Справа № 296/3078/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"24" вересня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський
районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

при
секретарі Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду № 327 цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права спільної сумісної
власності на майно та його розподіл, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в
якому просив визнати за ним та
відповідачем ОСОБА_2 право спільної
сумісної власності на автомобіль марки
"GEELY", д.н. НОМЕР_1, вартістю 66000,00 грн.,
поділити його, присудити його в натурі
відповідачці і стягнути з неї на його
користь компенсацію за його частку в
сумі 33000,00 грн..

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що
з відповідачкою вони почали
зустрічатися з серпня 2006 року, а вже з
грудня 2006 року по 21 березня 2014 року
проживали однією сім'єю, але в шлюбі не
перебували. Проживали разом за адресою:
АДРЕСА_1. Під час сумісного проживання
вели спільне господарство,
підтримували подружні відносини, мали
намір зареєструвати шлюб, але
несподівано посварилися, і починаючи з
21 березня 2014 року разом не проживали.

Під час спільного проживання 21 березня
2013 року ними за спільні кошти був
придбаний легковий автомобіль марки
"GEELY", д.н. НОМЕР_1, 2008 року випуску, за
66000,00 грн..

Власність за взаємною згодою за
договором купівлі-продажу була
зареєстрована на ім'я відповідачки.
Страховий поліс оформлений на ім'я
позивача, тому відповідно до ст. 74 СК
України цей автомобіль належить
позивачу і відповідачу на праві
спільної сумісної власності,
відповідно частка позивача складає 1/2
частину від цього майна, що дорівнює 33000
грн.

В судовому засіданні позивач підтримав
заявлені позовні вимоги просив їх
задовольнити, з наведених у позові
підстав.

Відповідач і представник відповідача в
судовому засіданні просили відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на те,
що відповідач і позивач не проживали
разом та не перебували в
зареєстрованому шлюбі, зауважили, що
позивачем не надано доказів спільного
проживання. Пояснили, що відповідач
позичала гроші у своїх знайомих на
придбання даного авто, в підтвердження
своїх аргументів відповідачем були
надані докази, а саме розписки про
надання коштів і договори позики.
Також, ОСОБА_2 зауважила, що невідомо
звідки у позивача з'явилася саме така
ціна вартості автомобіля в розмірі
66000,00 грн., на частку якого він
претендує.

Свідки, допитані в судовому засіданні,
а саме ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підтвердили в
судових засіданнях, що вони позичали
відповідачці гроші на придбання
автомобіля і вони, як керівники
відповідачки, наполягали на придбанні
спірного автомобіля, яке необхідне для
роботи відповідачки.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, покази свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що заявлений позов не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зустрічалися разом з
серпня 2006 року. 21 березня 2013 року був
придбаний легковий автомобіль марки
"GEELY", д.н. НОМЕР_1, 2008 року випуску, згідно
договору купівлі-продажу був
оформлений на ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу
України, майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу
України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд приходить до висновку, що не може
бути присуджена компенсація в порядку
ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України,
якщо майно не визнано об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Натомість
майно може бути визнано об'єктом
спільної сумісної власності, якщо
особи перебували в зареєстрованому
шлюбі або існує рішення суду про
встановлення відповідного юридичного
факту. Жодних належних доказів про
проживання однією сім'єю з
відповідачем або рішення суду про
встановлення даного юридичного факту
позивачем до суду надано не було, а отже
і спірне авто не може виступати
об'єктом спільної сумісної власності,
на частку якого претендує позивач.

Суд розглядає справу лише в межах
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, позивачем вимоги про
встановлення юридичного фату
спільного проживання з відповідачем не
заявлялись. З матеріалів справи
вбачається, що відповідачем надано
відповідні докази стосовно того, що
вона купила авто за власні кошти, які
позичала спеціально для придбання
автомобіля GEELY д.н. НОМЕР_1 2008 року
випуску.

Враховуючи викладене вище, суд вважає,
що позовні вимоги в частині визнання
спірного майна об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та його
поділу не доведені належними і
допустимими доказами, не узгоджуються
із зібраними по справі доказами, тому
не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 321, 328 ЦК України, ст. ст.
71, 74 СК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215
ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права спільної
сумісної власності на майно та його
розподіл.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Житомирської
області через Корольовський районний
суд м. Житомира протягом десяти днів з
дня його проголошення.

Головуючий суддя
Р. А.
Галасюк