Номер провадження: 22-ц/785/6814/14
Головуючий у першій інстанції Семенов
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Сегеди С.М.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою громадської
правозахисної організації «Надія» (в
інтересах ОСОБА_3) до ОСОБА_4 про
визнання недійсними договорів
дарування, державних актів на право
власності на землю за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 (в інтересах
громадської правозахисної організації
«Надія» та ОСОБА_3) на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 08 травня 2014 року,

встановила:

03 квітня 2012 року громадська
правозахисна організація «Надія» (в
інтересах ОСОБА_3) звернулись до суду з
позовом (надалі уточненим) до ОСОБА_4
про визнання недійсними договорів
дарування, державних актів на право
власності на землю (т. 01, а.с. 02-06, 149-150,
164-166, 170-171).

В обґрунтування позову позивачі
послались на те, що брат позивачки,
ОСОБА_6, на час розпорядження земельною
ділянкою та садовим будинком, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, не
усвідомлював значення своїх дій та не
керував ними в наслідок хвороби на
алкоголізм.

Просили визнати недійсними
договори дарування вказаної земельної
ділянки та садового будинку від 30
грудня 2004 року, за якими ОСОБА_7
подарував це майно ОСОБА_4; визнати
недійсним державний акт серії ЯГ № 937735
на право власності на вказану земельну
ділянку, виданий ОСОБА_4 24 жовтня 2006
року, вважаючи його незаконним так як
відповідачка незаконно отримала цю
земельну ділянку в дар; визнати
недійсним державний акт серії ІІ-ОД №
073009 від 14 квітня 1998 року на право
власності ОСОБА_6 на вказану земельну
ділянку, так як він отриманий у
незаконний спосіб, а саме, отриманий не
ОСОБА_6 та з порушенням норм діючого
законодавства.

В судовому засіданні:

- представник позивача вимоги
підтримав в повному обсязі, пояснивши
що у ОСОБА_6, який страждав хронічним
алкоголізмом, на час укладання
договорів дарування 30 грудня 2004 року,
не міг підписати будь-який документ на
розпорядження власним майном не
усвідомлюючи значення своїх дій та
керувати ними. Крім того, при
посвідченні договору дарування
земельної ділянки було використано
дублікат державного акту на право
власності на землю серії ІІ-ОД № 073009
від 14 квітня 1998 року, який був виданий з
порушення порядку видачі,
передбаченого діючим законодавством;

- представник відповідача
заперечувала проти позовних вимог.

Рішенням Іллічівського міського
суду Одеської області від 08 травня 2014
року позов

громадської правозахисної організації
«Надія» (в інтересах ОСОБА_3) залишено
без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 (в
інтересах громадської правозахисної
організації «Надія» та ОСОБА_3) просить
вищевказане рішення скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Відмовляючи в задоволенні
вищевказаного позову суд першої
інстанції обґрунтовано, на підставі
ст.ст. 202, 204 ЦК України, інструкції «про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі»
(затверджено наказом державного
комітету України по земельних ресурсах
від 04 травня 1999 року № 43), виходив з
наступного.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 13 грудня 2007 року ОСОБА_6
визнано обмежено дієздатним з 07 січня
2005 року (т. 01, а.с. 36-37).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т. 01, а.с.
38).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом, спадкоємцями ОСОБА_6 є
ОСОБА_3 - ? частка, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - по ?
частки, кожний (т. 01, а.с. 41).

ОСОБА_6 на підставі державного акту про
право приватної власності на землю
серії ІІ-ОД № 073009 від 14 квітня 1998 року,
належала земельна ділянка, площею 0,060
га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1
(т. 01, а.с. 45).

Згідно з договором дарування від 30
грудня 2004 року, ОСОБА_6 подарував
відповідачці ОСОБА_4 земельну ділянку,
площею 0,060 га, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 (т. 01, а.с. 79).

Договором дарування від 30 грудня 2004
року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4,
перший подарував відповідачці дачний
будинок, що знаходиться на земельній
ділянці АДРЕСА_1, площею 0,060 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 02,
а.с. 38).

Укладання вказаних договорів
дарування ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4
підтверджується копіями з реєстру
реєстрації нотаріальних дій (т. 02, а.с.
29-32).

Свідок ОСОБА_11, приватний нотаріус, в
судовому засіданні підтвердила, що
вона оформлювала вказані договори
дарування, за станом ОСОБА_6 не виникало
сумнівів, що він усвідомлював значення
своїх дій та керував ними.

Згідно акту комплексної стаціонарної
судової психолого-психіатричної
експертизи від 10 вересня 2007 року № 58,
ОСОБА_6 на час медичного дослідження
страждав психічним розладом у виді
органічного розладу особи внаслідок
зловживання алкоголем з
помірно-вираженим когнітивними
розладами, зниженням критичних та
прогностичних функцій, що суттєво
впливає на його здібність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Кваліфікуючи ознаки психічного
розладу у ОСОБА_6 у виді гострого
алкогольного психозу (делірій) вперше
виникли 07 січня 2005 року.

За своїм психічним станом ОСОБА_6
потребує встановлення піклування (т. 01,
а.с. 08-21).

Як вбачається з акту комплексної
стаціонарної судової
психолого-психіатричної експертизи
від 18 серпня 2010 року № 89 ОСОБА_6 на час
медичного дослідження страждав
хворобливим психічним розладом -
органічний розлад з помірно-вираженим
когнітивними порушенням, зниженням
критичних та прогностичних функцій
змішаного ґенезу (судинного,
інтоксикаційного), яке по ступеню
вираженості не досягає слабоумства,
але може оказати суттєвий вплив на його
здібність вірно розуміти значення
своїх дій та керувати ними (т. 01, а.с. 22-35).

Відповідно до акту комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 31 січня 2014 року № 46
визначити актуальний психічний стан
ОСОБА_6 на час складання договорів
дарування 30 грудня 2004 року не можливо, у
зв'язку з чим, відповісти на питання чи
міг він на час укладення договорів в
повній мірі усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними не
представляється можливим, у зв'язку з
не відновлюваною відсутністю
відомостей за даними медичної
документації та малоінформативних
показів свідків (т. 02, а.с. 104-113).

Допитаний в судовому засіданні голова
вказаної експертної комісії, ОСОБА_12,
пояснив, що ОСОБА_6 хворів на алкоголізм
Ш ступеню, але в медичній документації
гострий алкогольний психоз (делірій)
зафіксовано вперше тільки 07 січня 2005
року. Прояви хвороби на алкоголізм Ш-го
ступеню має хвилеподібний вигляд який
може мати і певний час ремісії, який не
виключається на час укладення
договорів дарування. Відповіді по
експертизі надані комісією виходячи з
того обсягу медичної документації та
інших доказів, які були в наявності.

Суд першої інстанції дійшов до
обгрунтованого висновку, що позивачем
не надано належних доказів того, що
ОСОБА_6 на час укладення договорів
дарування знаходився у стані в якому не
усвідомлював значення своїх дій та не
керував ними, у зв'язку з чим не
підлягають задоволення позовні вимоги
щодо визнання недійсними вищевказаних
договорів дарування.

За змістом витягу з книги «записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі», вбачається, що
на підставі рішення виконкому
Іллічівської міської ради від 25 грудня
1997 року № 621/1 ОСОБА_6 видано 14 квітня 1998
року державний акт на право власності
на вказану земельну ділянку серії І-ОД
№ 045749 та замість якого подалі видано
дублікат державного акту серії ІІ-ОД №
073009 (т. 01, а.с. 195).

Суд першої інстанції правомірно
прийняв до уваги, що цей дублікат
державного акту містить запис про те,
що це дублікат, але він виданий раніше
ніж сплинув місячний строк після
повідомлення в засобах масової
інформації про втрату оригіналу (т. 01,
а.с. 188).

Державний акт про право власності на
землю є посвідчувальним документом,
який видано на підставі та на виконання
рішення виконкому Іллічівської
міської ради Одеської області та
недотримання певної процедури
виготовлення дубліката державного
акту не тягне за собою визнання
недійсним документу як такого. Крім
того, незаконність дій органу владних
повноважень щодо видачі цього акту, як
дублікату первинного державного акту,
на час розгляду справи судовими
рішеннями не встановлювалася.

Таким чином, міський суд
правомірно зауважив, що вимоги щодо
визнання недійсними зазначених вище
державних актів на право власності на
вказану земельну ділянку не підлягають
задоволенню.

При цьому, судова колегія зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України, договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Відповідно до роз'яснень викладених в
п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року, правила ст. 225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо).

Для визначення наявності такого
стану на момент укладення правочину
суд відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України.

Також, судова колегія в цьому сенсі
звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст.
225 ЦК України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила в момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК
України), будь-які зовнішні обставини
(показання свідків про поведінку особи
тощо) мають лише побічне значення для
встановлення того, чи була здатною
особа в конкретний момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними.

Проведеною у справі посмертною
судово-психіатричною експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_6 у момент
складення ним вищевказаних договорів
дарування розуміти значення своїх дій
та керувати ними, що саме по собі не є
підставою для визнання складених в
такому стані договорів дарування
недійсними з підстав, передбачених ч. 1
ст. 225 ЦК України.

Отже, підставою для визнання правочину
недійсним за вказаної підстави може
бути лише абсолютна неспроможність
особи в момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними і в основу рішення суду
про недійсність правочину не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях (ч. 4 ст. 60
ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог статей 57 - 60
ЦПК.

Судова колегія вважає, що позивачка,
її представник не довели ті обставини,
на які вони посилались як на підставу
своїх вимог щодо вищевказаного позову,
що є обов'язком сторін згідно з
засадами змагальності процесу за ст. 10
ЦПК України.

Із викладеного вище вбачається, що суд
першої інстанції при ухваленні рішення
по даній справі врахував положення ст. 6
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини щодо того, що кожна
людина при визначенні її громадянських
прав і обов'язків має право на
справедливий судовий розгляд.

На підставі всього вищевикладеного,
судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 74-77, 303, 304, 305, п. 1 ч. 1
ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 (в інтересах
громадської правозахисної організації
«Надія» та ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 08 травня 2014 року
по цивільній справі за позовною заявою
громадської правозахисної організації
«Надія» (в інтересах ОСОБА_3) до ОСОБА_4
про визнання недійсними договорів
дарування, державних актів на право
власності на землю - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

С.М. Сегеда