Провадження№2/756/564/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року Оболонський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Белоконної І.В,

при секретарі -
Поливко М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

Позивач, через свого представника,
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості, в якому,
просив стягнути з відповідача на
користь позивача суму основного боргу
в розмірі 71937 гривні, 159,62 грн -
нарахування 3% річних, 345,86 грн -
процентів за користуванням чужими
грошовими коштами, а всього -72442,48 грн та
суму сплаченого судового збору .

В обґрунтування позову зазначив, що 20
серпня 1999 року між Позивачем ОСОБА_1 та
Відповідачем ОСОБА_2 укладено договір
позики, у вигляді розписки, на загальну
суму 9000 (дев'ять тисяч) доларів США, що
за офіційним курсом на дату вимоги
повернення боргу еквівалентно 71937,00
грн. Відповідно до умов зазначеного
договору Відповідач зобов'язувалась
повернути Позивачу вказану в розписці
суму коштів за першою вимогою, після
завчасного попередження за 30
календарних днів.

Позивач 20 серпня 2013 року направив
поштою Відповідачу лист - вимогу, в якій
попередив, що вимагає повернення суми
боргу за розпискою в тридцяти денний
строк після отримання вимоги, яку
остання отримала 21 серпня 2013 року.

Однак Відповідачка не виконала свого
обов'язку, взятого на себе по договору
позики, тобто отриманні у борг гроші
Позивача не повернула.

В зв'язку з цим Позивач звернувся за
захистом свого порушеного права в
судовому порядку.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача позов підтримали
у повному обсязі, просила його
задовольнити з підстав зазначених у
позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача
проти задоволення позовних вимог
заперечували, на підставах викладених
у письмових запереченнях. Відповідач
стверджувала, що боргових зобов'язань
між нею та позивачем не було, а гроші у
1995 році вона дійсно позичала у дружини
позивача - ОСОБА_3, а в подальшому
розписку формально склала на ім'я
позивача. 10 листопада 1999 року після
продажу квартири відповідач ОСОБА_2
весь борг повернула особисто ОСОБА_3,
про що та надала розписку про
отримання грошей та відсутності будь -
яких претензій, але на теперішній час
цей документ у відповідача не зберігся.

Свідок ОСОБА_3, яка є колишня жінка
позивача, суду надала свідчення, про те
що влітку 1999 року ОСОБА_2 звернулась до
неї з проханням допомогти їй фінансово,
позичити 9000 - 10000 доларів США. ОСОБА_3
звернулась до позивача ОСОБА_1, з яким
на той час перебувала у шлюбі, про
можливість позичити особисті кошти
відповідачу по справі, на що відповідач
надав позитивну відповідь. 20 серпня 1999
року за адресою, де на той час
проживала родина ОСОБА_1, ОСОБА_1
передав ОСОБА_2 гроші у розмірі 9000
доларів США з власних заощаджень, а
остання написала власноруч розписку.
Через деякий час свідок по справі
ОСОБА_3 зверталась до ОСОБА_2, про
можливість повернення коштів ОСОБА_1,
на що відповідач пояснювала
неможливість повернення боргу різними
життєвими обставинами. Свідок
засвідчила той факт, що через неї
ОСОБА_2 кошти для ОСОБА_1 не передавала.

Вислухавши пояснення сторін по справі,
свідка, дослідивши матеріали справи,
давши оцінку доказам в їх сукупності,
суд вважає що позовні вимоги
обґрунтовані та є такими які
підлягають задоволенню.

Судом були встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

20 серпня 1999 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
позики у простій письмовій формі, у
вигляді розписки на суму 9000 доларів США
(а.с.13).

Відповідно до умов зазначеного
договору відповідач зобов'язувався
повернути борг за першою вимогою після
завчасного попередження за 30
календарних днів.

20 серпня 2013 року позивач направив
поштовим відправленням позивачу лист -
вимогу про повернення суми боргу 9000
доларів США, що у гривневому
еквіваленті за офіційним курсом НБУ
складає 71937,00 грн., протягом 30
календарних днів з моменту отримання
вимоги (а.с.14)

Лист - вимогу про повернення боргу
відповідач отримала 21 серпня 2013 року,
про що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с.15) та про що не
заперечувала відповідач у судовому
засіданні.

Станом на час розгляду справи
запозичена сума коштів відповідачем
позивачу не повернута, у зв'язку з чим
позивач отримав право звернутись до
суду за захистом свого порушеного
права шляхом стягнення заборгованості
та покладення на відповідача
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання у вигляді
стягнення трьох відсотків річних від
простроченої суми та процентів за
користуванням грошей.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Твердження відповідача та
представника відповідача про
повернення відповідачем суми у
розмірі 9000 доларів США на виконання
договору позики, належними та
допустими доказами не підтверджено, що,
на думку суду, вказує на
необґрунтованість заперечень.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти дні від пред'явлення
позикодавцем вимоги про це, якщо інше
не встановлено договором.

Вирішуючи питання про обґрунтованість
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача суми штрафних санкцій, суд
виходить з наступного.

Згідно ст. 625 ЦК України, в якій
зазначено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом,
стягненню з відповідача підлягають 3%
річних від простроченої суми в розмірі.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Як вбачається із наданих позивачем
розрахунків до позову відповідач
станом на 18.10.2013 року прострочив строк
виконання свого зобов'язання на 27 днів
(а.с. 6).

Отже, суд приходить до висновку про те,
що розрахунок штрафних санкцій, який
був наданий позивачем є вірним, сума 3%
річних від суми боргу становить 159,62
грн., сума процентів за користування
чужими грошовими коштами, в розмірі
облікової ставки НБУ становить 345,86 грн
та має бути стягнута із відповідача на
користь позивача.

Таким, чином, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
стягненню з відповідача підлягає сума
основного боргу в розмірі 71937,00 грн., 3%
річних від простроченої суми в розмірі
159,62 грн. та процентів за користуванням
грошовими коштами у розмірі 345,86 грн.,
оскільки відповідач не виконала взятих
на себе зобов'язань перед позивачем
щодо своєчасно повернення суми позики.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд
присуджує до стягнення з відповідача
на користь позивача суму судових
витрат по сплаті судового збору в
розмірі 742,42 грн, яка підтверджується
долученим до справи платіжним
дорученням про оплату.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 525, 526, 527, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.
ст. 10, 15, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 суму основного боргу за
договором позики від 20.08.1999 р. у розмірі
71937(сімдесят одна тисяча дев'ятсот
тридцять сім) грн. 00 коп, 159 (сто
п'ятдесят дев'ять) грн..62 коп. -
нарахування 3% річних, 345 (триста сорок
п'ять) грн. 86 коп. - процентів за
користування грошовими коштами, а
всього 72 442 (сімдесят дві тисячі
чотириста сорок дві) грн. 48 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 724 (сімсот двадцять
чотири) грн. 42 коп. витрат по сплаті
судового збору.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом. Апеляційна скарга на
рішення суду подається Апеляційному
суду м.Києва через Оболонський
районний суд м.Києва протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя
І.В. Белоконна