Справа № 345/6249/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1761/2014
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Девляшевського В.А.,

суддів:
Васильковського В.М., Фединяка В.Д.,

секретаря
Яковин М.Я.,

з участю:
представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення коштів
за договором позики за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського
міськрайонного суду від 14 лютого 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року представник ОСОБА_3
звернувся до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з позовом
про стягнення коштів за договором
позики, обґрунтовуючи позовні вимоги
тим, що у зв'язку із порушенням умов
договору позики, укладеного сторонами
23.05.2011 року, утворилась заборгованість
у розмірі 72020 грн. Посилаючись на те, що
строк дії договору закінчився 23.07.2012
року, а боржник не повернув позику,
просив стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
яка надавала свою згоду на укладення
даного договору, 72020 грн заборгованості
за договором позики, 2745,02 грн - 3% річних
та 747,65 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду від 14 лютого 2014 року позов
задоволено частково. Постановлено
стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 72020
грн боргу за договором позики від 23.05.2011
року, 2745,02 грн - 3% річних та 747,65 грн
сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи. Зокрема,
зазначає апелянт, судом не було
враховано того, що позичені кошти були
використані відповідачами в інтересах
сім'ї і ОСОБА_5 надавала свою згоду на
укладення договору позики. Тому, вважає
апелянт, заборгованість повинна
відшкодовуватись і ОСОБА_5 Посилаючись
на вищенаведене, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити у повному
об'ємі.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
засідання апеляційного суду не
з'явились повторно з невідомих причин,
хоч судові повідомлення їм було
надіслано завчасно. Отже, є правові
підстави для розгляду справи у їх
відсутності (ч.1 ст. 77; ст.305 ЦПК України).

В засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримав з мотивів, наведених у ній.
Зазначив, що зі слів ОСОБА_3 кошти були
взяті у нього для організації виїзду
відповідачів за кордон. Тому вважає, що
вони повинні нести перед позивачем
солідарну відповідальність за борг.
Просить апеляційну скаргу
задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не було доведено
факту укладення договору позики в
інтересах сім'ї, а тому прийшов до
висновку про стягнення заборгованості
лише із ОСОБА_4, який є стороною
договору позики. З таким висновком
погоджується і колегія суддів,
виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
23.05.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики на суму 88 000
грн, що еквівалентно 11 000 доларів США з
кінцевим терміном повернення 23.07.2012
року (а.с.49). Частину із цих коштів
боржник повернув.

В згаданому договорі позики не було
зазначено на які цілі ОСОБА_4 взяв в
борг кошти у ОСОБА_7, і при розгляді
даної справи позивачем не було надано
належні та допустимі докази для чого
саме позичальником було отримано
кошти. Посилання ж ОСОБА_7 та його
представника на те, що позичені у нього
кошти відповідачі використали для
організації їх виїзду за кордон, нічим
не підтверджені, а тому вони не можуть
бути прийняті до уваги.

В ч.4 статті 65 СК України зазначено, що
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Оскільки ОСОБА_7 не доведено того, що
позичені у нього ОСОБА_4 кошти були
використані в інтересах сім'ї, то суд
першої інстанції не мав правової
підстави для покладення солідарного
обов'язку щодо повернення коштів на
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Той факт, що ОСОБА_5 дала письмову згоду
на отримання її чоловіком позики, на
думку колегії суддів, не може
розцінюватись як безперечний доказ
того, що позичені кошти призначались на
потреби її сім'ї, а не тільки для
використання ОСОБА_4 Припущення ж щодо
названої обставини не можуть бути
покладені в основу судового рішення.

Приймаючи до уваги викладене
вище, колегія суддів вважає, що рішення
суду першої інстанції в даній справі
про часткове задоволення позову ОСОБА_3
щодо стягнення боргу постановлено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Доводи апелянта
висновків суду не спростовують. Тому
підстав для скасування оскарженого
рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 218; 307; 308; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Калуського міськрайонного
суду від 14 лютого 2014 року по даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
В.М. Васильковський

В.Д. Фединяк