Справа №173/655/14-ц
Провадження №2/173/603/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області у
складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, визнання права
власності, визнання договору дарування
квартири удаваним та за зустрічною
позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, приватний нотаріус
Верхньодніпровського районного
нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_5,
ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И В:

До Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області звернувся ОСОБА_1 з позовною
заявою до ОСОБА_2 про поділ майна,
визнання права власності на ? частини
квартири, визнання права власності на ?
частини домоволодіння, визнання
договору дарування квартири удаваним,
встановлення укладеного договору
купівлі-продажу та визнання права
власності на ? частини квартири. В
обґрунтування позовних вимог
зазначено, що 12 листопада 1977 року між
позивачем та ОСОБА_2 було зареєстровано
шлюб. Від шлюбу мають четверо
повнолітніх дітей. В жовтні 2013 року за
ініціативою ОСОБА_2 було припинено
шлюбно-сімейні відносини та з того часу
проживають окремо. За час шлюбу було
нажито спільне майно, яке
реєструвалося одноособово за
відповідачем. ОСОБА_2 не бажає
добровільно провести поділ майна. До
складу майна входять дві квартири та
домоволодіння: домоволодіння по
АДРЕСА_3, яке було придбано на підставі
договору купівлі-продажу від 30 березня
1998 року; квартира АДРЕСА_1, яка була
подарована ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ОСОБА_2 на
підставі договору дарування від 21
лютого 2006 року; квартира АДРЕСА_2, яка
була придбана на підставі договору
купівлі-продажу від 15 травня 2013 року.
Позивач вважає, що між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 21 лютого 2006 року було укладено
договір купівлі-продажу, а не
дарування, оскільки між сторонами було
досягнуто домовленість про продаж
квартири за 11000 дол. США. Відповідно до
розписки ОСОБА_3 та ОСОБА_7 отримали від
ОСОБА_2 500 дол. США задатку за продаж
квартири. Також було досягнуто
домовленості про те, що залишок коштів
буде передано після оформлення
договору купівлі-продажу квартири.
Грошові кошти в розмірі 10500 дол. США
було передано під час оформлення
нотаріального договору. Про те, що
нотаріально було укладено договір
дарування, а не договір купівлі-продажу
йому стало відомо лише, коли ОСОБА_2
почала відмовлятися від добровільного
поділу майна. На підставі
вищевикладеного позивач просив суд
поділити майно, що є у спільній
сумісній власності в рівних частках
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2: визнати за ОСОБА_1
право власності на ? частину
домоволодіння, яке розташоване по
АДРЕСА_3; визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частину домоволодіння,
яке розташоване по АДРЕСА_3; визнати за
ОСОБА_1 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_2
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_2; визнати договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 21 лютого 2006
року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
удаваним; визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

Відповідачем, ОСОБА_2, було подано
зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя. В
обґрунтування зустрічних позовних
вимог позивачем було зазначено, що за
час шлюбу подружжям було придбано
рухоме майно: автомобіль LADA 111 2009 року
випуску вартістю 67 170 грн.; душова
кабіна ОRІОN 2 вартістю 4199 грн., меблі
Економ (умивальник з тумбой і
змішувачем) вартістю 1394 грн. 07 коп.;
пенал Економ для ванної кімнати
вартістю 1229 грн., матрац ортопедичний
(1.9x1.4) вартістю 1300 грн., меблева стінка
для вітальні (6 метрів) вартістю 2000 грн.,
шафа книжкова 2.3x0.9x0.4 вартістю 1300 грн.,
шафа-купе 2,7 х0.6х2.5 вартістю 5000 грн.,
кухонні меблі ( 6 виробів ) вартістю 1500
грн., шафа-купе прихожа (1.3x2.5x0.5 м ) 1300
грн., стіл обідній для вітальні
вартістю 1300 грн., телевізор Soni
(діагональ 21) и DVD вартістю 2800 грн.;
телевізор жидко-кристалічний Samsung
вартістю 2400 грн., ноутбук Samsung вартістю
4600 грн., ноутбук Samsung вартістю 4000 грн.,
ксерокс Вгоther вартістю 2400 грн.,
персональний комп'ютер (в комплекті) 4000
грн., електропіаніно Yamaha вартістю 1500
грн., килимові доріжки (9 м. ширина 1.2 м.)
вартістю 1200 грн., газова плита Агdо 60x60
см. (нерж.) вартістю 4000 грн., посудомийна
машина Веко на 9 комплектів вартістю 2700
грн., морозильна камера «Кристал»
вартістю 2687 грн. (а.с.189), холодильник Snaiga
(2-х камери., 2 м.) вартістю 3400 грн.,
пральна машина WhirlрооІ вартістю 3800 грн.,
палатка (турист, кемпінг. на 4 особи)
вартістю 2200 грн., прибор для лікування
імпотенції з препаратами вартістю 24000
грн., дзеркало в дерев'яній рамі 0.8x0.9
вартістю 280 грн., стіл комп'ютерний
вартістю 500 грн., полиця (книжкова,
навісна) вартістю 320 грн., килим 2x1.5
(настінний) вартістю 300 грн., килим 1.8x2.2
(настінний) вартістю 320 грн., полиця
кутова навісна 0.8x0.8x0.3 вартістю 350 грн.,
мікрохвильова піч вартістю 700 грн.,
блендер з насадками вартістю 500 грн.,
стіл кухонний розкладний (світлий дуб)
вартістю 400 грн., комод (світлий дуб)
вартістю 900 грн., стіл турист.
розкладний, метал. 0.6x1.2 вартістю 700 грн.,
тумба для взуття 1.2x0.8x0.25 вартістю 350
грн., газовий опалювальний котел Турбо
(2-х контурний) вартістю 6000 грн., батареї
опалювальні к-22-500-800 вартістю 2200 грн.,
мотор для човна Susuki DТ30RS НОМЕР_1
вартістю 30640 грн. (а.с.193), дверне полотно
0.8x2.0 (сосна) вартістю 789 грн. 80 коп.,
стійка дверної коробки, пороги
вартістю 236 грн. 30 коп., комплект андулін
зелений листовий комплект для даху
вартістю 7840 грн., ізоляція тепло
покрівля вартістю 812 грн. 70 коп., плита
ОСБ -3, 2.5x1.25x0.01 25 шт. вартістю 2720 грн.,
компакт-1 (кришка) вартістю 1259 грн.;
крепежний матеріал вартістю 2147 грн.,
стелаж метал. з кутків 0.8x0.4x2.2 (в гаражі)
вартістю 1200 грн.; сушилка для рушників
нержав. вартістю 800 грн.; телефон
мобільний Nokiа вартістю 700 грн., яке
залишилось у відповідача ОСОБА_1
Позивач за зустрічною позовною заявою
пояснила, що пропонувала відповідачу
вирішити питання про поділ майна в
добровільному порядку, проте згоди
досягнуто не було. За час шлюбу також
було придбано обладнання для магазину
«Тандем» на загальну суму 89 756 грн.
Позивач зауважила, що дозволу на
дарування автомобіля LADA сину вона не
надавала. На підставі вищевикладеного,
з урахуванням уточнених позовних
вимог, позивач просила суд в порядку
розподілу майна виділити їй в натурі:
легковий автомобіль LADA 111 2009 року
випуску; холодильник SNAIGA вартістю 5000
грн.; принтер-сканер BROTHER 2400 грн.;
ноутбук SAMSUNG 4000 грн.; телевізор SAMSUNG 2400
грн.; шафу (книжкову) вартістю 1300 грн.;
електропіаніно YAMAHA вартістю 1500 грн.;
блендер з насадками вартістю 500 грн.;
поличку (навісну) вартістю 320 грн.; намет
туристичний вартістю 2200 грн.; стіл
розкладний металевий туристичний
вартістю 700 грн.; комод (світлий дуб)
вартістю 900 грн.; стелаж металевий
вартістю 1200 грн.; поличку кутову
вартістю 350 грн.; мобільний телефон NOKIA
вартістю 700 грн; сплатити грошову
компенсацію в розмірі 64 710 грн.; у разі
відсутності виділеного майна повністю
або частково стягнути з ОСОБА_1 його
вартість на її користь; визнати
договір дарування автомобіля,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6
недійсним.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1,
та його представник позов підтримали
та просили суд задовольнити позовні
вимоги, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві. Також
позивач та його представник зауважили,
що про те, що відносно квартири по вул..
Яцковського було укладено договір
дарування позивач не знав і дізнався
лише, коли постало питання про поділ
майна з відповідачем. Зустрічний позов
ОСОБА_1 визнав частково. Суду пояснив,
що більшості майна, яке ОСОБА_2 просить
їй виділити не має, окрім холодильника,
ноутбука, стелажу та полички.
Автомобіль було перереєстровано на
сина. Представник позивача також
зауважив, що позовні вимоги ОСОБА_2 є
нечіткими, вона не ставить питання про
визнання за нею права власності на ?
частину автомобіля, як неподільної
речі. Також ОСОБА_2 не надано доказів
обґрунтування виплати грошової
компенсації. У зв'язку з чим у
задоволені зустрічної позовної заяви
представник позивача просив суд
відмовити.

Відповідач, ОСОБА_2, суду пояснила, що
все нерухоме майно є її особистою
власністю. Квартира по вул..
Яцковського була їй подарована і про це
знав ОСОБА_1 Спочатку зі ОСОБА_3 дійсно
була домовленість про купівлі-продаж
квартири, проте потім було прийнято
рішення про те, що квартиру буде
подаровано. Гроші за квартиру вона не
передавала, а тому у нотаріуса було
оформлено договір дарування. Квартира
по пр.. Кірова у м. Дніпропетровську
була придбана за рахунок власних
коштів, які вона отримала від продажу
квартири батьків. У зв'язку з чим
відповідач просила суд відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_1 Після
припинення шлюбних відносин у них з
позивачем була домовленість про те, що
будинок по АДРЕСА_3 залишиться йому, а
їй - квартира по вул.. Яцковського в м.
Верхньодніпровськ. Квартира в м.
Дніпропетровськ залишиться сину. Також
позивач брав на себе зобов'язання
сплатити їй грошову компенсацію 90000
грн., а вона не буде мати претензій на
інше майно. Проте позивач не дотримався
цієї домовленості та звернувся до суду.
Все рухоме майно, в тому числі
автомобіль, побутова техніка, меблі,
магазин з обладнанням залишились у
позивача. У зв'язку з чим ОСОБА_2 просила
суд виділити їй частину рухомого майна
за переліком, а також стягнути з ОСОБА_1
на її користь грошову компенсацію за
майно, яке залишається у нього.

Представник відповідача проти
задоволення позовних вимог ОСОБА_1
заперечував, просив суд застосувати
позовну давність до вимог про розподіл
нерухомого майна, а саме домоволодіння
по АДРЕСА_3 та квартири по АДРЕСА_1.
Наполягав на тому, що квартиру у м.
Дніпропетровськ було придбано за
рахунок особистих коштів відповідача,
які вона отримала від батьків. Окрім
того відповідач несла всі витрати по
утриманню квартири у м.
Дніпропетровськ самостійно. Оскільки
ОСОБА_2 не надавала свою згоду на
дарування автомобіля сину, цей договір
є недійсним. Вимоги ОСОБА_2 про поділ
майна, набутого за час шлюбу є
законними та обґрунтованими, а тому
підлягають задоволенню.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, суду
пояснила, що відносно квартири по вул..
Яцковського було укладено договір
купівлі-продажу. Тільки зараз
дізналася, що було укладено договір
дарування. Текст договору не читала,
лише підписала його. Гроші за квартиру
отримала від родичів, а не від ОСОБА_2

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, причини неявки суду не
повідомив, заяву про розгляд справи без
його участі не надав.

Тертя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмет спору, приватний
нотаріус Верхньодніпровського
районного нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_5 суду
пояснив, що до нього звернули ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з метою оформлення договору
дарування. Договір було підписано
сторонами. Про будь-які розрахунки мова
не йшла, при ньому ніхто гроші за
квартиру не передавав. ОСОБА_1 також
приходив, проте, чи був він присутній
під час укладання договору дарування
не пам'ятає.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6, суду
пояснив, що влітку 2013 року батьки
подарували автомобіль у зв'язку з чим
його було перереєстровано на нього. Все
майно, нажите батьками, є спільним
майном. ОСОБА_2 також вивозила речі з
будинку по АДРЕСА_3 на квартиру по вул..
Яцковського.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
брали участь у справі, допитавши
свідків, дослідивши матеріали справи,
та оцінивши докази в їх сукупності,
приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

12 листопада 1977 року було зареєстровано
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу НОМЕР_2 (а.с.69). На
підставі рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 24 січня 2014 року (а.с.13-14),
залишеному без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 28 квітня 2014 року (а.с.158) шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

За час шлюбу подружжям було набуте
нерухоме та рухоме майно, яке підлягає
розподілу, як спільне сумісне майно.

Так на підставі договору
купівлі-продажу від 30 березня 1998 року
ОСОБА_2 придбала жилий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_3 (а.с.12).
Право власності на дане домоволодіння
було зареєстровано у встановленому
законом порядку.

Також за час шлюбу подружжям було
придбано рухоме майно: автомобіль LADA 111
2009 року випуску вартістю 67 170 грн.
(а.с.191); душова кабіна ОRІОN 2 вартістю 4199
грн. (а.с.194), меблі Економ (умивальник з
тумбой і змішувачем) вартістю 1394 грн. 07
коп.; пенал Економ для ванної кімнати
вартістю 1229 грн. (а.с.195), матрац
ортопедичний (1.9x1.4) вартістю 1300 грн.,
меблева стінка для вітальні (6 метрів)
вартістю 2000 грн., шафа книжкова 2.3x0.9x0.4
вартістю 1300 грн., шафа-купе 2,7 х0.6х2.5
вартістю 5000 грн., кухонні меблі ( 6
виробів ) вартістю 1500 грн., шафа-купе
прихожа (1.3x2.5x0.5 м ) 1300 грн., стіл обідній
для вітальні вартістю 1300 грн.,
телевізор Soni (діагональ 21) и DVD вартістю
2800 грн.; телевізор жидко-кристалічний
Samsung вартістю 2400 грн., ноутбук Samsung
вартістю 4600 грн., ноутбук Samsung вартістю
4000 грн., ксерокс Вгоther вартістю 2400 грн.,
персональний комп'ютер (в комплекті) 4000
грн., електропіаніно Yamaha вартістю 1500
грн., килимові доріжки (9 м. ширина 1.2 м.)
вартістю 1200 грн., газова плита Агdо 60x60
см. (нерж.) вартістю 4000 грн., посудомийна
машина Веко на 9 комплектів вартістю 2700
грн., морозильна камера «Кристал»
вартістю 2687 грн. (а.с.189), холодильник Snaiga
(2-х камери., 2 м.) вартістю 3400 грн.,
пральна машина WhirlрооІ вартістю 3800 грн.,
палатка (турист, кемпінг. на 4 особи)
вартістю 2200 грн., дзеркало в дерев'яній
рамі 0.8x0.9 вартістю 280 грн., стіл
комп'ютерний вартістю 500 грн., полиця
(книжкова, навісна) вартістю 320 грн.,
килим 2x1.5 (настінний) вартістю 300 грн.,
килим 1.8x2.2 (настінний) вартістю 320 грн.,
полиця кутова навісна 0.8x0.8x0.3 вартістю
350 грн., мікрохвильова піч вартістю 700
грн., блендер з насадками вартістю 500
грн., стіл кухонний розкладний (світлий
дуб) вартістю 400 грн., комод (світлий дуб)
вартістю 900 грн., стіл турист.
розкладний, метал. 0.6x1.2 вартістю 700 грн.,
тумба для взуття 1.2x0.8x0.25 вартістю 350
грн., газовий опалювальний котел Турбо
(2-х контурний) вартістю 6000 грн. (а.с.190),
батареї опалювальні к-22-500-800 вартістю
2200 грн. (а.с.190), мотор для човна Susuki DТ30RS
НОМЕР_1 вартістю 30640 грн. (а.с.193), дверне
полотно 0.8x2.0 (сосна) вартістю 789 грн. 80
коп.(а.с. 194), стійка дверної коробки,
пороги вартістю 236 грн. 30 коп. (а.с.194),
комплект андулін зелений листовий
комплект для даху вартістю 7840 грн.
(а.с.194), ізоляція тепло покрівля
вартістю 812 грн. 70 коп. (а.с.194), плита ОСБ
-3, 2.5x1.25x0.01 25 шт. вартістю 2720 грн.,
компакт-1 (кришка) вартістю 1259 грн.;
крепежний матеріал вартістю 2147 грн.
(а.с.195), стелаж метал. з кутків 0.8x0.4x2.2 (в
гаражі) вартістю 1200 грн.; сушилка для
рушників нержав. вартістю 800 грн.;
телефон мобільний Nokiа вартістю 700 грн.
на загальну суму 192 343 грн. 87 коп.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю
України (закон, що діяв на час придбання
нерухомого майна) майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Згідно зі ст. 60
Сімейного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові, на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

З урахування того, що домоволодіння по
АДРЕСА_3 Дніпропетровської області та
рухоме майно за переліком було набуте
подружжям за час шлюбу, суд вважає дане
майно об'єктом права спільної сумісної
власності. Суд вважає, що не є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя прилад для лікування
імпотенції, оскільки, на думку суду це є
річчю індивідуального користування.
Суд не приймає до уваги доводи
відповідача за зустрічною позовною
заявою про те, що мотор для човна у
нього було викрадено, оскільки згідно з
довідкою т.в.о. начальника
Верхньодніпровського РВ крадіжка
мотору мала місце в період з 17 по 18
вересня 2011 року (а.с.235), а згідно з
накладною № 983 мотор було придбано 8
жовтня 2011 року (а.с.193).

Згідно зі ст. 69 Сімейного кодексу
України (закон, що діє на час поділу
майна) дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою. Відповідно до ч.1 ст. 71
Сімейного кодексу України якщо дружина
та чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішено
судом.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не досягнуто
домовленості щодо порядку поділу
майна, а тому домоволодіння по АДРЕСА_3
Дніпропетровської області та рухоме
майно за переліком підлягає поділу, як
майно, що є спільною сумісною власністю
подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

З урахуванням чого суд приходить до
висновку про законність та
обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про
визнання за ним та ОСОБА_2 права
власності по ? частині домоволодіння по
АДРЕСА_3.

При цьому суд не приймає до уваги
заперечення відповідача про поділ
даного майна з огляду на те, що жодних
доказів того, що дане майно є
роздільним майном подружжя, а саме, що
воно одержане нею в дар або в порядку
успадкування (ст. 24 Кодексу про шлюб та
сім'ю України). Також суд вважає
безпідставною заяву представника
відповідача про застосування позовної
давності, оскільки початок позовної
давності для вимог про поділ спільного
майна подружжя обчислюється від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності (ч. 2 ст. 72 Сімейного
кодексу України). Оскільки питання про
поділ майна між подружжям, в тому числі
шляхом визнання за кожним із них права
власності на частку майна, постало лише
після припинення шлюбних відносин в
жовтні 2013 році, суд вважає, що строк
позовної давності необхідно рахувати
саме з цієї дати, а не з дати укладання
договору купівлі-продажу, як помилково
вважає представник відповідача.

Також суд вважає, що поділу підлягає
рухоме майно набуте подружжям за час
шлюбу. При цьому суд не приймає до уваги
заперечення позивача про те, що даного
майна не має і не було з огляду на те, що
ОСОБА_2 на підтвердження факту
придбання даного майна надано письмові
докази, а саме товарні чеки, накладні,
рахунки (а.с.189-195), а також наявність
даного майна саме на час припинення
шлюбних відносин підтвердив в судовому
засіданні свідок ОСОБА_8

Під час вирішення питання про поділ
даного майна суд приймає до уваги
вартість мана, яка підтверджується
письмовими доказами, а також не
оспорювалась сторонами в судовому
засіданні, а тому загальна вартість
рухомого майна, що підлягає розподілу
становить 192 343 грн. 87 коп.

Щодо порядку поділу даного майна суд
приходить до наступних висновків.

Позивач просила суд виділити їй
наступне майно: холодильник SNAIGA;
принтер-сканер BROTHER; ноутбук SAMSUNG;
телевізор SAMSUNG; шафу (книжну);
електропіаніно YAMAHA; блендер з
насадками; поличку (навісну); намет
туристичний; стіл розкладний металевий
туристичний; комод (світлий дуб); стелаж
металевий; поличку кутову; мобільний
телефон NOKIA на загальну суму 20 270 грн., а
інше майно залишити ОСОБА_1

Оскільки суд розглядає цивільну справу
лише в межах заявлених позовних вимог,
суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 в цій
частині законними та обґрунтованими.

Щодо розподілу автомобіля LADA 111 2009 року
випуску придбаного подружжям за час
шлюбу, суд приходить до наступних
висновків.

Судом встановлено, що на момент
розгляду справи судом власником
автомобіля є син ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
ОСОБА_6 (а.с.220). Згоди на відчуження
автомобіля ОСОБА_2 не надавала. Отже суд
приходить до висновку, що даним
автомобілем ОСОБА_1 розпорядився
самостійно, а також продовжує ним
користуватися, що позивач не
заперечував в судовому засіданні.
Враховуючи те, що ОСОБА_2 не наполягала
на залишені їй даного майна та надала
згоду на присудження їй грошової
компенсації замість її частки у праві
спільної сумісної власності на
автомобіль, суд, керуючись ч. 4 ст. 71
Сімейного кодексу України вважає за
можливе присудити ОСОБА_2 грошову
компенсацію в розмірі половини
вартості автомобіля в сумі 33 585 грн. У
зв'язку з чим суд приходить до висновку,
що позовні вимоги про визнання
договору дарування автомобілем
недійсним не підлягають задоволенню,
оскільки фактично позивачем, ОСОБА_2,
обрано інший спосіб захисту порушеного
права, а саме шляхом стягнення з
відповідача грошової компенсації
половини вартості автомобіля.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання договору дарування квартири
АДРЕСА_1 від 21 лютого 2006 року удаваним
суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 лютого 2006 року
між ОСОБА_4, ОСОБА_3 (Дарувальники) та
ОСОБА_2 (Обдарована) було укладено
договір дарування квартири АДРЕСА_1
(а.с.11).

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Згідно з ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу
України удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили.

В судовому засіданні не знайшло
підтвердження те, що між ОСОБА_4, ОСОБА_3
та ОСОБА_2 договір дарування було
укладено для приховання договору
купівлі-продажу.

Так в судовому засідання приватний
нотаріус ОСОБА_5 суду пояснив, що до
нього звернулися сторони з метою
укладення саме договору дарування.
Домовленостей про передачу грошових
коштів, так само самої передачі
грошових коштів в його присутності не
було.

Суд також не приймає до уваги як доказ
розписку-договір від 21 грудня 2005 року
(а.с.18), згідно якої ОСОБА_3 (продавець) та
ОСОБА_7 отримали завдаток від ОСОБА_2 в
сумі 500 дол. США за продаж квартири
АДРЕСА_1 з огляду на наступне. Дана
розписка підписана ОСОБА_2 та ОСОБА_9,
яка не є власником даної квартири.
Підписи власників квартири, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, в даній розписці відсутні.
Також дана розписка не свідчить про те,
що між сторонами було укладено договір
купівлі-продажу, а свідчить лише про
такий намір, який в подальшому не було
реалізовано і суму завдатку було
повернуто ОСОБА_2 про що свідчить
розписка від 5 січня 2006 року (а.с.212).

В судовому засіданні ОСОБА_4 в судовому
засіданні пояснила, що гроші за
квартиру від ОСОБА_2 вона не отримувала,
а отримала їх від ОСОБА_7 Що також, на
думку суду, підтверджує те, що гроші за
квартиру ОСОБА_2, як покупець, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, як продавцям, не передавала.

Інших доказів, які б беззаперечно
свідчили про укладення між ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору
купівлі-продажу квартири позивачем та
його представником не було надано суду.
Від допиту свідка ОСОБА_7 позивач та
його представник в судовому засіданні
відмовились та вважали за можливе
закінчити розгляд справи без допиту
даного свідка.

З урахуванням положень ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України, згідно
з якими суд розглядає цивільні справи в
межах заявлених позовних вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, а також
встановлених судом обставин, суд
приходить до переконання, що
твердження позивача та його
представника про укладення між ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування з
метою приховання договору
купівлі-продажу є лише припущенням, на
якому згідно з ч. 4 ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України не може
ґрунтуватися доказування.

Таким чином суд приходить до висновку,
що квартира АДРЕСА_1 у відповідності до
п. 2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України є
особистою приватною власністю ОСОБА_2,
а тому не підлягає поділу.

У зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1
про визнання договору дарування
удаваним та поділ даного майна, як
спільної сумісної власності подружжя
суд вважає необґрунтованими.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про поділ
квартири АДРЕСА_2 як майна, що є
спільною сумісною власністю подружжя
суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 15 травня 2013 року
між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_3 (а.с.10).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від 21
грудня 2007 року вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
з'ясовувати джерело спільно нажитого
майна.

В обґрунтування того, що дану
квартиру ОСОБА_2 придбала за власні
кошти відповідачем надано копію
договору купівлі-продажу квартири від
19 червня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_11
та ОСОБА_12 (батьки відповідача (а.с.68))
продали квартиру, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_4 за 700 000 руб. (а.с.71-75).
Доказом отримання ОСОБА_12 грошових
коштів в сумі 500 000 руб. є касовий ордер
№ 07 від 21 червня 2006 року (а.с.76).

Після продажу квартири батьки
позивача переїхали до м.
Верхньодніпровськ Дніпропетровської
області, де і померли, що
підтверджується свідоцтвами про
смерть (а.с. 64, 67).

Також 13 грудня 2005 року на підставі
договору купівлі-продажу ОСОБА_2
продала квартиру за адресою: АДРЕСА_6 за
11 500 грн. (а.с.141)

В суду не має підстав не приймати
до уваги надані відповідачем докази,
оскільки факт придбання квартири в м.
Дніпропетровськ за власні кошти ОСОБА_2
та за кошти, які були передані їй
батьками після продажу їх квартири,
підтверджується також показаннями
свідка ОСОБА_8, який в судовому
засіданні підтвердив дані обставини.

Жодних доказів на спростування
встановлених судом обставин позивачем
та його представником не було надано.
Окрім того, встановлені судом
обставини в судовому засіданні
особисто позивачем ОСОБА_1 не
заперечувались. У зв'язку з чим суд
приходить до переконання, що квартира
АДРЕСА_2 є особистою приватною
власністю ОСОБА_2, оскільки придбана за
кошти, які належали їй особисто. А тому
вимоги позивача про поділ даного майна
як спільної сумісної власності
подружжя є необґрунтованими.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про
виплату ОСОБА_1 на її користь грошової
компенсації в розмірі 64 710 грн.. яка
складається, в тому числі з вартості
закуплених товарів в магазин «Тандем»,
вартості облаштування магазину,
монтажних та зварювальних робіт, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21
серпня 2004 року зареєстрований фізичною
особою-підприємцем, що підтверджується
довідкою Верхньодніпровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 9 вересня 2014 року та
свідоцтвом про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця (а.с.237, 238).
ОСОБА_2 також в період з 20 жовтня 2004 року
до 4 квітня 2007 року та з 17 грудня 2009 року
до 4 травня 2011 року була зареєстрована
як фізична особа-підприємець, що
підтверджується витягом з Єдиного
Державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (а.с.240). Син
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_6 також з 21
серпня 2004 року зареєстрований як
фізична особа-підприємець, що
підтверджується свідоцтвом платника
єдиного податку (а.с.239).

Всі вони, втрьох, займалися
підприємницькою діяльністю в магазині
«Тандем» в м. Верхньодніпровськ, що
також підтвердила в судовому засіданні
свідок ОСОБА_13

У зв'язку з чим, суд приходить до
висновку, що витрати на облаштування
магазину, монтажні та зварювальні
роботи, а також витрати на закупівлю
товару не можна вважати майном, що
належить подружжю на праві спільної
сумісної власності, а це є витрати,
пов'язані з веденням підприємницької
діяльності, в тому числі за участі не
лише подружжя, а і їх сина, ОСОБА_6 А тому
в цій частині суд вважає позовні вимоги
ОСОБА_2 необґрунтованими.

Інші докази, надані сторонами в
обґрунтування своїх доводів та
заперечень, а саме диск зі звукозаписом
розмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розписки
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 17 листопада 2013
року (а.с.91, 108, т.2 а.с.28-29), копію медичної
картки ОСОБА_14 (а.с.110-112), копії талонів
поштового переказу (а.с.113), розрахунки
(а.с.114-116), докази витрат на проведений
ремонт та витрати на утримання житла
(а.с. 117-120; 136-138; 142-144) суд не приймає до
уваги як неналежні докази, оскільки
вони не стосуються обставин, які мають
значення для справи.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про поділ майна, визнання
права власності на ? частини квартири,
визнання права власності на ? частини
домоволодіння, визнання договору
дарування квартири удаваним,
встановлення укладеного договору
купівлі-продажу та визнання права
власності на ? частини квартири та
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя
підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат у відповідності до ст. 88
Цивільного кодексу України, суд
приходить до висновку, що судові
витрати, понесені сторонами,
підлягають стягненню з позивача та
відповідача (позивача за зустрічною
позовною заявою) пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог,
виходячи з вартості майна.

Ухвалою Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 17 квітня 2014 року було вжито
заходи забезпечення позову шляхом
заборони ОСОБА_2 відчужувати нерухоме
майно: домоволодіння по АДРЕСА_3;
квартири АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1
(а.с.45-46). Заборона відчуження була
зареєстрована в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно (а.с.57-59).

Керуючись ч. 6 ст. 154 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
приходить до висновку про необхідність
скасування вжитих заходів
забезпечення позову після набрання
рішенням суду законної сили.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 57, 60, 61,69-72 Сімейного кодексу
України, ст. 235 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 154, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя, визнання
права власності, визнання договору
дарування квартири удаваним -
задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя
поділити майно, що є спільною сумісною
власністю, а саме домоволодіння,
розташоване по АДРЕСА_3: визнати за
ОСОБА_1 право власності на ? частину
домоволодіння, розташованого по
АДРЕСА_3 Дніпропетровської області;
визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину домоволодіння, розташованого
по АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 868 грн. 60 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

В порядку поділу майна виділити ОСОБА_2
в натурі: холодильник SNAIGA;
принтер-сканер BROTHER; ноутбук SAMSUNG;
телевізор SAMSUNG; шафу (книжну);
електропіаніно YAMAHA; блендер з
насадками; поличку (навісну); намет
туристичний; стіл розкладний металевий
туристичний; комод (світлий дуб); стелаж
металевий; поличку кутову; мобільний
телефон NOKIA.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
компенсацію половини вартості
автомобіля LADA 111 2009 року випуску 33 585
грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати в сумі 570 грн. 55 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Після набрання рішенням суду законної
сили скасувати заходи забезпечення
позову, вжиті судом на підставі ухвали
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2014 року щодо заборони ОСОБА_2
відчужувати нерухоме майно:
домоволодіння по АДРЕСА_3; квартири
АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, проте не були присутні під час
проголошення рішення суду мають право
оскаржити його протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко