Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про стягнення
заробітної плати та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за касаційною скаргою
ОСОБА_6, який діє через представника
ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду
Київської області від 31 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача заробітну плату
за період роботи з 01 травня 2009
року по 26 січня 2010 року та середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні з 26 січня 2010 року по день
фактичного розрахунку. В обґрунтування
позову зазначив, що у день звільнення 26
січня 2010 року йому виплачено 453,60 грн, що
не відповідає повному розрахунку
заборгованості по заробітній платі.
Крім того, відповідач остаточний
розрахунок з ним провів лише 05 лютого
2010 року, а тому позивач просив стягнути
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні.

Рішенням Славутицького міського суду
Київської області від 17 травня 2013 року
в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 31 липня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено з інших
підстав.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати і ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати
за період з 01 травня 2009 року по 26 січня
2010 року, суд першої інстанції виходив
із того, позивачем пропущений,
передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України,
строк звернення до суду з цими
вимогами.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині вирішення
вищевказаних вимог, апеляційний суд
вказав на помилковість висновку суду
про пропуск позивачем строку позовної
давності і виходив із недоведеності
цих вимог.

Колегія суддів погоджується з указаним
висновком апеляційного суду з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що з 05 червня 2008
року ОСОБА_6 працював на посаді
провідного менеджера Центру
персонального обслуговування
індивідуальних клієнтів ПАТ КБ
«ПриватБанк» у відділенні м. Славутичі.

Наказом керівника напрямку трудових
ресурсів ПАТ КБ «ПриватБанк» позивача
було переведено з 31 березня 2009 року у
підрозділ Головний офіс на посаду
провідного юрисконсульта по обробці
позовів.

23 січня 2010 року позивача було звільнено
з займаної посади.

Заочним рішенням Славутицького
міського суду Київської області
від 01 червня 2010 року визнано
незаконним наказ про звільнення
ОСОБА_6 з посади, визнано звільнення
ОСОБА_6 на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП
України з 26 січня 2010 року незаконним,
змінено формулювання причин
звільнення на ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням, зобов'язано
відповідача зробити відповідний запис
у трудовій книжці.

26 січня 2010 року, у день звільнення,
позивач отримав повний розрахунок у
розмірі 373,61 грн, за винятком 8,50 грн,
виплачених 05 лютого 2010 року.

В обґрунтування позовних вимог та у
доводах касаційної скарги, позивач
зазначає, що заробітна плата виплачена
йому не у повному розмірі, оскільки
відповідач повинен був нарахувати йому
не менше, ніж гарантований державою
розмір мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів вважає, що такі
твердження позивача не заслуговують на
увагу і погоджується в цій частині з
висновком апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 95 КЗпП України, ст. 3
Закону України «Про оплату праці»,
мінімальна заробітна плата - це
законодавчо встановлений розмір
заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю, нижче якого не
може проводитися оплата за виконану
працівником місячну, погодинну норму
праці (обсяг робіт).

Так, судами встановлено, що у травні 2009
року при нормі графіку 144 години ОСОБА_6
відпрацював 8 годин, у червні 2009 року
при нормі графіку 160 годин відпрацював 8
годин, у липні 2009 року при нормі графіку
184 години відпрацював 0 годин, у вересні
2009 року при нормі графіку 176 годин
відпрацював 16 годин, у жовтні 2009 року
при нормі графіку 176 годин відпрацював 8
годин, у листопаді 2009 року при нормі
графіку 168 годин відпрацював 0 годин, у
грудні 2009 року при нормі графіку 184
години відпрацював 64 години, у січні 2010
року при нормі графіку 120 годин
відпрацював 32 години.

З урахуванням вказаного, відмовляючи у
задоволенні вимог про стягнення
заробітної плати, апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
мінімальна заробітна плата
гарантується державою за умови
виконання встановлених норм
тривалості робочого часу та
інтенсивності праці, однак позивач не
виконав умови, за яких держава гарантує
виплату працівникові мінімальної
заробітної плати.

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що позивачу при
переведенні на посаду провідного
юрисконсульта встановлено змішану
форму оплати праці, яка складається із
установленого законом мінімуму
заробітної плати і бонусної
винагороди і, як встановлено судами,
нараховану за такою системою заробітну
плату позивач отримав у повному обсязі
у день звільнення, а тому підставі для
задоволення вимог про стягнення
заробітної плати немає.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що оскаржуване рішення
апеляційного суду в частині вирішення
позовних вимог про стягнення
заробітної плати є законним і
обґрунтованим, а тому його відповідно
до ст. 337 ЦПК України у цій частині
необхідно залишити без змін.

Разом з тим, не можна погодитись із
висновком апеляційного суду в частині
відмови у задоволенні позову про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, вказав на те, що
позивач у день звільнення - 26 січня 2010
року отримав повний розрахунок у
розмірі 373,61 грн за винятком 8,50
грн, виплачених 05 лютого 2010 року, що не є
істотним і не може бути підставою для
висновку про порушення відповідачем
вимог ст. 116 КЗпП, у зв'язку з чим
відсутні підстави для застосування
відповідальності передбаченої ст. 117
КЗпП.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП
України обов'язковою умовою для
покладення на підприємство
відповідальності за невиплату
належних працівникові сум при
звільненні є наявність вини
підприємства.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову в частині стягнення
заборгованості за затримку розрахунку
при звільненні, апеляційний суд не
врахував, що нетривалий час роботи
працівника на підприємстві й незначна
частка заборгованості підприємства
перед працівником у виплаті заробітної
плати також не є підставою для
звільнення роботодавця від зазначеної
відповідальності.

Саме такий правовий висновок зроблений
Верховним Судом України у справі №
6-64цс13, предметом якої був спір про
стягнення заборгованості із
заробітної плати та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні (постанова Верховного
Суду України від 03 липня 2013 року).

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє через
представника ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 31 липня 2013 року в частині
відмови у задоволенні позову про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
скасувати, справу в цій частині
передати на новий судовий розгляд до
апеляційного суду.

У решті рішення апеляційного суду
Київської області від 31 липня

2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана