Справа № 308/5897/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року
місто
Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Домніцького В.В.,

при секретарі судового засідання -
Єфремової М.Й.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Ужгород
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення майнової
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки, -

В С Т А Н О В И В :

13.05.2014 року позивач звернувся до суду із
вищевказаним позовом мотивуючи
наступним.

01.08.2011 року, об 11 год. 30 хв., на автодорозі
Київ - Чоп, з вини ОСОБА_2, водія
автомобіля марки «Mercedes-Benz», н.з. «
НОМЕР_2», сталася дорожньо-транспортна
пригода, в які було пошкоджено
автомобіль позивача, марки «БМВ», н.з.
«НОМЕР_1». Після ДТП позивач звернувся
до суб'єкта оціночної діяльності, яким
оцінено завдану позивачу майнову шкоду
в 32 802,35 грн. Позивач вказує, що
власник автомобіля марки «Mercedes-Benz» -
ОСОБА_3, а також ОСОБА_2, який на думку
позивача керував попередньо вказаним
автомобілем неправомірно - без
передбаченого на те законом дозволу,
ухиляються від відшкодування шкоди,
завданої у результаті ДТП, у зв'язку з
чим позивач звернувся до суду з даним
позовом.

У судове засідання позивач не з'явився,
подав до суду заяву про розгляд справи
без його участі, при цьому зазначив, що
позовні вимоги підтримує повністю та
просить їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у
судовому засіданні позов не визнав з
підстав, викладених у письмових
запереченнях, просив суд у задоволенні
позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_3 заперечив проти
задоволення позову, просив суд
відмовити у його задоволенні з підстав
необґрунтованості та безпідставності.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 16.09.2011 року, за результатами
розгляду справи про адміністративне
правопорушення № 3-7995/11, ОСОБА_2 визнано
виним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП, а саме у тому, що він 01.08.2011 року,
біля 11 год. 30 хв., керуючи на підставі
довіреності від 12.05.2010 року, виданої
ОСОБА_3, автомобілем марки «Mercedes-Benz»,
н.з. « НОМЕР_2», на автодорозі Київ - Чоп,
не обрав безпечну швидкість руху та не
врахував дорожньої обстановки,
внаслідок чого в'їхав в автомобіль
марки «БМВ», н.з. «НОМЕР_1», який
зіткнувся з попереду їдучим
автомобілем марки «Хюндай», н.з.
«НОМЕР_3», у результаті чого
транспортні засоби отримали механічні
ушкодження.

Як вбачається з матеріалів справи,
внаслідок ДТП власнику транспортного
засобу марки «БМВ», н.з. «НОМЕР_1», -
позивачу, заподіяно майнову шкоду у
розмірі 32 802,35 грн., що
підтверджується копією звіту вартості
майнової шкоди, заподіяної ушкодженням
транспортного засобу № 131/08/11 від 11.08.2011
року.

Згідно довідки автосервісного
підприємства «Вижниця-Авто» від 26.08.2011
року № 1786/11 вбачається, що відновити та
привести належний позивачу автомобіль
до стану, який би відповідав технічним
вимогам виробника неможливо -
автомобіль ремонту не підлягає.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що 10.03.2011 року між ОСОБА_4
та

ПАТ «Українська інноваційна страхова
компанія «Інвестсервіс»» (далі -
страховик) було укладено поліс №
АА/1272603 обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, за умовами якого страховик
застрахував на один рік
цивільно-правову відповідальність
ОСОБА_2

03.08.2011 року страхувальник - ОСОБА_4,
водій - ОСОБА_2, а також ОСОБА_1 склали
спільне повідомлення до страхової
компанії про страховий випадок. Того ж
дня, ОСОБА_1 звернувся до страховика із
заявою на виплату страхового
відшкодування, однак, відомостей про її
виконання позивачем суду не надано.
Зазначені заяви прийняті страховиком
04.08.2011 року.

10.06.2014 року та 11.07.2014 року представником
відповідача ОСОБА_2 на адресу
страховика було надіслано адвокатські
запити про результати виконання заяви
ОСОБА_1 про виплату страхового
відшкодування, однак, такі залишись
страховиком без реагування.

Оцінивши докази, зібрані та досліджені
у ході судового розгляду справи, у їх
сукупності, суд прийшов до наступних
висновків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1187 ЦК
України, джерелом підвищеної небезпеки
є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа,
яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів на території України»
регламентовано, що у разі настання
страхового випадку страховик у межах
страхових сум, зазначених у страховому
полісі, відшкодовує у встановленому
цим Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Зі змісту дослідженого у ході судового
розгляду страхового полісу № АА/1272603
від 10.03.2011 року вбачається, що страховик
застрахував цивільно-правову
відповідальність ОСОБА_2 та визначив
ліміт страхового відшкодування за
завдану майнову шкоду - 50 000,00 грн., що,
з врахуванням збитків, завданих майну
позивача в результаті ДТП, є достатньою
сумою для відшкодування заподіяної
шкоди у повному обсязі.

Абзацом 1 пункту 16 Постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року
визначено, що при пред'явленні позовних
вимог про відшкодування шкоди в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди безпосередньо до особи, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, суд має право
виключно в порядку, передбаченому
статтею 33 ЦПК, залучити до участі у
справі страхову організацію
(страховика), яка застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Разом з тим, зі змісту абзацу 2 пункту 16
попередньо вказаної Постанови
вбачається, що відповідно до статті 3
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів на території
України» та статті 1194 ЦК України,
питання про відшкодування шкоди самою
особою, відповідальність якої
застрахована, вирішується залежно від
висловленої нею згоди на таке
відшкодування та виконання чи
невиконання нею передбаченого статтею
33 Закону «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів на території України»
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування.

У разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка, шкода
відшкодовується завдавачем шкоди.

Із матеріалів справи вбачається, що
особою, відповідальність якої
застрахована, заперечується
відшкодування шкоди позивачу за її
рахунок, було дотримано порядку щодо
письмового повідомлення страховика
про ДТП, на підставі чого, суд вважає, що
наявна достатність підстав для
стягнення завданої шкоди із
страховика, однак, беручи до уваги, що
позивачем вимог до страховика не
пред'явлено, клопотання про долучення
до участі у справі такого в якості
співвідповідача не заявлено, приходить
до висновку, що вимоги позивача до
завдавача шкоди задоволенню не
підлягають.

Окрім того, суд вважає, що твердження
позивача про відсутність законних
підставі у ОСОБА_2 на керування
автомобілем не заслуговують на увагу
виходячи із наступного.

Згідно з положенням Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» № 6
від 27.03.1992 року, під володільцем джерела
підвищеної небезпеки розуміється
юридична особа або громадянин, що
здійснюють експлуатацію джерела
підвищеної небезпеки в силу права
власності, повного господарського
відання, оперативного управління або з
інших підстав (договору оренди,
довіреності тощо).

З дослідженої у ході судового розгляду
справи копії довіреності від 12.05.2010
року, виданої ОСОБА_5, вбачається, що
довіритель уповноважила на сім років
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 користуватись та
розпоряджатись належним їй
автомобілем марки «Mercedes-Benz», що у свою
чергу спростовує твердження позивача
про відсутність у ОСОБА_2 законної
підстави для керування попереднього
вказаним автомобілем, оскільки згідно
наведеного слідує, що такий являється
володільцем зазначеного транспортного
засобу.

Щодо вимог позивача до ОСОБА_3 суд
вважає, що такі не ґрунтуються на
нормах закону, оскільки із аналізу
положень ст.ст. 1166, 1187 ЦК України
вбачається, що шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка її завдала та яка на
відповідній правовій підставі володіє
транспортним засобом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку. Виходячи із
наведеного, беручи до уваги, що
володільцем джерела підвищеної
небезпеки є ОСОБА_2, діями якого
позивачу завдано шкоду, суд приходить
до висновку, що у даних правовідносинах
ОСОБА_3 є неналежним відповідачем.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 212-215, 218, 294 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Головуючий
В.В.
Домніцький