Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача : Куцина М. М.,

суддів - Павліченка С. В., Собослоя Г. Г. ,

при секретарі: Маринець Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
„Енергобанк" на рішення Міжгірського
районного суду від 15 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Публічного акціонерного
товариства „ Енергобанк" про визнання
недійсним договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася
до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
„Енергобанк" про визнання недійсним
договору іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 21.06.2007 року між
ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ПАТ «ЕнергоБанк»
було укладено договір іпотеки, за
умовами якого ОСОБА_5, ОСОБА_4 передали
в іпотеку Банку комплекс будинку
відпочинку, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 1211, 71 кв., який
належить іпотекодавцям по 1/2 частині
на праві спільної часткової власності
.

Право спільної часткової власності на
1/2 частину комплексу будинку
відпочинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 загальною площею 1211, 71 кв.,
набуто відповідачем ОСОБА_3 на
підставі нотаріально посвідченого
договору дарування від 18 вересня 2003
року.

Позивачка посилається на те, що вона
перебуває у фактичних шлюбних
відносинах з відповідачем ОСОБА_3 без
реєстрації шлюбу з січня 1994 року по 5
лютого 2014 року.

Від цього шлюбу є двоє дітей: ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час спільного проживання у
фактичних шлюбних відносинах без
реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було набуто на підставі нотаріально
посвідченого договору дарування
право спільної часткової власності на
1/2 частину комплексу будинку
відпочинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 загальною площею 1211, 71 м. кВ.

Позивачка довідалась про факт
укладення Договору іпотеки від
відповідача ОСОБА_5, коли Банк
звернувся до нього з позовом до суду
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позивачка вважає, що передане
відповідачем майно за договором
іпотеки є спільною сумісною
власністю її та відповідача ОСОБА_5, а
вона, у відповідності до правил ст. ст.
65, 64, СК України та ст. 578 ЦК України,
своєї згоди на передачу ОСОБА_5
цього майна в іпотеку не давала.

Позивачка, посилаючись на зазначені у
позовній заяві обставини справи, та з
підстав, передбачених ст. ст. 65, 74, ст.
ст. 553, 578 ЦК України, просила в суді
першої інстанції визнати недійсним
договір іпотеки, укладений 21 червня 2007
року між Публічним акціонерним
товариством „Енергобанк", ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, предметом іпотеки за яким є
комплекс будинку відпочинку.

Рішенням Міжгірського районного суду
від 15 квітня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним
договір іпотеки, укладений 21 червня
2007 року між Публічним акціонерним
товариством «ЕнергоБанк» та ОСОБА_3,
ОСОБА_4, предметом іпотеки за яким є
комплекс будинку відпочинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
загальною площею 1211, 71 кв. м.

Представник відповідача ПАТ „
Енергобанк" не погодився з рішенням
суду першої інстанції і оскаржив це
рішення у апеляційному порядку,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм процесуального та
матеріального права, просив скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Основними доводами апеляційної скарги
є те, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають суттєве значення
для справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального
права.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дане
рішення в апеляційному порядку не
оскаржили.

Представник апелянта у суді
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримав у
повному обсязі.

Позивачка та відповідачі ОСОБА_5,
ОСОБА_4 повторно не з'явилися в судове
засідання апеляційної інстанції.
Судова колегія вважає, що на підставі
ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути
справу без їх участі, тому що вони
належним чином були повідомлені про
час та місце розгляду справи та їх
неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися по справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Задовольняючи позов, місцевий суд
виходив з положень ст.65, 74 СК України
і ст.578 ЦК України та вважав, що
позивачка по справі є співвласником
спільно нажитого із відповідачем
ОСОБА_5 майна: 1/2 частки комплексу
будинку відпочинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1 загальною площею
1211, 71 кв. м., і нею згода на передачу
ОСОБА_5 в іпотеку ПАТ „Енергобанк" в
якості забезпечення повернення
кредиту не надавалася, а тому договір
іпотеки підлягає визнанню недійсним.

Проте, з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки до такого
висновку суд дійшов не з'ясувавши
дійсні обставини справи, без перевірки
доводів і заперечень сторін та без
належної оцінки доказів. Зазначені
порушення норм матеріального та
процесуального права є підставою до
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення,
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України,
про відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України,
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до положень ч.1 п.2 ст. 57 СК
України, особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно набуте ним
за час шлюбу, або на підставі договору
дарування.

Згідно з ст. 74 СК України, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Відповідно до п. 25 роз'яснень Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин
вбачається, що при оспоренні договору
застави (іпотеки) суд має враховувати
положення статті 578 ЦК, згідно з якими
майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу лише за згодою
іншого з подружжя, який у разі
пред'явлення позову про звернення
стягнення на таке майно має бути
залучений до участі у справі.

Згідно з ст. 578 ЦК України, майно, що є у
спільній власності , може бути
передане у заставу лише за згодою усіх
співвласників.

Ухвалене рішення суду не відповідає
вказаним вимогам закону.

Судом апеляційної інстанції
встановлені наступні факти.

21.06.2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ПАТ
«ЕнергоБанк» було укладено договір
іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5,
ОСОБА_4 передали в іпотеку Банку
комплекс будинку відпочинку,
розташований за адресою: АДРЕСА_1
загальною площею 1211, 71 кв. м.

У червні 2007 року ОСОБА_5 за цим
договором передав ( 1/2 частка)
нерухоме майно - комплекс будинку
відпочинку, у заставу (іпотеку), яке він
набув на підставі нотаріально
посвідченого договору дарування від 18
вересня 2003 року.

Факт того, що спірне майно ОСОБА_5 є його
особистою приватною власністю
стверджується витягом із реєстру прав
власності на нерухоме майно від 11
червня 2007 року. Спірне майно, яке
передане ОСОБА_5 у заставу ( іпотеку) є
особистою приватною власністю
ОСОБА_3, оскільки набуте ним до шлюбу
на підставі нотаріально посвідченого
договору дарування від 18 вересня 2003
року, згідно з яким він є власником 1/2
частини комплексу будинку
відпочинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 загальною площею 1211, 71 кв. м..
Інша 1/2 частка цього комплексу
належить на праві власності ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі- продажу
від 16 серпня 2001 року. ( а. с.30).

На час розгляду справи в суді
першої інстанції договір дарування
від 18 вересня 2003 року, на підставі якого
ОСОБА_5 набув права на спірне майно, є
чинним, і ОСОБА_2 не
оспорювався.

Відповідно до рішення Міжгірського
районного суду від 24 березня 2014 року,
яке набрало законної сили
встановлено факт того, що позивач
ОСОБА_7 і відповідач ОСОБА_5 проживають
однією сім'єю чоловіка та жінки, не
перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з
01.01.2004 року, відповідно до діючого
ЦПК ( в ред. 2004 р.) та СК України
( в ред.. 2004 р.).

Цим рішенням встановлені факти того,
що позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_5
проживали у фактичних шлюбних
відносинах з січня 1994 року, по
теперішній час ведуть спільне
господарство, мають двох дітей ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4

З врахуванням зібраних по справі
доказів, судова колегія вважає
доведеним факт, що спірне майно, яке
передане відповідачем ОСОБА_9 в
іпотеку, є його особистою приватною
власністю, оскільки ним воно набуте
до шлюбу, і на підставі договору
дарування, відповідно до положень ч.1 п.1
та 2 ст.57 СК України та ст.578 ЦК України,
згода на розпорядження майном, яке є
об'єктом особистої приватної власності
іншого з подружжя, на передачу , зокрема
цього спірного майна, не вимагається.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку, що відповідач
набув частку власності предмета
іпотеки на підставі договору
дарування, а ця частка майна є його
особистою приватною власністю, на цю
частку не поширюється право спільної
сумісної власності подружжя. Отже, не
вимагається згода іншого подружжя на
укладення цього договору іпотеки без
її згоди.

Судова колегія вважає , у місцевого
суду не було правових підстав для
застосування положень ст. 60, 61, 65 СК
України та ст.578 , 202, 203, 215 ЦК України, а
тому в задоволенні позову слід
відмовити.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення суду
підлягає скасуванню, оскільки
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з ухваленням нового рішення, на
підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства „Енергобанк" -
задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду
від 15 квітня 2014 року - скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з дня
його постановлення і може бути
оскаржено в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів, з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді: