Справа № 363/1713/14-ц Головуючий у І
інстанції Скарлат О.І. Провадження №
22-ц/780/4368/14 Доповідач у 2
інстанції Березовенко Р.В.Категорія 49
УХВАЛА

Іменем України

13 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Воробйової Н.С., Верланова
С.М.,при секретарі:Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 13 червня 2014
року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
стягнення неустойки (пені) у зв'язку з
несплатою аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_6, в якому
просила стягнути з відповідача на свою
користь неустойку (пеню) за несплату
аліментів на утримання сина ОСОБА_7 у
розмірі 16187,79 грн.

Вимоги позову обґрунтовувала тим, що
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 26 вересня 2013
року з відповідача на її користь
стягнуто аліменти на утримання сина
ОСОБА_7 у розмірі 650 грн. щомісячно,
починаючи з 20 лютого 2013 року до
досягнення дитиною повноліття.

Відповідач на протязі усього часу не
виплачував аліменти і за період з 20
лютого 2013 року по 01 квітня 2014 року
виникла заборгованість по аліментам у
розмірі 8635, 71 грн.

Оскільки, відповідачем протягом
зазначеного періоду не було сплачено
жодної суми по аліментним
зобов'язанням, позивач вважає, що він
повинен сплатити неустойку (пеню) на
її корить згідно поданого нею
розрахунку у відповідності до ст. 196 СК
України.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 13 червня 2014
року відмовлено в задоволенні позовних
вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення скасувати, посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

При цьому посилається на те, що судом
безпідставно не взято до уваги, що при
проголошенні рішення від 26 вересня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про стягнення аліментів
представники відповідача були
присутні при проголошенні рішення та
отримали рішення суду, тому
відповідачу було відомо про існуючу
заборгованість, а також, що у виклику
державного виконавця вказана фактична
адреса проживання відповідача. Вважає
що дані обставини свідчать про
порушення основних засад судочинства
при прийнятті судового рішення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що в діях ОСОБА_6 не вбачається його
винної поведінки в утворенні
заборгованості по аліментам на
утримання сина за період з 20 лютого 2013
року по 01 квітня 2014 року.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
ґрунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 26 вересня 2013
року з відповідача на користь позивача
ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання
сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у
розмірі 650 грн. щомісячно, починаючи з
20 лютого 2013 року до досягнення дитиною
повноліття (а.с.16-18).

Згідно розрахунку заборгованості по
аліментам, проведеним державним
виконавцем Другого Суворовського ВДВС
Одеського міського управління юстиції
від 03 квітня 2014 року заборгованість по
аліментам ОСОБА_6 станом на 01 квітня 2014
року становить 8635,71 грн. (а.с.21).

Позивач ОСОБА_5 за період з 20 лютого 2013
року по 01 квітня 2014 року не
отримувала аліменти на утримання сина
від відповідача ОСОБА_6, що
підтверджується довідкою Другого
Суворовського ВДВС Одеського міського
управління юстиції від 03 квітня 2014 року
(а.с.20).

Згідно ст. 196 Сімейного кодексу України
при виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи 21
жовтня 2013 року державним виконавцем
ВДВС Вишгородського районного
управління юстиції Київської області
Губар Л.Б. було відкрито виконавче
провадження по примусовому стягненню
аліментів з боржника ОСОБА_6 згідно
виконавчого листа №36328213 від 15 жовтня
2013 року та надісланий на адресу
боржника виклик державного виконавця.
(а.с.45,46)

05 листопада 2013 року представник
боржника звернувся до ВДВС
Вишгородського районного управління
юстиції з заявою про направлення
виконавчого документа за місцем
роботи боржника.(а.с.47).

Згідно довідки ТОВ «Компанія з
управління активам «Юг-Інвест» від 27
травня 2014 року № 07/05 вбачається, що
дане товариство отримало виконавчий
лист №36328213 від 15.10.2013 року про
стягнення аліментів з ОСОБА_6 лише 15
травня 2014 року.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15.05.2006
року №3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного Кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
зазначено, що відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені) настає
лише за наявності вини цієї особи, при
цьому на платника аліментів не можна
покладати таку відповідальність, якщо
заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, правомірно керувався
ст. 196 СК України та правильно виходив з
того, що оскільки ТОВ «Компанія з
управління активам «Юг-Інвест»
отримала виконавчий лист по
примусовому стягненню аліментів з
ОСОБА_6 лише 15 травня 2014 року,
незважаючи на те, що ним було
повідомлено його місце роботи
державному виконавцю, ще 05 листопада 2013
року, тому в діях ОСОБА_6 не вбачається
його винної поведінки в утворенні
заборгованості по аліментам на
утримання сина за період з 20 лютого 2013
року по 01 квітня 2014 року.

Висновки суду першої інстанції
викладені в рішенні, відповідають
вимогам закону та обставинам справи.

А тому, доводи ОСОБА_5 про незаконність
та необґрунтованість рішення,
невідповідність висновку суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального і процесуального
права при його ухваленні, на думку
апеляційного суду, не знайшли свого
підтвердження при розгляді справи,
оскільки вони повністю спростовуються
належними та допустимими доказами по
справі.

Інші обставини, зазначені в апеляції,
зокрема, про те, що позивач має
заборгованість по сплаті аліментів на
утримання сина, злісно ухиляється від
виконання рішення суду, про яке йому
достеменно відомо, не спростовують
висновок суду першої інстанції про
необґрунтованість заявлених позовних
вимог та не є підставою для задоволення
апеляційних вимог.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду ухвалено у
відповідності до норм ст. 308 ЦПК України
відповідає обставинам справи, з
додержанням вимог закону і не може бути
скасовано з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 13 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
Н.С. Воробйова

С.М. Верланов