У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
треті особи: Монастирищенське районне
управління юстиції у Черкаській
області, приватний нотаріус
Іллінецького районного нотаріального
округу Вінницької області ОСОБА_10, про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину, визнання права власності
на частину житлового будинку,
витребування майна за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 20 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 9 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати -
ОСОБА_11, яка склала заповіт на належне
їй майно на користь дочки - ОСОБА_5, а
саме житловий будинок АДРЕСА_1.
Зазначений житловий будинок був
побудований батьками в шлюбі та був їх
спільною сумісною власністю, отже її
батько - ОСОБА_12, мав право на
1/2 частку (або 8/16) зазначеного будинку,
крім того, як непрацездатний пенсіонер
мав право на обов'язкову частку у
спадщині, що відкрилася після смерті
ОСОБА_11, тому вважала, що батьку
належало 9/16 часток житлового будинку.
ОСОБА_12 відмовився від спадкового
майна на її користь, звернувшись 29
червня 2010 року з відповідною письмовою
заявою до нотаріальної контори.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер, залишивши
заповіт на її ім'я. 12 жовтня 2010 року
ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на
спадщину на будинок АДРЕСА_1.
2 листопада 2010 року за договором
купівлі-продажу ОСОБА_5 продала будинок
ОСОБА_4

ОСОБА_3 вважала, що такими діями
відповідачів порушено її право
власності на частину житлового будинку
АДРЕСА_1, тому, уточнивши позовні
вимоги, просила суд визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, видане 12 жовтня 2010 року на
ім'я ОСОБА_5, визнати за нею право
власності на 15/28 часток
спірного будинку в порядку спадкування
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 та
витребувати у ОСОБА_4 на її користь 15/28
часток зазначеного житлового будинку.

Рішенням Монастирищенського районного
суду Черкаської області від
20 січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 9 квітня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити рішення про задоволення її
позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
ОСОБА_5 мала право на спадкування після
смерті матері за заповітом на житловий
будинок АДРЕСА_1, який на час розгляду
справи в суді не скасований, правомірно
отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на вказаний
будинок і підстави для визнання такого
свідоцтва недійсним відсутні. У зв'язку
з цим не вбачається підстав і для
витребування у ОСОБА_4 як
добросовісного набувача спірного
житлового будинку.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають; суди не встановили
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушили норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що за життя ОСОБА_11 була
власником житлового будинку АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 21 липня 2005 року та
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
площею 2,5656 га, що розташована на
території Росоховатської сільської
ради Іллінецького району Вінницької
області на підставі державного акта
від 28 березня 2005 року. ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_11, після смерті якої на
вказане майно відкрилась спадщина.
Спадкоємцем житлового будинку за
заповітом від 23 лютого 2006 року є її
дочка - ОСОБА_5, а спадкоємцем земельної
ділянки площею 2,5656 га, майнового паю та
її грошових заощаджень є її дочка -
ОСОБА_3

ОСОБА_5 і ОСОБА_3 своєчасно, у
встановлений законом шестимісячний
строк після смерті спадкодавця,
прийняли спадщину шляхом звернення з
відповідними заявами про прийняття
спадщини до приватного нотаріуса
Іллінецького районного нотаріального
округу Вінницької області за місцем
постійної реєстрації ОСОБА_11

Також спадкоємцями після смерті
ОСОБА_11 є переживший її чоловік -
ОСОБА_12, який відмовився від спадщини
на користь дочки - ОСОБА_3, та дочка -
ОСОБА_7, яка подала до нотаріальної
контори заяву про відмову від спадщини
після смерті матері, при цьому на час
смерті спадкодавця вони були
непрацездатними за віком, тому
відповідно до ст. 1241 ЦК України мали
право на обов'язкову частку у спадщині
незалежно від змісту заповіту.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних
причин самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_11 та ОСОБА_12, перебуваючи в шлюбі,
побудували житловий будинок АДРЕСА_1,
який є їхнім спільним сумісним майном,
тому ОСОБА_12 мав право на 1/2 частку (або
14/28) спірного будинку в спільній
сумісній власності та на 1/28 частку
будинку як на обов'язкову долю,
оскільки на день смерті дружини був
непрацездатним.

Таким чином 1/2 частка спірного будинку
не входить у спадкову масу після
померлої ОСОБА_11, оскільки є часткою
ОСОБА_12 від спільної сумісної
власності подружжя (ст. 60 СК України).

Відповідно до п. 224 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 3 березня 2004 року № 20/5,
нотаріус може видати свідоцтво про
право на спадщину за законом чи за
заповітом після смерті одного з
учасників спільної сумісної власності
лише після виділення (визначення)
частки померлого у спільному майні.

Проте в порушення ст. ст. 60, 70 СК України
та п. 224 зазначеної вище Інструкції
нотаріус, не виділивши частку ОСОБА_12 у
спільному майні, видала ОСОБА_5
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після померлої ОСОБА_11
на цілий житловий будинок, а не на 1/2
його часку, яка входить в спадкову масу,
незаконно збільшивши частку померлої
після її смерті.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування» у разі
смерті співвласника приватизованого
будинку (квартири) частки кожного із
співвласників у праві спільної
власності є рівними, якщо інше не було
встановлено договором між ними (ч. 2 ст.
370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка
померлого співвласника не може бути
змінена за рішенням суду. Для
оформлення права на спадщину закон не
вимагає рішення суду про визначення
частки спадкодавця.

Разом з тим суд, мотивуючи збільшення
частки померлої ОСОБА_11, послався на те,
що її чоловік - ОСОБА_12, після смерті
дружини не отримав свідоцтво про право
власності на 1/2 частку спільного
сумісного майна, однак не звернув увагу
на те, що ОСОБА_12 не відмовлявся від
отримання даного свідоцтва.

Крім того, незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК
України).

При цьому суд не взяв до уваги той факт,
що саме по собі свідоцтво не створює
ніяких нових прав у власності на майно,
оскільки незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1236 ЦК України заповідач
має право охопити заповітом права та
обов'язки, які йому належать на момент
складення заповіту, а також ті права та
обов'язки, які можуть йому належати у
майбутньому.

Однак чинність заповіту щодо складу
спадщини встановлюється на момент її
відкриття (смерті спадкодавця).

Крім того, у ст. 1219 ЦК України зазначено
права та обов'язки особи, які не входять
до складу спадщини, однак обов'язкова
частка в спадщині не зазначається в
даній нормі права як така, що не входить
до складу спадщини.

Отже, ОСОБА_12 відповідно до положень ч.
5 ст. 1268 ЦК України став власником
обов'язкової частки в спадщині з
моменту смерті своєї дружини
ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_1, володів нею
більше року до своєї смерті та залишив
як свою власність за заповітом дочці -
ОСОБА_3

Тому суд помилково послався на те, що
обов'язкова частка в спадщині не
успадковується спадкоємцями і не
входить до складу спадщини.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст.
212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені
положення закону уваги не звернули, не
визначилися з характером спірних
правовідносин, доводів сторін належним
чином не перевірили та дійшли
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені судові
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 20 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 9 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська