пр.№ 2/464/147/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( з а о ч н е )

21.02.2014року

Сихівський районний суд м.Львова в
складі:

головуючого Мички Б.Р.

при секретарі Дулюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа ОСОБА_3, про стягнення аліментів
на утримання внуків, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом, в якому просить стягнути з
відповідача ОСОБА_2 на її користь
аліменти на утримання двох внуків у
твердій грошовій сумі в розмірі 2000грн.
на місяць (по 1000грн. на кожну дитину) до
досягнення ними повноліття. В
обґрунтування своїх вимог
покликається на те, що 14 лютого 1998 року
між нею та третьою особою ОСОБА_3 було
зареєстровано шлюб у відділі РАГС
Львівського міськвиконкому, актовий
запис №225. У період шлюбу у них
народилося двоє дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 За
час подружнього життя ними було
створено спільний бізнес - авто
майстерню «Майстер плюс», що по вулиці
Пасічній, 127 у м.Львові. Також, третя
особа ОСОБА_3 працював директором ТЗОВ
«Майстер+клімат». Таким чином,
щомісячний дохід ОСОБА_3 за час
перебування з нею у шлюбі становив
близько 16000грн. Такий рівень доходу
надавав можливість належно утримувати
двох дітей, створив умови для їх
всебічного розвитку та звичний режим
життя із достатньо високим рівнем
достатку. Достатній рівень
матеріального достатку
підтверджується отриманням кредиту 12
вересня 2006 року у ПАТ «Укрсиббанку» у
розмірі 57000 доларів США та щомісячною
стабільною платою по даному кредиту. 30
квітня 2010 року рішенням Сихівського
районного суду м.Львова шлюб між ними
розірвано. Згідно ж ухвали Сихівського
районного суду м.Львова від 17 лютого 2011
року третя особа ОСОБА_3 повинен
сплачувати добровільно аліменти на
утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
розмірі 1/3 частки з усіх видів
заробітку, але не менше 30 % прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку.
Розмір щомісячних аліментів, які
сплачуються ОСОБА_3 становить 810грн., що
є недостатнім для утримання дітей та
забезпечення їх усім необхідним для
нормальної життєдіяльності та
розвитку у них здібностей. Сплата
аліментів у розмірі 810грн. зумовлена
припиненням ведення ОСОБА_3
підприємницької діяльності та
початком ведення такої ж
підприємницької діяльності ОСОБА_2
Вважає, що такі дії вказують на бажання
ОСОБА_3 уникнути від виконання
обов'язку щодо утримання дітей.
Зазначає, що після розірвання шлюбу
вона разом з двома малолітніми дітьми
проживає за адресою проживання її
батьків, оскільки ОСОБА_3 обмежив її
право користуватись квартирою, де вони
проживали у період шлюбу і яка була
придбана ними у шлюбі за спільні кошти.
На даний час вона тимчасово безробітна
і займається вихованням дітей, а тому
не може надати їм належного утримання
та забезпечити житлом. Щоденне
утримання дітей, включаючи повноцінне
та збалансоване харчування, соціальний
та громадський розвиток, покупку одягу
та речей до школи, книг, розвиваючих
ігор, програм та іншого, неможливе
виходячи з розміру аліментів, які
сплачує ОСОБА_3 Однак, їй стало відомо,
що батько ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2
отримує щомісячний дохід близько
8000-9000грн. Із даних коштів він надає
матеріальну допомогу ОСОБА_3 на
погашення споживчого кредиту
отриманого в ПАТ «Укрсиббанку». А
відтак, зважаючи на те, що батько дітей -
ОСОБА_3 не спроможний надавати
належного утримання своїм дітям,
оскільки його місячний заробіток є
недостатнім для цього, а дід - ОСОБА_2
спроможний надавати необхідну
матеріальну допомогу своїм внукам,
вважає, що в останнього виникає
обов'язок щодо надання матеріальної
допомоги на утримання внуків у вигляді
сплати аліментів на її користь на їх
утримання.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі, надала суду пояснення
аналогічні до змісту позовних вимог, не
заперечує щодо заочного розгляду
справи та просить позов задовольнити.
Додатково пояснила суду, що донька
позивача займається танцями, що
потребує значних коштів. Ствердила
суду, що розміру аліментів, які сплачує
батько дітей недостатньо для
забезпечення їх всебічного та
усестороннього розвитку. Пояснила, що з
позовом щодо збільшення розміру
аліментів, які стягуються з батька
дітей чи з позовом про стягнення з
батька додаткових витрат на утримання
дітей позивач не зверталася. Вважає, що
такі витрати повинні покриватись
дідом, оскільки такий має можливість
надавати матеріальну допомогу своїм
внукам, а батько немає.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, хоча про час та місце розгляду
справи був належним чином
повідомлений, а тому, згідно ст.224 ЦПК
України, суд вважає можливим
розглядати справу у його відсутності,
на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи в судовому
засіданні позов заперечив, просить в
задоволенні такого відмовити, оскільки
його довіритель - батько дітей - є
працездатною особою, працює, отримує
відповідний дохід та спроможний
надавати своїм дітям належне
матеріальне утримання. Однак, з позовом
до батька дітей - ОСОБА_3, про збільшення
розміру аліментів чи стягнення
додаткових витрат на утримання дітей
позивач не зверталася. А відтак, вважає
позов заявлений до діда - ОСОБА_2
безпідставним та таким, що до
задоволення не підлягає.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши дійсні обставини справи та
перевіривши їх доказами, суд приходить
до переконання, що в задоволенні позову
слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в період з 14
лютого 1998 року по 30 квітня 2010 року
позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі, в
якому мають двох неповнолітніх дітей:
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5, 14, 15).

Після розірвання шлюбу діти залишилися
проживати з позивачем ОСОБА_1, за місцем
проживання її батьків (а.с.21).

Ухвалою Сихівського районного суду
м.Львова від 17 лютого 2011 року визнано
мирову угоду укладену між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів на утримання неповнолітніх
дітей про те, що: ОСОБА_3 сплачує
добровільно в користь ОСОБА_1 аліменти
на утримання дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
розмірі 1/3 частки з усіх видів
заробітку, але не менше, ніж 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, щомісяця до 15 числа
включно, починаючи з 01 травня 2010 року, і
до їх повноліття (а.с.6).

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 являється батьком третьої особи
ОСОБА_3 та відповідно дідом
неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно ст.265 Сімейного кодексу України
баба, дід зобов'язані утримувати своїх
малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо
у них немає матері, батька або якщо
батьки не можуть з поважних причин
надавати їм належного утримання, за
умови, що баба, дід можуть надавати
матеріальну допомогу.

Відповідно до ст.10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Як ж вбачається фабули позовної заяви
та пояснень представника позивача
наданих в судовому засіданні,
аліментів, які батько ОСОБА_3 сплачує на
утримання дітей недостатньо для
забезпечення усіх потреб
неповнолітніх дітей, зокрема й
покриття витрат на зайняття донькою
танцями.

Як ж вбачається з пояснень
представника третьої особи, батько
неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 працює,
отримує стабільний дохід, щомісяця
сплачує встановлену рішенням суду суму
аліментів на утримання неповнолітніх
дітей та має можливість належним чином
утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Судом встановлено, що батьки
неповнолітніх дітей - позивач ОСОБА_1 та
третя особа ОСОБА_3 працездатного віку,
стан їхнього здоров'я задовільний, вони
не є інвалідами, третя особа ОСОБА_3
працює ТзОВ «Майстер+Клімат», де
отримує заробітну з якої сплачує
аліменти на утримання неповнолітніх
дітей, доказів на підтвердження того,
що позивач ОСОБА_1 не може
працевлаштуватися суду не надано.

А відтак, відсутні поважні причини
неможливості батьками належно
утримувати своїх дітей.

Окрім цього, з ч.1 ст. 192 Сімейного
кодексу України вбачається, що розмір
аліментів, визначений за рішенням суду
або домовленістю між батьками, може
бути згодом зменшено або збільшено за
рішенням суду за позовом платника або
одержувача аліментів у разі зміни
матеріального або сімейного стану,
погіршення або поліпшення здоров'я
когось із них та в інших випадках,
передбачених цим Кодексом.

За вимогами ст. 185 Сімейного кодексу
України, той з батьків, з кого
присуджено стягнення аліментів на
дитину, а також той з батьків, до кого
вимога про стягнення аліментів не була
подана, зобов'язані брати участь у
додаткових витратах на дитину, що
викликані особливими обставинами
(розвитком здібностей дитини, її
хворобою, каліцтвом тощо). Розмір таких
витрат визначається за рішенням суду з
урахуванням обставин, що мають істотне
значення. Додаткові витрати на дитину
можуть фінансуватися наперед або
покриватися після їх фактичного
понесення разово, періодично або
постійно.

Судом достовірно встановлено, що
позивач ОСОБА_1 з позовом до батька
неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 про
збільшення розміру аліментів чи
стягнення додаткових витрат на
утримання неповнолітніх дітей, зокрема
тих, що викликані розвитком здібностей
дітей (в тому числі зайняття танцями) не
зверталася.

На підставі вищенаведеного, беручи до
уваги вимоги ст.265 Сімейного кодексу
України, враховуючи те, що жодних
доказів, які б підтверджували
неможливість батьків неповнолітніх
дітей з поважних причин надавати їм
належне утримання суду не надано та в
матеріалах справи такі відсутні, позов
не знайшов свого підтвердження в
судовому засіданні, в зв'язку з чим
задоволенню не підлягає.

На підставі ст.ст.141, 180, 265 Сімейного
кодексу України, та керуючись ст.ст. 1, 10,
57-60, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_3, про стягнення
аліментів на утримання внуків -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яка може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особою, у
відсутності якої таке було
постановлено, - протягом того ж строку з
дня отримання його копії.

Головуючий

Оригінал рішення виготовлено в одному
примірнику, який зберігається в справі
№464/12727/14-ц.