АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/6918/14 Справа: №
645/5093/14-ц Категорія: «трудові
правовідносини» Головуючий 1
інстанції: Горпинич О.В.
Доповідач: Малінська С.М.
Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Піддубного Р.М.,

Швецової Л.А.,

при секретарі - Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 02 вересня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до
комунального закладу охорони здоров'я
«Харківська міська поліклініка № 3»
про визнання звільнення незаконним,
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, відшкодування
затримки у виплаті компенсації за
невикористану щорічну відпустку під
час звільнення, стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що 05
вересня 2008 року її було прийнято на
роботу до відповідача на посаду лікаря
акушера-гінеколога жіночої
консультації на 0,5 ставки на період
декретної відпустки лікаря ОСОБА_3, яка
закінчилася 01 жовтня 2011 року. Проте по
її закінченні позивачку не звільнили,
оскілки в той час в лікарні була наявна
вільна 0,5 ставки лікаря
акушера-гінеколога. 27 травня 2014 року
позивачку звільнили за п.2 ст.36 КЗпП, як
тимчасового робітника. Вона вважала
звільнення незаконним, у зв'язку з тим,
що під час її роботи лікар ОСОБА_3 не
вийшла з декретної відпустки, взявши
відпустку по догляду за дитиною до
трьох років, а потім знов пішла у
декретну відпустку з відпусткою по
догляду за другою дитиною, з якої
вийшла наприкінці 2012 року. Таким чином,
строковий договір, укладений між нею
та роботодавцем двічі добігав кінця,
але з боку роботодавця не висувалася
вимога про звільнення та за правилами
КЗпП дія цього договору вважається
продовженою на невизначений строку.
Також, 05 травня 2014 року відповідачем
було прийнято від неї заяву про
працевлаштування на наявну 0,5 ставки
лікаря акушера-гінеколога жіночої
консультації . Проте відповідачем було
їй відмовлено.

Відповідачем були порушені її права та
не здійснено своєчасну виплату грошей
за невикористану відпустку , доказом
чого є її підпис за 04 червня 2014 року в
наказі про звільнення також
відсутність у відповідача відомостей
про те, що гроші, які повинні були бути
підготовлені для виплати в день
підписання наказу про її звільнення,
були одержані бухгалтерією
відповідача, а втім були здані на
депозит до банку. Також доказом цього
порушення є виписка з банківського
рахунку, згідно якого відповідачем на
її адресу були перераховані ці гроші 19
червня 2014 року, згідно ст. 117 КЗпП у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 КЗпП підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Ця сума, за
розрахунком позивачки, складає - 29,66
грн. х 14 днів = 415,24 гривень (де 29,66 це
розмір середньоденної заробітної
плати). Позивачка зазначала, що вона
вимушена шукати роботу та позичати
гроші, у неї накопичуються борги за
житлово-комунальні послуги та вона
перебуває у вкрай напруженому
психічному стані, бо опинилася без
роботи з маленькою дитиною, у зв'язку з
чим вона змушена вимагати
відшкодування моральної шкоди, яку
позивачка оцінила у 2000 грн.. Так як
позивачка вважає звільнення
незаконним, то вимагає поновлення на
роботі та компенсації середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
яка становить 903 грн.

У судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги у повному
обсязі.

Представник підприємства відповідача,
Миронова С.В., що діяла на підставі
довіреності, проти задоволення
позовних вимог заперечувала,
пояснивши, що 05 вересня 2008 року позивач
була прийнята на посаду лікаря акушера
- гінеколога жіночої консультації на 0,5
ставки на період декретної відпустки
ОСОБА_3 з 05 вересня 2008 року з випробним
терміном на 2 місяці. 22 жовтня 2008 року до
адміністрації відповідача звернулася
лікар акушер-гінеколог ОСОБА_3 з
проханням надати їй частково
оплачувану відпустку по догляду за
дитиною до 3-х років з 30 жовтня 2008 року
по 28 серпня 2011року. У зв'язку з чим 29
жовтня 2008 року позивач звертається до
керівництва відповідача з проханням
дозволити їй працювати на 0,5 ставки
лікаря акушepa - гінеколога замість
ОСОБА_3, яка знаходиться в частково
оплачуваній відпустці по догляду за
дитиною до 3-х років, на підставі чого
наказом підприємства відповідача №
150-К від 30 жовтня 2008 року позивачці
дозволено працювати з 30 жовтня 2008 року
на період декретної відпустки ОСОБА_3. 25
липня 2011 року позивачка звертається до
адміністрації відповідача з проханням
надати їй частково оплачувану
відпустку по догляду за дитиною до 3-х
років з 25 липня 2011 року по 27 травня 2014
року, на підставі чого був виданий
наказ № 184 -К від 25 липня 2011 року. 05
травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
адміністрації відповідача з проханням
працевлаштувати її на 0,5 вакантної
декретної ставки на посаду лікаря
акушера- гінеколога в зв'язку з
закінченням терміну строку її роботи,
що підтверджується заявою від 05 травня
2014 року. Відповідач листом № 91 від 15
травня 2014 року повідомив позивачу, що
її працевлаштування на 0,5 ставки
лікарем акушером-гінекологом після
закінчення терміну її тимчасового
працевлаштування 27 травня 2014 року є не
обґрунтованим та недоцільним. Статтею
36 п.1 КзпП України передбачено, що
підставою припинення трудового
договору є закінчення строку (пункти 2 і
З статті 23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна зі
сторін не поставила вимогу про їх
припинення. Позивачка із заявою про
надання відпустки без збереження
заробітної плати на підставі медичного
висновку до досягнення дитиною
шестирічного віку до адміністрації
відповідача не зверталась. На підставі
чого 27 травня 2014 року винесений наказ №
151-К від 27 травня 2014 року про звільнення
(тимчасового робітника) ОСОБА_2 з 27
травня 2014 року. 29 травня 2014 року на
адресу позивачки був направлений лист
№ 47 з повідомленням її про звільнення
та з проханням прийти за отриманням
трудової книжки. 04 червня 2014 року
позивач ознайомилась з наказом про
звільнення та отримала трудову книжку,
що підтверджується витягом з журналу
видачі трудових книжок. Позивач була
звільнена в останній день відпустки по
догляду за дитиною до трьох. Згідно ч.І
ст.116 КЗпП України передбачено, якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. З
вказаною вимогою про розрахунок
позивачка до адміністрації
відповідача не зверталась. Незважаючи
на це, співробітники бухгалтерії
відповідача надали платіжне доручення
до Головного Управління державної
казначейської служби України для
перерахування на картковий рахунок
ОСОБА_2 остаточного розрахунку в сумі 570
, 43 грн. Але остаточний розрахунок було
видано позивачці в день отримання
коштів на заробітну плату , тобто вини
позивача в затримці розрахунку
немає. Відповідач просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 02 вересня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Комунального закладу
охорони здоров'я "Харківська міська
поліклініка № 3" на користь ОСОБА_2 за
затримку у виплаті компенсації за
невикористану щорічну відпустку під
час звільнення в сумі 415 грн. 24 коп. В
решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог , ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу , в якій
просила рішення суду скасувати в цієї
частині , задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі , відносно судді першої
інстанції винести окрему ухвалу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню , виходячи з
наступного.

ОСОБА_2 звернулася до
підприємства відповідача із заявою,
якою просила прийняти її на посаду
лікаря акушера - гінеколога жіночої
консультації на 0,5 ставки на період
-декретної відпустки ОСОБА_3 лікаря
акушера - гінеколога з 05 вересня 2008 року
,на підставі чого було видано наказ №
111-к від 05 вересня 2008 року, відповідно до
якого ОСОБА_2 прийнято на посаду лікаря
акушера- гінеколога жіночої
консультації на 0,5 ставки на період
декретної відпустки ОСОБА_3 з випробним
терміном два місяці.

На підставі заяви ОСОБА_3, якою вона
просила надати частково оплачувану
відпустку по догляду за дитиною до 3-х
років з 30 жовтня 2008 року до 28 серпня 2011
року видано наказ № 41-к від 22 жовтня 2008
року про надання частково оплачуваної
відпустки ОСОБА_3.

Наказом № 150-к від 30 жовтня 2008 року
ОСОБА_2 продовжено працювати на 0,5
ставки лікаря акушера- гінеколога на
період декретної відпустки по догляду
за дитиною до 3-х років лікаря акушера-
гінеколога ОСОБА_3, підстава видачі
наказу - заява ОСОБА_2 від 29 жовтня 2008
року.

Наказом № 81-к від 12 квітня 2010 року
ОСОБА_3 надано частково оплачувану
відпустку по догляду за дитиною до 3-х
років з 13 квітня 2010 року по 17 лютого 2013
року (друга дитина).

В липні 2011 року позивачка ОСОБА_2
звернулася до КЗОЗ "Харківська міська
поліклініка № 3" із заявою, якою просила
надати частково оплачувану відпустку
по догляду за дитиною до 3-х років з 25
липня 2011 року по 27 травня 2014 року та
наказом № 184-к від 25 липня 2011 року
ОСОБА_2. було надано відповідну
відпуску до 27 травня 2014 року(а.с.29-30).

01 грудня 2012 року ОСОБА_3 вийшла на
роботу після відпусток по догляду за
дитиною до 3-х років.

Наказом № 151-к від 27 травня 2014 року
ОСОБА_2 звільнено у зв'язку з закінчення
строку тимчасової роботи на підставі п.
2 ст. 36 КЗпП України, з наказом позивачку
ознайомлено 4 червня 2014 року(а.с.31).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України
трудовий договір може бути укладений
на визначений строк, встановлений за
погодженням сторін. Частиною другою
зазначеної статті передбачено, що
строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Згідно п.2 ч.І ст. 36 КЗпП підставою
припинення трудового договору є
закінчення строку (п.2,3 ст. 23 КЗпП ) ,
крім випадків , коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Статтею 391 КЗпП передбачено : якщо після
закінчення строку трудового договору
(пункт 2 і 3 статті 23) трудові відносини
фактично тривають і жодна із сторін не
вимагає їх припинення , дія цього
договору вважається продовженою на
невизначений строк.

Судом першої інстанції обґрунтовано
вказано , що оскільки ОСОБА_2 та
адміністрація КЗОЗ "Харківська міська
поліклініка № З" погодили строк
договору настанням певної події, а саме
відпусткою основного працівника
(ОСОБА_3.), вказаний трудовий договір є
строковим.

Відпустка ОСОБА_3 по догляду за
дитиною( першою і другою ) до 3-х років
тривала з 05 вересня 2008 року по 01
грудня 2012 року. Позивачка була прийнята
на роботу на час знаходження ОСОБА_3 у
відпустці по догляду за дитиною до
трьох років , таким чином позивачку
повинно було звільнити по закінченню
відпустки ОСОБА_3 , тобто 01 грудня 2012
року , незважаючи на те , що позивачка
сама знаходилась у відпустці по
догляду за дитиною до 3-х років із
застосуванням вимог , передбачених ч.3
ст. 184 КЗпП

Оскільки позивачка не була звільнена ,
то відповідно до ст. 391 КЗпП дія
трудового договору з нею вважається
продовженою на невизначений строк.

В п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів" містяться роз'яснення про
недопустимість звільнення працівника
у період тимчасової непрацездатності,
а також у період перебування у
відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які
стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41
КЗпП України випадків, так і інших
випадків, коли розірвання трудового
договору відповідно до чинного
законодавства провадиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. Заборона на
звільнення працівника в період
відпустки стосується лише розірвання
трудового договору з ініціативи
власника.

Вищевказане застереження при
звільненні застосовується лише на
випадок звільнення з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
, а позивачка була звільнена у зв'язку
з закінченням строку трудового
договору , тому це застереження на
даний випадок не застосовується.

Судова колегія погоджується з рішенням
суду про задоволення вимог позивачки
про стягнення на її користь з
підприємства відповідача середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні належних сум - грошової
компенсації за невикористану щорічну
відпустку виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював , то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

В день звільнення відповідачем не
проведено розрахунок з позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи і не
заперечується сторонами , позивачка
04.06.2014 року ознайомилась з наказом про
звільнення , одержала трудову книжку ,
але остаточний розрахунок у сумі 570,43
грн. одержала 27.05.2014 року.

При обрахуванні суми середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
затримки розрахунку при звільненні, а
також в інших випадках збереження
середньої заробітної плати, судом
першої інстанції правильно врахуванню
роз'яснення п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів" та ч. 5 п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці",
положення Порядку обчислення
середнього заробітку, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними
змінами).

Середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні належних сум
- грошової компенсації за
невикористану щорічну відпустку
становить 415,24 грн., яка розрахована
наступним чином 29,66 грн. х 14 днів = 415,24
гривень (де 29,66 це розмір
середньоденної заробітної плати) .
Судом першої інстанції обґрунтовано
стягнуто дана сума з відповідача на
користь позивача. З розміром
середньоденної заробітної плати
позивача та сумою середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні представник
відповідача погодилась в суді
апеляційної інстанції.

Статтею 235 КЗпП передбачено , що у разі
звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом , який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган , який розглядає
трудовий спір , одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу .

За період з наступного дня після
звільнення ( 28 травня 2014 року ) по день
ухвалення судового рішення минуло 87
робочих днів. Судова колегія вважає за
необхідне задовольнити позовні вимоги
позивача про поновлення на роботі ,
визнання незаконними звільнення її з
посади лікаря акушера-гінеколога та
наказу про її звільнення з займаної
посади ,стягнути з відповідача на
користь позивача 2580,42 грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу із
розрахунку: 29,66грн. х 87 роб.дн.= 2580,42грн.

Судова колегія не погоджується з
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні
позовних вимог щодо відшкодування
моральної шкоди.

Згідно зі ст. 2371 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі ,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань ,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 « Про
судову практику в спорах про
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди « роз'яснено , що судам необхідно
враховувати , що відповідно до ст. 2371
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин ( незаконного звільнення …) ,
яке призвело до його моральних
страждань , втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя , обов'язок по
відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності , виду діяльності чи
галузевої належності.

Позивачем , як на підставу спричинення
їй моральної шкоди , вказано , що вона
змушена шукати роботу , позичати гроші
,вона перебуває у вкрай напруженому
психічному стані , бо опинилася без
роботи з маленькою дитиною , яка
потребує лікування , а тому позивачка
просила стягнути на її користь 2000 грн.
моральної шкоди.

Враховуючи характер, тривалість та
обсяг заподіяних позивачці моральних
страждань , істотність вимушених змін у
її житті , ступінь вини відповідача ,
виходячи із засад розумності ,
виваженості та справедливості , судова
колегія вважає необхідним стягнути з
відповідача на користь позивача
моральну шкоду у сумі 500 грн.

Керуючись роз'ясненнями постанов
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" ,
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці", Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 « Про
судову практику в спорах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», положеннями Порядку обчислення
середнього заробітку, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними
змінами), ст.ст. 23,36, 391, 116-117,235 , 2371КЗпП
України ; ст.ст.10 , 60 ; 292 ; 294-296; 303 ; 304 ;
307,309 ;313-315 ; 317 ; 319; 325 ЦПК України , судова
колегія,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 02 вересня 2014 року
змінити .

Визнати звільнення ОСОБА_2 з посади
лікаря -акушера гінеколога жіночої
консультації Комунального закладу
охорони здоров'я «Харківська міська
поліклініка №3» та наказ за № 151-к від
27 травня 2014 року про її звільнення
незаконними.

Поновити ОСОБА_2 на посаді лікаря
-акушера гінеколога жіночої
консультації Комунального закладу
охорони здоров'я «Харківська міська
поліклініка №3» .

Стягнути з Комунального закладу
охорони здоров'я «Харківська міська
поліклініка №3» на користь ОСОБА_2 2580,42
грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та 500 грн. у
відшкодування моральної шкоди , а
всього 3080,42грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення ,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :