавершений
будівництвом цегляний житловий
будинок. 28.03.1996 року мати позивача
подарувала вказаний незавершений
будинок своєму сину - відповідачу за
первісним позовом ОСОБА_3. В листопаді
2011 року останній звернувся до
Коломийського міськрайонного суду з
позовом

про зобов'язання позивача ОСОБА_1
усунути перешкоди в користуванні
приватизованою ОСОБА_3 земельною
ділянкою площею 0, 1192 га, на якій
знаходиться належний позивачу ОСОБА_1
на праві особистої власності
вищезазначений старий житловий
будинок з господарськими будівлями і
спорудами. В зв'язку з цим ОСОБА_1
дізнався про те, що на підставі
рішення Корницької сільської ради
Коломийського району від 27.11.2001 року
№89 відповідачу ОСОБА_3 видано
Державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку. Рішенням
Коломийського міськрайонного суду
від 14.06.2012 року в задоволенні
вказаного позову ОСОБА_3 відмовлено.
Вказаним рішенням встановлено, що
останньому передано саме спірну
земельну ділянку, на якій знаходиться
вищезгаданий будинок ОСОБА_1

Тому позивач ОСОБА_1, посилаючись
на положення ст. 30 ЗК України в ред.
1992 р., який діяв на час укладення 12.02.1996
року вищевказаної угоди, ст. 120
чинного нині ЗК України та ст. 377 ЦК
України, зазначає, що при переході
права власності на будівлю, споруду
переходить і право користування
земельною ділянкою, а також, що до
набувача переходить і право
користування тією частиною земельною
ділянки, на якій розташована споруда.
Жодних підстав для припинення права
користування ОСОБА_1 спірною
земельною ділянкою, передбачених ст.27
ЗК України в ред. 1992 р., на час
прийняття 27.11.2001 року Корницькою
сільською радою вказаного рішення не
існувало. Тому позивач ОСОБА_1 просить
визнати недійсними виданий
відповідачу ОСОБА_3 вищевказаний
Державний акт на право власності на
спірну земельну ділянку та згадане
рішення Корницької сільської ради
від 27.11.2001 року №89 в частині передачі
цьому відповідачу зазначеної
земельної ділянки.

16.05.2013 року Корницька сільська
рада Коломийського району звернулася
до Коломийського міськрайонного
суду із зустрічним позовом до
ОСОБА_1 про знесення старого житлового
будинку. В обгрунтування вимог за
зустрічним позовом зазначається, що з
2006 року ОСОБА_3 неодноразово звертався
до Корницької сільської ради із
заявами про звернення до суду з
позовом про знесення спірного
старого житлового будинку, оскільки
цей будинок підлягав знесенню
відповідно до рішень Корницької
сільської ради від 25.08.1984 р. № 27 та
від 24.02.1998 р. № 7. Вказаною радою ОСОБА_3
давалися відповіді на ці заяви та було
рекомендовано особисто звернутися до
суду із вказаним позовом, що і було
ним зроблено. Однак, 14.06.2012 року
Коломийським міськрайонним судом в
задоволенні позову відмовлено. В
ухвалі Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 19.07.2012
року, якою вказане рішення суду
залишено без змін, зазначено, що
обов'язок щодо знесення спірного
будинку був обумовлений рішенням
органу місцевого самоврядування, який
і вправі ставити питання про його
примусове виконання.

Корницька сільська рада також
вказує, що в спірному старому будинку
проживали ОСОБА_5 (голова
господарства), ОСОБА_7 (його дружина) та
їх сини ОСОБА_3 і ОСОБА_1. 25.08.1984 року
виконкомом Корницької сільської
ради винесено рішення № 27, яким
надано дозвіл на будівництво нового
будинку та зобов'язано ОСОБА_5 до
початку будівництва виготовити у
відділі архітектури необхідну
технічну документацію на право
будівництва і після закінчення
будівництва нового будинку знести
старий будинок. За життя ОСОБА_5
вказану документацію виготовив,
однак, в зв'язку зі смертю новий
житловий будинок не добудував, а
старий не зніс. Провівши розподіл
спадкового майна на підставі
вищевказаної угоди від 12.02.1996 року,
ОСОБА_1 до 1998 року на виділеній йому
земельній ділянці самочинно звів
фундамент під житловий будинок.
Рішенням Корницької сільської ради
від 24.02.1998 року №7 ОСОБА_1 надано
дозвіл на продовження будівництва
самовільно розпочатого житлового
будинку в АДРЕСА_1, та зобов'язано
знести старий будинок до 01.06.1998 року. В
2001-2002 роках ОСОБА_3 і ОСОБА_1
приватизували відповідні земельні
ділянки. Зокрема, ОСОБА_3 приватизував
спірну ділянку. Незавершений житловий
будинок, який ОСОБА_6 подарувала
ОСОБА_3, зданий в експлуатацію в
травні 2002 року та ОСОБА_3 видане
свідоцтво про право власності на
нього. Тому Корницька сільська рада
вважає, що її рішення від 25.08.1984 року
№27 вважається частково виконаним. В
зв'язку з цим ОСОБА_1 перестав бути
власником старого житлового будинку,
який залишився не знесеним. Цивільний
кодекс Української РСР в ред.1963 р. не
передбачав конкретних підстав для
припинення права власності, а
вищевказані свідоцтво

про право на спадщину від 12.02.1996 року
та рішення Корницької сільської ради
від 24.02.1998 року, якими передбачено
обов'язок ОСОБА_1 знести спірний старий
будинок, не скасовані та ОСОБА_1 не
оспорювались. Також позивач за
зустрічним позовом вказує, що ОСОБА_1 в
спірному будинку не проживає з 1990 року,
так як він фактично мешкає в с.Пістинь
Косівського району. Тому вказана рада
просить зобов'язати ОСОБА_1 знести
спірний старий будинок.

В судових засіданнях позивач
за первісним позовом ОСОБА_1 вказаний
позов підтримав із зазначених в цьому
позові підстав, а зустрічний позов
не визнав. Він також зазначив, що йому
до 2011 року не було відомо про його
обов'язок знести спірний будинок,
оскільки якби він знав про це, то не
уклав би зі своєї матір'ю вищевказану
угоду від 12.02.1996 року, адже в такому
разі йому практично не виділялося
жодного майна. Не усвідомлював він
такого обов'язку і при приватизації
ОСОБА_3 спірної земельної ділянки.

Представник позивача - адвокат
ОСОБА_2 також зазначила, що обов'язок
щодо знесення спірного старого
будинку покладався на ОСОБА_5 - батька
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Оскільки цей обов'язок
не був виконаний за життя ОСОБА_5, то
він припинився в момент його смерті,
оскільки діюче на той час цивільне
законодавство передбачало перехід до
спадкоємців лише боргових зобов'язань.
Крім того, із пояснень сільського
голови с.Корнич ОСОБА_8 вбачається, що
у вищезгаданому рішенні Корницької
сільської ради від 24.02.1998 року №7
вказано про обов'язок ОСОБА_1 знести
старий житловий будинок лише тому, що
ця фраза була шаблонною, і вона
існувала на бланках, на яких
оформлялися рішення ради в той час.
Зазначена фраза існувала і тому, що
чинне на той час законодавство
дозволяло мати громадянину у
власності лише один житловий будинок.
В діючому нині Цивільному кодексі
України вказані обмеження відсутні, а
також відсутні підстави для
припинення права власності ОСОБА_1 на
вказаний будинок, передбачені ст.346
цього Кодексу. Крім того, із змісту
вищевказаного рішення Корницької
сільської ради від 24.02.1998 року №7
вбачається, що обов'язок ОСОБА_1
знести старий будинок виникає після
завершення самовільно розпочатого
житлового будинку. Однак, останній на
сьогодні не завершений, а тому
вказаний обов'язок у ОСОБА_1 не виник.
Таким чином, ОСОБА_1 є законним
власником спірного старого будинку, в
якому він проживає, а та обставина, що
відповідач ОСОБА_3 є власником спірної
земельної ділянки, на якій знаходиться
вказаний будинок, порушує права
позивача ОСОБА_1 як власника цього
будинку та землекористувача і
суперечить законодавству. Тому
ОСОБА_1 та його представник просять
первісний позов задовольнити, а в
задоволенні зустрічного позову
відмовити.

Відповідач за первісним позовом
ОСОБА_3, який є одночасно третьою
особою без самостійних вимог на
стороні позивача за зустрічним
позовом, первісний позов не визнав, та
пояснив, що він надавав своєму брату -
позивачу ОСОБА_1 матеріальну допомогу
на будівництво нового житлового
будинку, однак, він ці кошти витрачав
безглуздо та спромігся звести лише
фундамент. ОСОБА_3 вважає, що він
правомірно набув право власності на
спірну земельну ділянку, адже при її
приватизації не враховувалося
наявність на ній спірного старого
будинку, оскільки останній підлягав
знесенню. Він також ствердив, що
позивачу ОСОБА_1 було достеменно
відомо про його обов'язок знести
старий будинок і вони з ОСОБА_1
погоджували один одному межі при
приватизації земельних ділянок.
ОСОБА_3 просить при вирішенні справи
врахувати письмові записки його
матері ОСОБА_7, яка вказувала про
розподіл між ним та ОСОБА_1 майна та про
їх відносини.

Представник відповідача ОСОБА_3
- адвокат ОСОБА_4 зазначив, що не має
жодного правового значення та
обставина, що рішення Корницької
сільської ради від 25.08.1984 року №7
мало типову форму для всіх жителів
с.Корнич, оскільки в кожного з них
існувала своя конкретна ситуація.
Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 між собою
погодили, що як тільки новий будинок
буде побудовано і здано в експлуатацію,
старий будинок зноситься незалежно
від того в кого яка власність на нього,
про що і свідчили подальші дії сторін
та їх батьків. Вказане рішення ніхто
не оскаржував, а тому воно підлягало
обов'язковому виконанню згідно з
вимогами ст.144 Конституції України
Після смерті батька вказаних сторін
право власності на старий будинок і
новий незавершений будинок
готовністю 54 % було змінено. Тому суду
необхідно враховувати, що в свідоцтві
про право на спадщину за законом, яке
було отримано ОСОБА_1, зазначалося, що
існує рішення, видане його батьку, про
необхідність знесення

старого будинку. Після видачі
свідоцтва нотаріусом було посвідчено і
вищевказану угоду про розподіл майна,
за якою мати зазначених сторін стала
власником незавершеного нового
будинку, а ОСОБА_1 став власником
старого будинку до моменту здачі в
експлуатацію нового будинку,
незважаючи на те, що про це не було
зазначено нотаріусом в угоді, однак,
фактичні обставини свідчили про це. При
такій ситуації ОСОБА_1 в майбутньому
міг бути позбавлений права власності
на старий житловий будинок. Тому він
розпочав самовільне будівництво
нового будинку вже на своїй земельній
ділянці. 24.02.1998 року Корницька сільська
рада видала ОСОБА_1 на його звернення
рішення, яким дозволила йому
продовжити самовільно розпочате
будівництво нового будинку за адресою:
АДРЕСА_1. Даним рішенням вже особисто
ОСОБА_1 зобов'язано знести старий
житловий будинок, який був на земельній
ділянці його брата, тобто ОСОБА_1 вже в
1998 році знав про те, що його власність
(старий будинок) знаходиться на чужій
земельній ділянці, на яку ще ні в кого
не було правовстановлюючого документа.
ОСОБА_1 був зобов'язаний знести старий
будинок до 01.06.1998 року. Таке рішення ним
не оскаржено, отже, він погодився з
таким рішенням, про те не виконав його.
Адвокат ОСОБА_4 також зазначив, що в
зв'язку з тим, що спірний старий
будинок підлягав знесенню, права
ОСОБА_1 на користування спірною
ділянкою порушено не було. В 2001-2002
роках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 погоджують
один одному межі суміжних земельних
ділянок і отримують Державні акти на
право власності на них. ОСОБА_3 отримав
такий документ на підставі рішення
Корницької сільської ради від 27.11.2001
року №89, яке оскаржене ОСОБА_1 лише в
2013 році. Отже, прав ОСОБА_1 порушено не
було в зв'язку з таким розподілом
земельних ділянок. Будівельними
паспортами сторін по справі
підтверджено, що старий будинок № 1
підлягає знесенню, оскільки будується
новий будинок під № 1.

Представник ОСОБА_3 також
зазначає, що ч.1 ст.30 ЗК України (в ред..
1992 р.) передбачала, що при переході
права власності на будівлю переходить
і право власності (користування)
земельною ділянкою, якщо інше не
передбачено в договорі відчуження
будівлі. Однак, в договорі відчуження,
яким виступає угода про розподіл
спадкового майна від 12.02.1996 року,
зазначено, що ОСОБА_1 отримує у
власність лише старий житловий будинок
без будь-якої частини земельної
ділянки. Частиною 4 вказаної статті
передбачено, що право власності або
користування посвідчується Радами
народних депутатів відповідно до ст. 23
цього Кодексу. Остання передбачає, що
право власності або право користування
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими
районними радами. Оскільки до 2002 року
жодного рішення ради щодо земельної
ділянки ОСОБА_5, прийнято не було, то
ст. 30 ЗК України (в ред.1992 р.)
порушено не було. Адвокат ОСОБА_4
вважає, що незнесення ОСОБА_1 спірного
старого будинку на час прийняття
27.11.2001 року Корницької сільською радою
оспорюваного рішення не може впливати
на законність останнього, оскільки
ще в 1998 році ОСОБА_1 було відомо, що
спірний старий будинок підлягає
знесенню, адже ОСОБА_1 особисто
звертався в зазначену сільську раду і
на його звернення 24.02.1998 року було
видано вищезазначене рішення №7. Отже,
ОСОБА_1 до 2013 року погоджувався з тим,
щоб належний йому спірний старий
будинок знаходився на чужій земельній
ділянці. Таким чином, існування на
сьогоднішній день старого житлового
будинку, який підлягає знесенню, є
незаконним, адже є новозбудований
житловий будинок, який зданий в
експлуатацію під тим самим номером, що
і старий будинок ,і ці будинки
заходяться на одній земельній
ділянці.

Щодо вимог за зустрічним
позовом, то адвокат ОСОБА_4 зазначив,
що ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) не передбачав
вичерпного переліку підстав для
припинення права власності, однак, ст..4
вказаного Кодексу було передбачено,
що цивільні права та обов'язки
виникають з підстав, передбачених
законодавством Союзу PCP і Української
PCP, а також з дій громадян і організацій,
які хоч і не передбачені законом, але в
силу загальних начал і змісту
цивільного законодавства породжують
цивільні права та обов'язки. Відповідно
до цього цивільні права та обов'язки
виникають, зокрема, з адміністративних
актів, якими і є рішення органів
місцевого самоврядування. На
правовідносини, які виникли між
сторонами з приводу прийняття
Корницькою сільською радою рішення
про зобов'язання ОСОБА_1 знести старий
житловий будинок, поширюються норми
ЦК УРСР (в ред.1963 р.), які передбачають
підстави для припинення права
власності. За наведених обставин в
задоволенні первісного позову слід
відмовити, а зустрічний - задовольнити.

Представник відповідача за
первісним позовом та позивача за
зустрічним - Корницької сільської ради
в судове засідання 24.07.2014 року не
з'явився, в матеріалах справи наявна
заява, підписана сільським головою
с.Корнич ОСОБА_8 про розгляд справи у
відсутності представника цієї ради. В
судовому засіданні 17.07.2014 року вказаний
голова первісний позов не визнав, а
зустрічний підтримав з підстав,
вказаних в зустрічному позові. Він
також зазначив, що вищевказані рішення
виконкому ради від 25.08.1984 року та 24.02.1998
року містили формулювання про
необхідність знесення спірного
старого будинку, оскільки це
формулювання вже існувало на бланках,
на яких оформлялися такі рішення.

Третя особа без самостійних
вимог на стороні відповідачів за
первісним позовом - управління
Держземагентства в Коломийському
районі не заявила про участь у
розгляді справи свого представника, в
матеріалах справи наявна письмова
заява про розгляд справи у його
відсутності.

Суд, з'ясувавши обставини, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень, підтверджені
тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні, приходить до
наступних висновків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19.03.2014 року
скасовані рішення Коломийського
міськрайонного суду від 26.09.2013 року та
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 13.11.2013 року, ухвалені в
даній справі, та передано справу на
новий розгляд до суду першої інстанції
(т.1 а.с.229-232).

Згідно із змістом цієї ухвали
судом касаційної інстанції
встановлено, що із заявлених
первісного та зустрічного позову
вбачається, що в АДРЕСА_2 проживали
ОСОБА_5 (голова господарства), ОСОБА_6
(його дружина), ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (їх
сини). Ці особи проживали однією сім'єю
в старому дерев'яному житловому
будинку.

На звернення ОСОБА_5 до
Корницької сільської ради про надання
дозволу на будівництво нового
житлового будинку на існуючій
земельній ділянці 25.08.1984 року
виконавчим комітетом вказаної ради
винесено рішення № 27, яким надано
відповідний дозвіл та зобов'язано
ОСОБА_5 до початку будівництва
виготовити в районній архітектурі
необхідну технічну документацію на
право будівництва і після закінчення
будівництва нового будинку знести
старий будинок (т.1 а.с.53).

Судом встановлено, що ОСОБА_5
виготовив необхідну документацію,
однак, у зв'язку зі смертю в 1995 році не
добудував новий житловий будинок та
відповідно не зніс старий будинок.

Після його смерті спадкоємцями
стали дружина померлого ОСОБА_6 та
їх син ОСОБА_1. Спадкове майно
складалося з 1/3 частини будинку з
господарськими будівлями і спорудами
та незакінченого будівництвом
житлового будинку, готовністю 54 %, що
знаходяться в АДРЕСА_2, що
стверджується копією свідоцтва про
право на спадщину за законом від 12.02.1996
року, реєстровий № Д-190 (т.1, а.с.9). В
цьому свідоцтві державний нотаріус
зазначив, що згідно з рішенням
виконавчого комітету Корницької
сільської ради народних депутатів від
25 серпня 1984 року № 27 старий будинок
підлягає знесенню після закінчення
будівництва нового будинку.

У подальшому, 12 лютого 1996 року
між вказаними спадкоємцями укладено
угоду про розподіл спадкового майна,
згідно з якою ОСОБА_6 залишається
незакінчений будівництвом житловий
будинок, процент готовності якого
становить 54 %, з господарськими
будівлями та спорудами, що знаходяться
в АДРЕСА_3, а ОСОБА_1 - одноповерховий
дерев'яний старий житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_2 в тому ж селі (т.1, а.с.10).

Судом першої інстанції при новому
розгляді даної справи встановлено,
що 24.02.1998 року виконавчим комітетом
Корницької сільської ради прийнято
рішення № 7, яким дозволено ОСОБА_1
продовжити самовільно розпочате
будівництво індивідуального житлового
будинку в АДРЕСА_1, та зобов'язано
ОСОБА_1 до 01.06.1998 року знести старий
житловий будинок, розміщений на
земельній ділянці його брата ОСОБА_3,
що стверджується копією виписки з
даного рішення (т.1, а.с.52).

Однак, у вищевказаній ухвалі
суду касаційної інстанції зазначено,
що ухвалюючи рішення про знесення
зазначеного старого будинку,
належного ОСОБА_1, суди першої та
апеляційної інстанцій не врахували,
що само по собі вказане рішення
виконавчого комітету Корницької
сільської ради від 24.02.1998 року № 7 не
може бути достатньою правовою
підставою для задоволення
зустрічного позову з огляду на
наступне. Відповідно до положень ст.
ст. 316, 317, 321 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб, право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом. Власникові належить право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. Власник
вправі на свій власний розсуд володіти
користуватися та розпоряджатися
майном, належним йому на праві
власності.

Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ також встановлено,
що знесення житлового будинку є
фактичним припиненням права власності
на житловий будинок, підстави
припинення права власності визначені
чинним законодавством. ОСОБА_1 на
законних підставах, а саме на підставі
свідоцтва про право на спадщину та
договору про поділ спадщини, набув
право власності на спірний
одноповерховий дерев'яний старий
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, що АДРЕСА_2.
Вказані документи ніким не
скасовані та не оспорені, в тому числі
ОСОБА_3, і ОСОБА_1 як законний власник
вправі володіти, користуватися та
розпоряджатися вказаним майном на
власний розсуд.

В зазначеній ухвалі суд
касаційної інстанції також зазначив,
що рішення Корницької сільської ради
народних депутатів від 25.08.1984 року № 27
про знесення зазначеного будинку
стосувалось лише ОСОБА_5, а перехід
права власності на будинок в порядку
спадкування та розподілу спадщини не
тягнуть перехід обов'язку із зносу
будинку, оскільки чинне на час
відкриття спадщини законодавство
передбачало перехід до спадкоємців
лише боргових зобов'язань.

Вказані положення відповідають
правилам ст.556 Цивільного кодексу
УРСР (в ред. 1963 р.), який діяв на час
смерті ОСОБА_5.

Таким чином, Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ встановлено відсутність
будь-яких законних підстав для
припинення права власності позивача
ОСОБА_1 на спірний будинок,
передбачених ст. 346 ЦК України.

Відповідно до правил ч.4 ст.338
ЦПК України висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення, є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при новому розгляді справи.

Судом першої інстанції при
новому розгляді даної справи
встановлено, що оспорюваним рішенням
Корницької сільської ради від 27.11.2001
року № 89 передано в приватну
власність ОСОБА_3 спірну земельну
ділянку площею 0,1192 га, призначену для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (т.1, а.с.5).

18.12.2001 року ОСОБА_3 було видано
Державний акт на право приватної
власності на вказану земельну ділянку,
розташовану в с.Корнич Коломийського
району, а 16.05.2011 року видано
Державний акт на право власності на
дану земельну ділянку серії ЯЛ №395367,
заповнений на бланку нового зразка
(т.1, а.с.6).

Таким чином, суд приходить до
висновку, що вказаний будинок, який
належить ОСОБА_1 на законних підставах,
розташований на спірній земельній
ділянці, яка передана в приватну
власність іншій особі - відповідачу
за первісним позовом ОСОБА_3

Обставини щодо розташування
спірного будинку на спірній ділянці
не заперечуються жодною із сторін, а
також встановлені вищезазначеним
рішенням Коломийського міськрайонного
суду, ухваленим 14.06.2012 року в справі
№2-2372/11, яке набрало законної сили
19.07.2012 року (т.1, а.с.7,8). Тому ці
обставини не підлягають доказуванню
відповідно до правил ст.61 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.1 ст.30
ЗК України (в ред. 1992 р.) при переході
права власності на будівлю і споруду
разом з цими об'єктами переходить у
розмірах, передбачених статтею 67 цього
Кодексу, і право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення і, якщо
інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди.

На підставі вказаної норми суд
вважає, що ОСОБА_1 як власник
зазначеного будинку в

1996 році правомірно набув право на
користування земельною ділянкою,
необхідною для обслуговування цього
будинку.

Відповідно до положень ч.1 ст.43
вказаного Кодексу припинення права
власності на земельну ділянку або
права користування земельною ділянкою
чи її частиною може мати місце лише у
випадках, передбачених статтями 27 і 28
цього Кодексу.

Однак, в судовому засіданні не
встановлено жодних передбачених
законом підстав для припинення прав
користування ОСОБА_1 спірною
земельною ділянкою, на якій
знаходиться належний йому житловий
будинок.

За таких суд приходить до
висновку, що оспорюване рішення
Корницької сільської ради від 27.11.2001
року №89 в тій частині, в якій воно
порушує вказані права ОСОБА_1 як
законного землекористувача, та виданий
на підставі цього рішення Державний
акт на право власності ОСОБА_3 на
зазначену земельну ділянку слід
визнати недійсними, відновивши
становище, яке існувало до порушення
зазначених прав ОСОБА_1

Доводи сторони відповідачів
за первісним позовом не спростовують
вказаних обставин, а тому на увагу
не заслуговують.

Отже, первісний позов
підлягає задоволенню. Задоволення
первісного позову повністю виключає
задоволення зустрічного позову. Отже,
в зустрічному позові слід відмовити.

На підставі наведеного, ст..ст.30,
43 ЗК України в ред..1992 року, ст..556 ЦК УРСР
в ред. 1963 р., 316, 317, 321 ЦК України та,
керуючись ст.ст.213-215, 294, 338 ч.4 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

первісний позов задовольнити.

Визнати недійсним рішення
Корницької сільської ради
Коломийського району
Івано-Франківської області №89 від
27.11.2001 року в частині передачі у
приватну власність ОСОБА_3 земельної
ділянки площею 0, 1192 га, розташованої в
с.Корнич Коломийського району
Івано-Франківської області,
призначеної для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Визнати недійсним Державний акт
на право власності на земельну
ділянку площею 0, 1192 га, розташованої в
с.Корнич Коломийського району
Івано-Франківської області,
призначеної для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
виданий на підставі рішення
Корницької сільської ради
Коломийського району
Івано-Франківської області №89 від
27.11.2001 року ОСОБА_3 16.05.2011 року, серії ЯЛ
№395367, який зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №00250, та
зняти цей Державний акт з реєстрації.
Кадастровий номер вказаної земельної
ділянки: :02:008:0119.

В задоволенні зустрічного позову
відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
Корницької сільської ради
Коломийського району
Івано-Франківської області до ОСОБА_1,
третя особа на стороні позивача:
ОСОБА_3, про зобов'язання ОСОБА_1
знести старий дерев'яний житловий
будинок загальною площею 43, 3 кв.м.,
житловою площею 33, 7 кв.м., розташований
в АДРЕСА_2, відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до Апеляційного суду
Івано-

Франківської області через
Коломийський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення, а особами, які беруть участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні, - протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повний текст
рішення виготовлено 29 липня 2014 року

Суддя
Калинюк О. П.