АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/6905/14
Головуючий 1 інстанції - Боговський Д.Є.
Справа № 641/2992/13-ц
Доповідач - Пилипчук Н.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді: Пилипчук
Н.П.,

суддів: Кірсанової
Л.І., Трішкової І.Ю.,

при секретарі - Черепаха
С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського
районного суду міста Харкова від 29
серпня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5,
виконавчий комітет Харківської
міської ради, комунальне підприємство
«Жилкомсервіс», служба у справах дітей
Комінтернівського району управління
служб у справах дітей департаменту
праці і соціальної політики
Харківської міської ради про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
зміну умов житлового найму, визнання
незаконною реєстрації

та за зустрічним позовом ОСОБА_1, який
діє також в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя
особа: служба у справах дітей
Комінтернівського району управління
служб у справах дітей департаменту
праці і соціальної політики
Харківської міської ради про
поновлення порушеного права вселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулась до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те
що відповідачу ОСОБА_1 у складі сім'ї
п'ять осіб (він, його дружина - ОСОБА_3,
його мати - ОСОБА_2 та його діти - ОСОБА_6
та ОСОБА_5.) на підставі ордеру надано у
користування чотирикімнатну
ізольовану квартиру АДРЕСА_1; в березні
2006 року вказаний будинок здано в
експлуатацію, після чого у спірну
квартиру НОМЕР_1 вселилися позивач -
ОСОБА_3 та донька ОСОБА_5, при цьому
відповідач ОСОБА_1 продовжував
проживати за іншою адресою із жінкою, з
якою перебував у фактичних шлюбних
відносинах та мав доньку, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1; відповідач ОСОБА_2 з 1995
року та по цей час проживає на
території іншої держави, а саме -
у.Олександрівське Касторенського
району Курської області Російської
Федерації. Позивач вказує, що з моменту
видачі ордеру відповідачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у спірну квартиру не вселялися.
10.11.2009 року Комінтернівським районним
судом м. Харкова ухвалено рішення про
вселення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2
у спірну квартиру, дане рішення
виконано у повному обсязі лише 19.05.2010
року, відповідачеві ОСОБА_1 був
переданий повний комплект ключів від
квартири. Але і після 19.05.2010 року
відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірну
квартиру не вселилися, більше ніж
впродовж шести місяців цим житловим
приміщенням не користуються, тому
втратили право на користування ним.
Також реєстрація неповнолітньої
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірному
житловому приміщенні є незаконною,
оскільки не було отримано згоди служби
у справах дітей Комінтернівського
району управління служб у справах
дітей департаменту праці і соціальної
політики Харківської міської Ради та
інших співмешканців а, проживання в
конфліктній ситуації суперечить
інтересам дитини, мати якої має власне
житло за адресою АДРЕСА_4

Після уточнення заявлених вимог ОСОБА_3
остаточно, з посиланням на ст. ст. 71, 72, 107
ЖК України, просила визнати ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
квартири АДРЕСА_1; зобов'язати виконком
Харківської міської ради змінити умови
житлового найму щодо квартири АДРЕСА_1
та відкрити особовий рахунок на ім'я
позивача у складі сім'ї з донькою
ОСОБА_5; визнати незаконною реєстрацію
неповнолітньої ОСОБА_4 у спірній
квартирі, відшкодувати судові витрати.

Не погоджуючись із заявленими
позовними вимогами ОСОБА_1 та ОСОБА_2
подали до суду зустрічний позов, в
якому просили поновити їх порушене
право, зобов'язавши ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не
чинити їм перешкоди у користуванні
житловим приміщенням квартирою НОМЕР_1
по АДРЕСА_1 та вселити їх до спірної
квартири. В обґрунтування своїх
зустрічних вимог посилалися на те, що у
2006 році після здачі будинку у
експлуатацію вони, а також позивач за
первісним позовом ОСОБА_3 та їх спільна
донька ОСОБА_5 вселились до квартири
НОМЕР_1, після вселення були
зареєстровані у квартирі, разом
проводили ремонт приміщення,
сплачували комунальні послуги. В січні
2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
розірвано. При цьому з моменту вселення
відповідачі ОСОБА_3 разом із донькою
ОСОБА_5 постійно вчиняли сварки та
заявляли, що ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_2
мають звільнити квартиру та шукати
інше житло, викидали їх особисті речі,
створювали умови, при яких ОСОБА_2,
літня жінка, була неспроможна
залишатися наодинці із відповідачами
та вимушена була періодично виїжджати
до своїх родичів. Після ухвалення
судового рішення в листопаді 2009 році
щодо вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
відповідачі за зустрічним позовом
відмовились добровільно виконувати
рішення суду. Лише після пред'явлення
рішення до примусового виконання до
ВДВС Комінтернівського ХМУЮ, вказане
рішення суду про вселення 19.05.2010 року
було виконано, ключі від квартири
отримані позивачами, які почали
мешкати у спірному приміщенні, де й
знаходились їх особисті речі. Однак і
після вселення, відповідачі
продовжували створювати перешкоди у
проживанні у спірній квартирі, вчиняли
сварки. Фактично позивачі займали
кімнати № 2 та № 3, в яких зберігались їх
особисті речі, однак відповідачі
продовжували чинити перешкоди у
проживанні, викидали їх речі, постійно
сварились. 31 січня 2013 року ОСОБА_1
повернувся з роботи додому та виявив,
що змінені замки на двері тамбуру. Він
звернувся до ОСОБА_3, однак вона
відмовилась надати йому ключі, тому він
звернувся до сусіда із проханням
відчинити двері. В літній період 2013
року, коли ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували
у відпусках, позивачі мали змогу
спокійно мешкати у спірному
приміщенні, у вересні 2013 року донька
позивача - ОСОБА_4, якій виповнилось вже
14 років, виявила бажання мешкати разом
із батьком, а тому вона була
зареєстрована у спірній квартирі. В
кінці серпня 2013 року ОСОБА_2 була
вимушена виїхати з квартири до своїх
родичів, оскільки після сварок в неї
погіршився стан здоров'я. ОСОБА_1 разом
із донькою І.А. продовжували мешкати у
спірній квартирі, фактично
користуючись двома кімнатами № 2 та № 3.
Коли ОСОБА_3 дізналась про реєстрацію
неповнолітньої ОСОБА_4 у спірній
квартири, знову вчинила сварку,
викинула речі із цих кімнат, поставила
замки на двері. В листопаді 2013 році
відповідачі в категоричній формі
відмовились впускати ОСОБА_1 до спірної
квартири до розгляду справи у суді.
Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 позивачі не можуть мешкати у
спірній квартирі, внаслідок чого
вимушені звернутися із даним позовом.

Рішенням Комінтернівського районного
суду міста Харкова від 29 серпня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково, вирішено визнати ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1; визнати незаконною
реєстрацію неповнолітньої ОСОБА_4 у
квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні інших
вимог ОСОБА_3 відмовлено; зустрічну
позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2
залишено без задоволення; вирішено
питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2
просять вказане рішення суду першої
інстанції змінити, відмовивши ОСОБА_3 у
задоволенні заявленого нею позову, їх
вимоги про вселення просять
задовольнити. Посилаються на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи. Вказують на ті самі обставини,
якими заперечували проти позову ОСОБА_3
та обґрунтовували заявлені ними
вимоги.

ОСОБА_3 та її представник, ОСОБА_5 проти
апеляційної скарги заперечували,
наполягали, що рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції
в частині, якою відмовлено у
задоволенні вимог про зобов'язання
виконкому Харківської міської ради
змінити умови житлового найму та
відкрити особовий рахунок на ім'я
позивача у складі сім'ї з донькою
ОСОБА_5 - сторонами не оскаржується, то
його законність і обґрунтованість в
цій частині судом апеляційної
інстанції не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спірною є
чотирикімнатна ізольована квартира
АДРЕСА_1, яка згідно рішення
Комінтернівського РВК № 274-1 від 23.11.1999
року за відповідним ордером була
надана ОСОБА_1 з сім*єю у складі п*яти
осіб (він, дружина - ОСОБА_3, мати -
ОСОБА_2, діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_5) (а.с. 8).

Згідно довідки з місця проживання про
склад сім'ї та прописку, що надано
дільницею № 24 «Жилкомсервіс» від 01.10.2013
за № 3024, в чотирикімнатній квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано
рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 11.01.2007 року.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про
визнання такими, що втратили право
користування спірним житловим
приміщенням ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначивши
підставою своїх вимог як ст. 107 ЖК
України (вибуття відповідачів на інше
постійне місце проживання), так і ст. 71
ЖК України (відсутність наймача чи
члена його сім'ї у жилому приміщенні
більш ніж шість місяців).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
не врахував роз*яснення п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України", відповідно
до яких, суд може визнати особу такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст. 71
або ст. 107 ЖК України. Змінити підстави
позову суд вправі тільки за згодою
позивача.

Суд першої інстанції заявлені
позивачем ОСОБА_3 вимоги не уточнив,
визнав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням з обох підстав, з
посиланням як на ст.71 ЖК України, так і
на ст. 107 ЖК України.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції ОСОБА_3 та її представник
уточнили, що просять визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування спірною квартирою з тих
підстав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не
проживають у спірній квартирі більш
ніж 6 місяців без поважних причин, тобто
на підставі ст. 71 ЖК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4
ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
родини за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його родини були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наполягають, що у них з
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 склалися неприязні
стосунки, постійно виникали скандали
та сварки, що і стало причиною їх не
проживання у спірній квартирі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зазначене
заперечують.

Проте, матеріали справи свідчать про
те, що між сторонами мали місце
суперечки з приводу користування
спірною житловою площею.

Так, ОСОБА_1, ОСОБА_2 вже зверталися до
суду з приводу порушення їх житлових
прав ОСОБА_3 з позовом про вселення.
ОСОБА_3 заявляла зустрічні вимоги про
визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що
втратили право користування спірною
квартирою. За результатами розгляду
вказаної справи Комінтернівським
районним судом м. Харкова було ухвалено
рішення від 10.11.2009 року, яким
встановлено, що після розірвання шлюбу
відповідач ОСОБА_3 перешкоджала
реалізації права ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на
спірну квартиру змінивши вхідні двері
та замки на вхідній двері. Вимоги
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вселення були
задоволені. Ухвалою судової колегії
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
від 19 січня 2010 року зазначене судове
рішення залишено без змін.Вказане
рішення суду про вселення було
виконано у примусовому порядку 19.05.2010
року.

Крім того, у квітні 2010 року ОСОБА_3
зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання їх такими, що
втратили право користування спірним
житловим приміщенням. ОСОБА_1 та ОСОБА_2
заявляли зустрічні вимоги про зміну
умов договору найму житлового
приміщення та відкриття окремого
особового рахунку. Вказаний спір
остаточно був вирішений апеляційним
судом Харківської області 13 вересня 2012
року. В ході розгляду зазначеної справи
ОСОБА_5 не заперечувалось, що між
сторонами склалися неприязні стосунки;
сторони повинні сплачувати єдині
рахунки за оплату комунальних послуг,
через що у них постійно відбуваються
сварки і суперечки. Такі пояснення
відображені у рішенні апеляційного
суду Харківської області від 13 вересня
2012 року, яким без змін залишено рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_3
про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, відмовлено у задоволенні
вимог про зміну умов договору найму
житлового приміщення та відкриття
окремого особового рахунку.

Із висновку ДІМ Комінтернівського РВ
ХМУ ГУ МВС України в Харківській
області від 15 лютого 2013 року
вбачається, що ОСОБА_3 зверталась до
органів МВС із заявою про неправомірну
поведінку ОСОБА_1, який намагався
зламати вхідні двері у тамбур спірної
квартири, оскільки не мав від неї
ключів, та не міг потрапити у житло.

ОСОБА_1 пояснив, що із матір*ю
неповнолітньої ОСОБА_4 шлюб не
реєстрував, іншого житла окрім спірної
чотирикімнатної квартири не має, з
колишньою дружиною ОСОБА_3 він та його
мати мають неприязні стосунки, тому,
щоб уникнути конфліктів, вимушені
проживати за іншими адресами.

ОСОБА_1 наполягає, що в одній з кімнат
спірної квартири знаходяться його та
ОСОБА_2 речі. ОСОБА_3 той факт, що у
дверях однієї з кімнат спірної
квартири ОСОБА_1 встановив замок та
вона є зачиненою - не заперечувала.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 намагалися у судовому
порядку вирішити питання про зміну
умов договору найму житлового
приміщення та відкриття окремого
особового рахунку, однак зазначене
питання не було вирішено із незалежних
від них обставин.

Таким чином, ОСОБА_1, ОСОБА_2 від своїх
житлових прав не відмовлялися, зв*язку
із спірною квартирою не втратили.

Проаналізувавши встановлені обставини
справи, пояснення сторін, матеріали
справи судова колегія приходить до
висновку, що після розірвання шлюбу
ОСОБА_2 між сторонами у справі склалися
вкрай неприязні стосунки, у зв*язку з
чим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понад шість
місяців не проживали в спірній
квартирі, зазначену причину судова
колегія визнає поважною, тому,
розглядаючи справу в межах заявлених
вимог, вважає, що відсутні підстави для
визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2 такими, що
втратили право користування спірним
житловим приміщенням з підстав,
передбачених ст. 71 ЖК України.

ОСОБА_3 наполягає, що ОСОБА_2 постійно
проживає на території Російської
Федерації, там зареєстрована та
отримує там пенсію, однак після
уточнення позовних вимог в суді
апеляційної інстанції підставою
визнання ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування спірним житлом
ОСОБА_3 вказала не ст.107 ЖК України
(вибуття відповідачів на інше постійне
місце проживання), а ст. 71 ЖК України
(відсутність наймача чи члена його
сім'ї у жилому приміщенні більш ніж
шість місяців без поважних причин).

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання незаконною реєстрації
неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
спірній квартирі судова колегія
зазначає наступне.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

ОСОБА_3, позиваючись із вимогами про
визнання незаконною реєстрації
неповнолітньої ОСОБА_4 у спірній
квартирі посилалася на порушення такою
реєстрацією прав неповнолітньої
ОСОБА_4, оскільки її реєстрація у
квартиру, що є осередком конфлікту
суперечить інтересам дитини та була
здійснена без згоди служби у справах
дітей Комінтернівського району
управління служб у справах дітей
департаменту праці і соціальної
політики Харківської міської Ради та
інших співмешканців. Зазначала, що мати
дитини має власне житло за адресою
АДРЕСА_4, де і повинна проживати дитина.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів передбачений ст. 16 ЦК
України.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права. Спосіб захисту порушеного права
частіше за все визначається
спеціальним законом, який регулює
конкретні цивільні правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Таким чином, згода ОСОБА_3 на вселення
до спірної квартири неповнолітньої
доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 згідно вимог ч. 1
ст. 65 ЖК України не потрібна.

ОСОБА_3 не є особою, яка за законом
уповноважена діяти в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4 на захист її
порушених прав.

За таких обставин, підстав для визнання
незаконною реєстрації неповнолітньої
ОСОБА_4 у спірній квартирі за позовом
ОСОБА_3 судова колегія не вбачає.

Оскільки ОСОБА_3, ОСОБА_5 не визнають за
ОСОБА_1, неповнолітньою ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 право користування спірним
житловим приміщенням, їх таке право
підлягає захисту, позовні вимоги в
частині вселення задоволенню.

Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне скасувати рішення
суду першої інстанції, підставою для
чого є, згідно п.3, п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального, процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст.
309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного
суду міста Харкова від 29 серпня 2014 року
змінити, в частині визнання ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, в
частині визнання незаконною
реєстрації неповнолітньої ОСОБА_4 в
квартирі АДРЕСА_1, в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2
про вселення - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5,
виконавчий комітет Харківської
міської ради, Комунальне підприємство
«Жилкомсервіс», Служба у справах дітей
Комінтернівського району Управління
служб у справах дітей Департаменту
праці і соціальної політики
Харківської міської ради в частині
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
визнання незаконною реєстрації -
відмовити.

Позов ОСОБА_1, який діє також в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,
ОСОБА_2 задовольнити.

Вселити ОСОБА_1, неповнолітню ОСОБА_4,
ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -