Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/209/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

19.02.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого - Голованя А.М.

суддів - Кривохижі В.І., Гайсюка О.В.

при
секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 25
жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Кіровського ВДВС
Кіровоградського міського управління
юстиції про визнання права власності
на ? частку майна та виключення цієї
частки з акту опису та арешту і

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2
звернулася в суд з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що нею та ОСОБА_3 під
час перебування в шлюбі було придбано
нежиле приміщення, яке розташоване в
АДРЕСА_1.

Зазначає, що згідно акту опису і
арешту майна від 11.09.2012 року, складеного
державним виконавцем Кіровського
відділу державної виконавчої служби
Кіровоградського міського управління
юстиції, зазначене майно було обтяжене
арештом у зв'язку з примусовим
виконанням рішення суду про стягнення
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі
222 760, 12 грн.

Вважає, що накладення арешту на
усе майно порушує її права, оскільки
вона не є боржником за вказаним
виконавчим провадженням та не повинна
відповідати за зобов'язання своїм
майном, та як вказане приміщення було
придбане подружжям під час перебування
в зареєстрованому шлюбі за договором
купівлі-продажу за рахунок коштів
сімейного бюджету і є їх спільною
сумісною власністю.

Тому, виходячи з положень ст. 60
Закону України «Про виконавче
провадження», просила задовольнити
заявлений нею позов.

Рішенням Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 25 жовтня 2013 року
у задоволенні позову відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції у зв'язку з
неправильним застосуванням норм
матеріального права з ухваленням
нового рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3, який належним
чином був повідомленим про час та місце
розгляду справи, в судове засідання
апеляційного суду не прибув.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи
скарги, заперечення представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, в межах
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

За правилами ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення суд виходив
з того, що оскільки отримані ОСОБА_3 за
борговим зобов'язанням кошти витрачені
на потреби сім'ї, то відповідно до ч.4
ст.65 СК України підстав для визнання за
іншим з подружжя права власності на ?
частку майна на яке накладено арешт з
метою виконання рішення про стягнення
зазначеного боргу та виключення цієї
частки з акту опису немає.

Проте погодитися з такими
висновками суду не можна з наступних
підстав.

Судом установлено та
убачається з матеріалів справи, що
27.09.2008 року ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу придбав нежитлове
приміщення, розташоване по АДРЕСА_1
(а.с. 8-11). Майно було куплено під час
перебування в шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.6)

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 23.11.2011 року
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто 198
450 грн. заборгованості за договором
позики та 3% річних від простроченої
суми боргу в розмірі 24 310,12 грн. (а.с. 79)

На виконання цього рішення, 11.09.2012
року, державним виконавцем Кіровського
відділу державної виконавчої служби
Кіровоградського міського управління
юстиції складено акт опису й арешту
майна - нежитлового приміщення по
АДРЕСА_1.(а.с. 12)

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК
України вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Також ч. 1 ст. 368 ЦК України
передбачено, що спільна власність двох
або більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю.

Таким чином, нежитлове
приміщення, розташоване по АДРЕСА_1 є
об'єктом права спільної сумісної
власності, у зв'язку з чим має бути
дотриманий порядок звернення
стягнення на неї.

Згідно з роз'ясненнями, що
містяться в п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 26
грудня 2003 року «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» частка боржника у
спільній власності з іншими особами
визначається за поданням державного
виконавця відповідно до положень
законодавства, що регулює право
власності.

Отже, державний виконавець на
підставі ч. 6 ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження» перед
зверненням стягнення на все нежитлове
приміщення, яка є об'єктом права
спільної сумісної власності, повинен
звернутися до суду з поданням для
визначення частки боржника.

Статтею 73 СК України передбачено,
що за зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі.

Таким чином, звернення стягнення
на об'єкт права спільної сумісної
власності в цілому, без попереднього
визначення частки боржника та
виділення її в натурі суперечить ст. 73
СК України, ч. 6 ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження», ст. 371 ЦК
України тощо та порушує право щодо
володіння, користування та
розпорядження квартирою як об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до ст.60 Закону України
«Про виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права на майно і про
звільнення майна з-під арешту.

Вирішуючи спір, суд зазначених
вимог закону не врахував, у порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог;
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Зокрема, посилання суду на те, що
отримані ОСОБА_3 за борговим
зобов'язанням кошти витрачені на
потреби сім'ї не має правового
значення для вирішення питання про
визнання права на майно і про
звільнення майна з-під арешту.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції не може залишатися в
силі й підлягає скасуванню з підстав,
передбачених п.п. 2,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення
про визнання за позивачем права на ?
частку спірного майна та звільнення
цієї частки з-під арешту.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 25 жовтня 2013 року
скасувати і ухвалити по даній справі
нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Кіровського ВДВС
Кіровоградського міського управління
юстиції задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частку нежитлового
приміщення, розташованого по АДРЕСА_1.

Виключити ? частку цього
нежитлового приміщення, що належить
ОСОБА_2 з акту опису й арешту майна від
11.09.2012 року, складеного державним
виконавцем Кіровського відділу
державної виконавчої служби
Кіровоградського міського управління
юстиції.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскарженим
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: