Номер провадження 2/487/118/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20.02.2014 року
м. Миколаїв

Заводський районний суд міста
Миколаєва в складі:

головуючого - судді Бобрової І.В.

при секретарі - Табунщик К.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3, представника
відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Миколаєва
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання майна,
придбаного під час шлюбу, особистою
приватною власністю та зустрічним
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя, визнання частки та
визнання права власності в порядку
спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_6 про визнання майна
придбаного під час шлюбу, особистою
приватною власністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що позивач перебувала з відповідачем в
зареєстрованому шлюбі у період з 28.06.1969
року по 23.12.2011 року. В період шлюбу
ОСОБА_1 29.05.2001 року придбала квартиру
АДРЕСА_1, за особисті кошти, які були
отримані нею внаслідок продажу
спадкового майна, а саме: будинку по
АДРЕСА_2. З відповідачем фактичні
шлюбні стосунки вона припинила ще у 1995
році, тому останній ніколи не проживав
в спірній квартирі та не був в ній
зареєстрований. На підставі
викладеного, позивач просила суд
ухвалити рішення, яким визнати за нею
право особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1, а також стягнути з
відповідача судові витрати та 2200,00 грн.
витрат на правову допомогу.

Ухвалою суду від 27.02.2013 року
провадження по даній справі було
зупинено в зв'язку зі смертю
відповідача.

Ухвалою суду від 03.09.2013 року
провадження по справі відновлено та
залучено до участі в справі в якості
відповідачів спадкоємців ОСОБА_6 -
ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

В свою чергу ОСОБА_3 звернулася до
ОСОБА_1, ОСОБА_5 із зустрічним позовом
про визнання квартири спільною
сумісною власністю подружжя, визнання
частки та визнання права власності в
порядку спадкування за законом,
посилаючись на те, що вона 07.04.2012 року
зареєструвала з ОСОБА_6 шлюб, який
тривав до смерті останнього. Спірну
квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_6 придбали під
час шлюбу за 16500 грн., з яких 14500 грн. це
гроші зібрані за рахунок відкладених
подружжям коштів із заробітної плати і
пенсії ОСОБА_6, а тому квартира АДРЕСА_1
є спільною сумісною власністю подружжя
і належить їм по ? частки кожному. Після
смерті ОСОБА_6 ОСОБА_3 звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, в тому числі і на ?
спірної квартири, але отримала відмову
про вчинення нотаріальної дії, тому
змушена звертатися з відповідним
позовом до суду. При цьому просила
визнати спірну квартиру спільною
сумісною власністю подружжя, визнати
за ОСОБА_6, станом на день його смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ?
частку даної квартири та визнати за
ОСОБА_3 право власності на ? частки
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги, в
задоволенні зустрічного позову
просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала
проти задоволення позову та наполягала
на задоволенні зустрічного позову, з
обставин викладених вище.

Відповідач ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явився, звернувся до
суду з письмовою заявою, в якій позовні
вимоги визнав, просив розглянути
справу без його участі.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, прийшов
до наступного.

Відповідно до п. 1 розділу VII
Прикінцевих положень Сімейного
Кодексу України цей Кодекс набуває
чинності одночасно з набуттям чинності
Цивільним кодексом України, тобто з 1
січня 2004 року, й до сімейних відносин,
які вже існували на зазначену дату,
норми СК України застосовуються в
частині лише тих прав і обов'язків, що
виникли після набуття ним чинності. Ці
права і обов'язки, визначаються на
підставах, передбачених СК України, у
тому числі й положеннями ч. 1 ст. 74 цього
Кодексу.

У випадку, коли такі відносини виникли
до 1 січня 2004 року, тобто до набуття
чинності СК України, спільною сумісною
власністю є майно нажите подружжям за
час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність»,
ст. 22 КпШС України), майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
або майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про
власність»), тощо.

Частиною 2 ст. 28 КпШС України, яка було
чинною на час придбання спірної
квартири, також було визначено, що суд
може визнати майно, нажите кожним із
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу, власністю кожного з них.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року N 16 "Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України", який
втратив чинність з 21 грудня 2007 року,
роз'яснено, що, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що відповідно до ст. ст.
22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною
власністю подружжя є нажите ними в
період шлюбу рухоме і нерухоме майно,
яке може бути об'єктом права приватної
власності (крім майна, нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року N 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте кожним
з них за цей період та за вказаних
обставин, і провести поділ тільки того
майна, що було їхньою спільною
власністю до настання таких обставин.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 28
червня 1969 року.

Рішенням Заводського районного суду
міста Миколаєва від 23 грудня 2011 року
було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1
про розірвання шлюбу. При цьому судом
було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6
шлюбні стосунки фактично припинили,
спільне господарство не ведуть та
проживають окремо з 1995 року.

Зазначене рішення суду набрало
законної сили. А тому, обставини
встановлені ним, в силу ч.3 ст.61 ЦПК
України, доказуванню при розгляді
даної справи не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що
спірну квартиру позивач набула у
власність на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного між нею та
ОСОБА_7 29.05.2001 року.

Як стверджує сама ОСОБА_1, квартиру
АДРЕСА_1 вона придбала, за гроші
отримані нею від продажу будинку по
АДРЕСА_2, який вона набула у власність у
порядку спадкування після смерті своїх
батьків. Копія відповідного договору
купівлі-продажу від 12.04.2001 року
міститься в матеріалах справи.

Отже судом достовірно встановлено, що
позивач придбала спірну квартиру у
період фактичного припинення шлюбних
стосунків з ОСОБА_6 за особисті гроші.

При цьому суд не бере до уваги
посилання відповідача на те, що
вартість будинку значно менша ніж
вартість квартири і різниця була
сплачена за кошти ОСОБА_6, оскільки
зазначене спростовується відповідними
письмовими актами про передачу
завдатку та показами свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_9, даними в судовому засіданні.

Крім того ОСОБА_3 в судовому засіданні
вказала, що з ОСОБА_6 вона познайомилася
тільки в 2003 році, тобто через два роки
після придбання ОСОБА_1 квартири, що
фактично говорить про те, що їй
достовірно не можуть бути відомі
обставини придбання даного нерухомого
майна. Інших доказів, які б
підтверджували факт передачі ОСОБА_6
грошей ОСОБА_1 для придбання квартири,
відповідачем суду надано не було.

На підставі викладеного суд приходить
до переконання про обґрунтованість
позову в частині визнання квартири
АДРЕСА_1 особистою приватною власністю
ОСОБА_1, та в безпідставності позовних
вимог по зустрічному позову.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.
Вона допускається до участі у розгляді
справи ухвалою суду за заявою особи,
яка бере участь у справі.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Згідно зазначеної норми склад та
розмір витрат, пов'язаних з оплатою
правової допомоги, входять до предмету
доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки).
Недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам. До
складу витрат включаються лише
фактично сплачені стороною витрати.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави».

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88
ЦПК України судові витрати на правову
допомогу - це фактично понесені
стороною і документально підтверджені
витрати, пов'язані з наданням цій
стороні правової допомоги адвокатом
або іншим спеціалістом в галузі права
при вирішенні цивільної справи.

Як вбачається із матеріалів справи
ухвала суду про допуск ОСОБА_2 до участі
у справі як особи, яка надає правову
допомогу, відсутня.

Представництво інтересів ОСОБА_1
ОСОБА_2 здійснювалось на підставі
довіреності.

З квитанції до прибутково-касового
ордеру №72 вбачається, що ОСОБА_1 внесла
1200 грн. в касу ЧП «Паритет-ВАО» за
оформлення позову та представлення
інтересів у суді, в той час як в
договорі доручення без дати зазначено,
що позивач сплатила 1500 грн. (розділ 6). До
того ж зі змісту даного договору
доручення не випливає обов'язок
довіреної особи складати позов.

Отже з огляду на те, що суду не було
надано розрахунку витрат на правову
допомогу, суд не вбачає підстав для
задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача підлягає стягненню
судовий збір на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 213, 214, 215, 218,294
ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про визнання майна, придбаного
під час шлюбу, особистою приватною
власністю - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1,
ОСОБА_5, РНОКПП НОМЕР_2, на користь
ОСОБА_1 судовий збір по 234,85 грн. з
кожного.

В задоволенні позову в частині
стягнення витрат на правову допомогу
відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання
квартири спільною сумісною власністю
подружжя, визнання частки та визнання
права власності в порядку спадкування
за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Заводський районний суд м. Миколаєва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення, а особи, які не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя

І.В. Боброва