Справа № 728/1606/14 Провадження №
22-ц/795/1836/2014 Головуючий у I інстанції
-Пархоменко П. І. Доповідач - Позігун
М. І.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді:
Позігуна М.І.

суддів: Губар В.С., Харечко
Л.К.

при секретарях:
Мартиновій А.В.. Позняк О.М.

з участю: представника
апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
комерційний банк „ПриватБанк" на
рішення Бахмацького районного суду
Чернігівської області від 29 липня 2014
року у справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк „ПриватБанк" до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
„ПриватБанк" просить скасувати
рішення Бахмацького районного суду від
29 липня 2014 року, яким відмовлено в
задоволенні його позову до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, і ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Незаконність рішення суду апелянт
обгрунтовує невідповідністю висновку
суду щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог фактичним
обставинам справи. ПАТ КБ „ПриватБанк"
посилається, що доведеним є факт
укладання між позивачем та
відповідачем договору, який
складається не лише з заяви
позичальника, а й також з Умов та правил
надання банківських послуг, які є
невід'ємною частиною договору. Зокрема,
сторони погодили, що строк дії
кредитного ліміту відповідає строку
дії картки. При цьому картка, надана
відповідачу для здійснення платіжних
операцій та користування кредитним
лімітом, була дійсна до травня 2013 року.
Таким чином, про порушення свого права
позивачу стало відомо 01.06.2013 року і
строк загальної позовної давності
спливає лише 01.06.2016 року.

Заслухавши доповідача, представника
апелянта, перевіривши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги, суд
приходить до слідуючого висновку.

Перевіряючи законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до положень ч.1
ст.303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд не знаходить підстав для її
задоволення, оскільки ПАТ КБ
„ПриватБанк" не надано доказів на
підтвердження незаконності висновку
суду першої інстанції про пропуск
позивачем строку на звернення до суду
за захистом порушеного права.

Виходячи з положень ст.10 ЦПК України та
враховуючи положення глави 1 розділу V
ЦПК України щодо порядку перевірки
законності і обгрунтованості рішення
суду першої інстанції, обов'язок
доведення незаконності судового
рішення покладається саме на апелянта.

Як вбачається з матеріалів справи, 29
травня 2006 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк"
(згодом перейменовано на ПАТ КБ
„ПриватБанк") та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір б/н, відповідно до
умов якого банк надав останньому
кредит у розмірі 2000 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Строк дії кредитного
ліміту відповідає строку дії картки,
порядок погашення заборгованості -
щомісячними платежами в розмірі 7% від
суми заборгованості (а.с.12-20).

Згідно судового наказу Бахмацького
районного суду від 27 вересня 2008 року,
який набрав чинності 29 грудня 2008 року, з
ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ „ПриватБанк"
стягнуто заборгованість за кредитним
договором в сумі 6857 грн. 67 коп., з яких:
4586,45 грн. - заборгованість за кредитом,
2271,22 грн. - заборгованість по процентам
за користування кредитом станом на 25
серпня 2008 року

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ
„ПриватБанк" просив стягнути з ОСОБА_3
заборгованість за вказаним кредитним
договором в сумі 32 602,41 грн. (за мінусом
заборгованості в сумі 6857,67 грн., яку
стягнуто судовим наказом Бахмацького
районного суду від 27 вересня 2008 року).

В ході розгляду справи апеляційним
судом представник позивача посилався
на допущену арифметичну помилку при
розрахунку розміру заборгованості і
остаточно просив стягнути 18 201,30грн.,
яка складається з: 16 858,38 грн. - відсотки
за користування кредитом за період з
26.08.2008 року по 31.12.2013 року, а також штрафи
500 грн. (фіксований розмір) та 842,92 грн. (5%
від боргу).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. У разі
відсутності іншої домовленості сторін
проценти виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Згідно кредитного договору та п.п.5.4, 5.7
розділу II Умов і правил надання
банківських послуг базова процентна
ставка складає 36% із розрахунку 360 днів
в році, порядок погашення
заборгованості - щомісячними платежами
в розмірі 7% від суми заборгованості.
Строк погашення процентів по кредиту -
щомісячно за попередній місяць, строк
погашення кредиту - в повному обсязі, не
пізніше останнього дня місяця,
вказаного на платіжній карті. Банк має
право вимагати дострокового виконання
боргових зобов'язань в цілому або у
визначеній банком частці у випадку
невиконання держателем та/або
довіреною особою держателя своїх
боргових та інших зобов'язань по цьому
договору.

Умови кредитного договору щодо
можливості пред'явлення вимог про
дострокове повернення кредиту в цілому
узгоджуються з положеннями ч.2 ст.1050 ЦК
України, відповідно до яких якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього кодексу.

В зв'язку з тим, що банк, скориставшись
наданим йому (як договором, так і
законом) правом, звернувся в 2008 році до
суду з заявою про видачу судового
наказу про стягнення із ОСОБА_3 боргу за
кредитним договором, який утворився
станом на 25 серпня 2008 року, відбулася
зміна умов зобов'язання в частині
строку повернення кредитних коштів у
повному обсязі по тілу кредиту в сумі
4586,45 грн. і 2271,22 грн. заборгованості по
процентам за користування кредитом.

Згідно діючої на час винесення
судового наказу редакції ст.21 Закону
України „Про виконавче провадження"
передбачався трирічний строк
пред'явлення виконавчого документа до
виконання. Згідно наявної в матеріалах
справи копії судового наказу судовий
наказ набрав чинності 29 грудня 2008 року,
строк пред'явлення його до виконання - 29
грудня 2011 року.

Згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України „Про внесення
змін до Закону України „Про виконавче
провадження" та деяких інших
законодавчих актів України щодо
вдосконалення процедури примусового
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб)" від 04.11.2010 року
№2677-VI виконавчі документи, видані до
набрання чинності цим Законом,
пред'являються до виконання у строки,
встановлені на момент їх видачі.

Таким чином, позивач до грудня 2011 року
мав право на стягнення кредитних
коштів з боржника згідно судового
наказу від 27 вересня 2008 року щодо
заборгованості, яка виникла до 25 серпня
2008 року, і відповідно до цієї дати
існував обов'язок боржника щодо
повернення коштів згідно судового
наказу, оскільки в силу ч.5 ст.11 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникли як для стягувача, так і для
боржника.

Як вбачається з письмових пояснень
представника позивача, судовий наказ
ні добровільно відповідачем, ні в
примусовому порядку через органи
державної виконавчої служби не
виконувався.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.257 ЦК України). Проте позивач
звернувся до суду у 2014 році, тобто поза
межами строку, встановленого на
виконання судового рішення, і фактично
ним ставились вимоги щодо стягнення з
боржника як штрафних санкцій, так і
відсотків за користування кредитними
коштами після 25 серпня 2008 року.

При цьому апеляційний суд виходить із
того, що наявність судового рішення про
стягнення заборгованості за тілом
кредиту не є перешкодою для подальшого
нарахування відсотків за користування
кредитними коштами, оскільки в силу
ст.599 ЦК України однією з підстав для
припинення зобов'язання є його
виконання, проведене належним чином.

Проте зазначені положення закону не
можуь бути підставою для
незастосування судом наслідків
пропущення строку позовної давності
для звернення до суду за захистом
порушеного права, оскільки сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267
ЦК України).

Пунктом 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг встановлено, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання; якщо протягом
цього строку жодна із сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії Договору, він
автоматично лонгується на такий же
строк.

По закінченню строку дії відповідна
карта продовжується банком на новий
строк (шляхом надання клієнту карти з
новим строком дії), якщо раніше (до
початку місяця закінчення строку дії)
не надійшла письмова заява Держателя
про закриття картрахунку, а також за
умови наявних грошових коштів на
картрахунку для оплати послуг за
виконання розрахункових операцій по
картрахунку (в передостанній день
місяця закінчення строку дії), та при
дотриманні інших умов продовження,
передбачених договором (п. 3.1.3 розділу II
„Правила користування платіжною
карткою").

Однак, вже у грудні 2007 року на
картковому рахунку боржника були
відсутні пошти для проведення
розрахункових операцій, що і потягло за
собою звернення банку до суду з заявою
про видачу судового наказу про
дострокове стягнення кредитних коштів.

Апелянтом не надано доказів щодо дії
картки до грудня 2011 року, коли
закінчувався строк пред'явлення
судового наказу до виконання. За таких
обставин, доводи апелянта щодо
незаконності висновку суду про пропуск
позивачем строку на звернення до суду
за захистом порушеного права і
наявності поважних причин для його
поновлення є необгрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про
стягнення відсотків за користування
кредитними коштами на залишок
заборгованості за тілом кредиту в
межах строку позовної давності, тобто
за 3 роки до звернення до суду з позовом,
то апеляційний суд виходить із того, що
оскільки нарахування відсотків за
користування кредитними коштами
проводиться на залишок заборгованості
за тілом кредиту, то відповідно зі
спливом позовної давності на стягнення
заборгованості за тілом кредиту
спливає і строк позовної давності на
стягнення нарахованих відсотків на
суму кредиту.

Зазначений висновок про неможливість
нарахування відсотків за користування
кредитними коштами поза межами строку
позовної давності на заборгованість за
тілом кредиту за аналогією норм права
узгоджується з положеннями ст.266 ЦК
України, відповідно до якої зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин, оскільки право на
звернення до суду з позовними вимогами
про стягнення кредитних коштів
закінчився в грудні 2011 року і позивачем
не надано доказів поважності причин
пропуску строку, то відповідно у нього
відсутнє і право на стягнення штрафів
та відсотків за користування
кредитними коштами поза межами строку
позовної давності.

Не можуть бути підставою для
задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення суду посилання
апелянта на незаконність висновків
суду в частині пропуску строку на
звернення до суду з позовом в зв'язку з
видачею ОСОБА_3 в 2012 році нової картки.
Так, відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Проте, виходячи з
аналізу зазначеної статті, вказані дії
повинні бути вчинені в межах
встановленого строку позовної
давності. Оскільки строк позовної
давності сплив в 2011 році і апелянтом не
надано доказів щодо незаконості
висновку суду в цій частині, то
отримання ОСОБА_3 картки поза межами
строку позовної давності не свідчить
про переривання строку позовної
давності.

Враховуючи викладене, рішення суду є
законним, обгрунтованим, постановленим
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк „ПриватБанк" відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду
Чернігівської області від 29 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: