Справа №399/60/14-ц
Провадження № 2/399/71/143
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.05.2014 року
Онуфріївський районний суд
Кіровоградської області в складі
головуючого - судді Бондаренка Г.К., за
участю секретаря судових засідань
Скочко О.В., представників позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в селищі
Онуфріївка справу за позовом ОСОБА_3 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» ( далі - ТОВ
«Верес») про визнання договору оренди
землі недійсним та зобов'язання
відповідача вчинити певну дію,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
зазначеним позовом, в якому з
урахуванням заяви про доповнення
підстав позову просив суд ухвалити
рішення, яким визнати договір оренди
землі, укладений 09.09.2011 року ним з ТОВ
«Верес», недійсним та зобов'язати ТОВ
«Верес» повернути йому земельну
ділянку площею 5,03 га, кадастрових номер
:02:000:0293, яка розташована на
території Деріївської сільської ради
Онуфріївського району
Кіровоградської області, посилаючись
на те, що він є власником зазначеної
земельної ділянки, а спірний договір
суперечить вимогам законодавства,
порушує його права як власника
земельної ділянки з огляду на
викладене нижче.

Належна йому земельна ділянка
призначена для ведення особистого
селянського господарства, в той час як
в оренду її передано за спірним
договором для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.
При цьому законодавчо визначений
порядок зміни виду використання
земельної ділянки дотримано не було.
Одже ТОВ «Верес» не може орендувати для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
земельну ділянку, належну громадянину
на праві власності та призначену для
ведення особистого селянського
господарства.

Відповідно до ст. 21 ЗК України
порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для, зокрема, визнання
недійсними угод щодо земельних
ділянок.

Спірний договір оренди землі не
містить усіх істотних умов,
передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», що є підставою для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Верховний Суд України у постанові
від 18.07.2012 року по справі № 6-77цс12
вказав, що відсутність у договорах
оренди землі хоча б однієї з істотних
умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 закону
України «Про оренду землі», є підставою
для визнання недійсними таких
договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15
закону України «Про оренду землі».

Крім того, зазначена земельна
ділянка є предметом оренди не лише за
договором оренди землі від 09.09.2011 року
між позивачем та відповідачем, а й
предметом оренди за договором оренди
землі від 01.04.2010 року між позивачем та
ПП «СТД Агро».

У судовому засіданні представники
позивача позов підтримали, пославшись
на обставини, викладені у позові та
заяві про доповнення підстав позову.

Представник відповідача ОСОБА_4
позов не визнав і пояснив, що між
сторонами дійсно 09.09.2011 року був
укладений зазначений вище договір.

Керуючись частинами 1 та 3 ст. 33 ЗК
України та Законом України «Про
особисте селянське господарство»,
позивач помилково дійшов висновку, що
відповідач не може орендувати для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
земельну ділянку, належну позивачеві
на праві власності та призначену для
ведення особистого селянського
господарства.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 33 Земельного
кодексу України, громадяни України
можуть мати на праві власності та
орендувати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства. Згідно з приписами ч. 3 ст.
33 Земельного кодексу України
використання земель особистого
селянського господарства здійснюється
відповідно до закону.

Проте положення ч. 1 та ч. З ст. 33
Земельного кодексу України не дають
чіткої відповіді на питання, чи можуть
придбавати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства юридичні особи.

Юридична особ не може вести
особистого селянського господарства.
Втім, придбавши чи орендувавши
земельну ділянку, яка свого часу була
надана якійсь фізичній особі для
ведення особистого селянського
господарства, тим паче земельну
ділянку виділену в натурі (на
місцевості) власнику земельної частки
(паю) для ведення особистого
селянського господарства, юридична
особа може вести на такій земельній
ділянці товарне сільськогосподарське
виробництво. Земельне законодавство не
встановлює особливостей чи вимог щодо
користування земельними ділянками для
ведення підсобного сільського чи
товарного виробництва юридичними
особами. Відтак, використання
юридичною особою земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства із дотриманням вимог щодо
користування такою земельною ділянкою
не можна вважати нецільовим, адже
цільове призначення земельної ділянки
не змінюється - вона так само продовжує
використовуватися в межах положень ст.
22 Земельного кодексу України, більш
того, "в межах вимог щодо користування
землями певного виду використання,
встановлених статтями 31, 33 - 37 цього
Кодексу" (ч. 5 ст. 20 ЗКУ).

Посилання позивача на те, що спірний
договір оренди землі не містить усіх
істотних умов, передбачених ч. 1 ст. 15
Закону України «Про оренду землі» є
безпідставним, оскільки 16.10.2013 року між
сторонами укладено додаткову угоду до
спірного договору оренди землі, яка
містить усі істотні умови, передбачені
ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду
землі».

Договір оренди зазначеної вище
земельної ділянки, укладений 01.04.2010
року між позивачем та ПП «СТД Агро», на
час укладання спірного договору оренди
рішенням суду був розірваний.

Заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали справи,
судом прийшов висновку про задоволення
позову з наступних підстав.

Врегульовуючи розбіжності у
застосуванні положень ЗК України, які
регулюють відносини, пов'язані зі
встановленням та зміною цільового
призначення земельних ділянок
сільськогосподарського призначення,
Судова палата в адміністративних
справах Верховного Суду України у
постанові від 05.03.2013 року по справі №
21-417а12, зазначила: « Одним із основних
принципів ЗК визначає принцип
раціонального використання та охорони
земель.

Відтворюючи дієвість цього
принципу, ЗК поділяє земельний фонд
України, який складають усі землі
країни в межах її території, за
особливим правовим режимом та основним
цільовим призначенням на категорії.

Стаття 19 ЗК закріплює такі категорії
земель: землі сільськогосподарського
призначення; землі житлової та
громадської забудови; землі
природно-заповідного та іншого
природоохоронного призначення; землі
оздоровчого призначення; землі
рекреаційного призначення; землі
лісогосподарського призначення; землі
водного фонду; а також землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої
категорії згідно з частиною першою
статті 20 ЗК здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має
узагальнене цільове призначення, що
визначає специфіку її особливого
правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до
однієї категорії, можуть
використовуватися за різними видами
цільового призначення.

Землями сільськогосподарського
призначення згідно з частиною першою
статті 22 ЗК визнаються землі, надані
для виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до частини
третьої статті 22 ЗК землі
сільськогосподарського призначення,
зокрема, можуть передаватися у
власність та надаватися у користування
громадянам для ведення особистого
селянського господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння та випасання
худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу
встановлений правовий режим видів
використання сільськогосподарських
земель.

Так, згідно зі статтею 33 ЗК
громадяни можуть мати на праві
власності та орендувати земельні
ділянки для ведення особистого
селянського господарства.

Використання земель особистого
селянського господарства здійснюється
відповідно до закону.

Таким законом є Закон України від 15
травня 2003 року № 742-ІV «Про особисте
селянське господарство», відповідно до
статті 1 якого особисте селянське
господарство - це господарська
діяльність, яка проводиться без
створення юридичної особи фізичною
особою індивідуально або особами, які
перебувають у сімейних чи родинних
відносинах і спільно проживають, з
метою задоволення особистих потреб
шляхом виробництва, переробки і
споживання сільськогосподарської
продукції, реалізації її надлишків та
надання послуг з використанням майна
особистого селянського господарства. У
тому числі й у сфері сільського
зеленого туризму.

При цьому абзац другий частини
п'ятої статті 20 ЗК встановлює обов'язок
власників використовувати землі
зазначеної категорії виключно в межах
вимог щодо користування землями
певного виду використання,
встановлених статтями 31, 33-37 цього
Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого
принципу раціонального використання
та охорони земель земельні ділянки
(частини земної поверхні з
установленими межами, певним місцем
розташування з визначеними щодо неї
правами) сільськогосподарського
призначення підлягають використанню
виключно відповідно до видів їх
використання, які відповідають їх
цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону № 858-ІV містить
визначення поняття «цільове
призначення земельної ділянки», згідно
з яким це є її використання за
призначенням, визначеним на підставі
документації із землеустрою у
встановленому законодавством
порядку.

Цільове призначення земельних
ділянок, які надані громадянам,
юридичним особам у власність чи
постійне користування, зазначається в
державних актах на право власності на
земельну ділянку та на право
постійного користування земельною
ділянкою. З цією метою до форми бланків
зазначених державних актів,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 2 квітня 2002 року
№ 449 «Про затвердження форм державного
акта на право власності на земельну
ділянку та державного акта на право
постійного користування земельною
ділянкою» введена графа «цільове
призначення ». Таким чином, цільове
призначення конкретної земельної
ділянки фіксується у рішенні
уповноваженого органу про передачу її
у власність або надання у користування
та в документі, що посвідчує право на
земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм
матеріального права дає підстави дійти
висновку, що зміна виду використання
земельної ділянки в межах її цільового
призначення можлива, але порядок
вирішення цього питання не
встановлений.

Виходячи з принципу ЗК щодо
раціонального використання та охорони
земель суд вважає, що зміна виду
використання землі в межах її
цільового призначення повинна
проводитися у порядку, встановленому
для зміни цього цільового призначення
землі.

ЗК передбачає зміну
цільового призначення землі органами
виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проект землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення».

Судом встановлено, що цільовим
призначенням належної позивачу
земельної ділянки площею 5,03 га,
кадастрових номер :02:000:0293, яка
розташована за межами населеного
пункту на території Деріївської
сільської ради Онуфріївського району
Кіровоградської області, є ведення
особистого селянського господарства .

а.с.14

09.09.2011 року сторонами укладено
договір оренди землі, відповідно до
якого позивач передав в оренду
зазначену земельну ділянку для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, тобто була укладена
угода, якою змінено цільове
призначення земельної ділянки. При
цьому до укладання угоди (договору)
цільове призначення земельної ділянки
у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 20 ЗК
України, змінено не було, що відповідно
ст. 21 зазначеного Кодексу є підставою
для визнання договору (угоди)
недійсним.

З огляду на викладене, суд прийшов
висновку про те, що позов є
обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі ст. ст. 5, 19, 20 - 22, 31, 33-37
ЗК України, постановою Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України від 05.03.2013 року по справі
№ 21-417а12, керуючись ст.ст. 80,88,209,212,214,215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Договір оренди землі, укладений
09.09.2011 року ОСОБА_3 з товариством з
обмеженою відповідальністю «Верес»,
визнати недійсним.

Зобов'язати товариство з обмеженою
відповідальністю «Верес» повернути
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,03 га,
кадастрових номер :02:000:0293, яка
розташована на території Деріївської
сільської ради Онуфріївського району
Кіровоградської області.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» на користь
ОСОБА_3 229 гривень 41 копійку у рахунок
відшкодування понесених судових
витрат.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня отримання його копії
до апеляційного суду Кіровоградської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Онуфріївський районний
суд Кіровоградської області.

Дане рішення набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
дане рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Онуфріївського районного
суду

Кіровоградської області
Г.К. Бондаренко.