Справа № 0907/2-6460/2011
Провадження № 22-ц/779/1940/2014
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Беркій О.Ю.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4,
її представника ОСОБА_5, відповідача
ОСОБА_6, представника Департаменту
комунального господарства, транспорту
і зв'язку виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради Когута
М.Г., представника Служби у справах
дітей виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради Дутчак
І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_9,
департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
міського голови міста
Івано-Франківська, виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради, третя особа без самостійних вимог
на стороні відповідача - Орган опіки і
піклування виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради, про
визнання приватизації незаконною,
визнання розпорядження органу
приватизації незаконним та визнання
свідоцтва про право власності на житло
недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 16 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з указаним позовом до
відповідачів, посилаючись на те, що у
спірній квартирі, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2, проживає з 1972 року.
Ордер на вказану квартиру отримував її
чоловік ОСОБА_10 на себе та членів своєї
сім'ї, а саме: дружину - позивачку, сина
ОСОБА_6, який є відповідачем по справі,
та дочку ОСОБА_12. З 2001 року в квартирі
зареєстровані та проживають її син
ОСОБА_6 з дружиною ОСОБА_2, яка теж є
відповідачем по справі, та їхнім сином
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначала, що в 2010
році вона вирішила приватизувати
вказану квартиру, однак дізналась, що
квартира вже приватизована
відповідачкою ОСОБА_2 і належить на
праві спільної сумісної власності
відповідачці ОСОБА_2, їй - тобто
позивачці, відповідачу ОСОБА_6 та
ОСОБА_9. Стверджує, що приватизацію
здійснено без її згоди, а її відмова від
приватизації квартири на себе отримана
шляхом обману. Тільки після проведення
приватизації вона виявила, що з
квартири зникли всі документи, що
стосуються квартири, в тому числі
ордер, який отримав її чоловік.
Посилаючись на наведене, на підставі
ст.8 Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду", пунктів 4,
15, 16 "Положення про порядок передачі
квартир (будинків), жилих приміщень у
гуртожитках у власність громадян",
просила поновити строк для подання
позовної заяви, визнати факт
проведення приватизації квартири
незаконною, визнати розпорядження
міського голови №649-р від 04.12.2003 року в
частині приватизації квартири
незаконним, визнати свідоцтво про
право власності на квартиру, видане
госпрозрахунковою групою з
приватизації державного житлового
фонду міста Івано-Франківська -
недійсним.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 16 липня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково. Визнано
незаконним та скасовано розпорядження
№41706 органу приватизації від 19.11.2003 про
передачу у спільну сумісну власність
квартири АДРЕСА_1. Скасовано
розпорядження міського голови
м.Івано-Франківська №649-р від 04.12.2003
року в частині приватизації зазначеної
квартири. Визнано недійсним свідоцтво
про право власності серії САА №200623 від
30.12.2003 року про право власності ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_4 на зазначену
квартиру. В задоволенні інших позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним
рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що судом не
взято до уваги спливу позовної
давності, що призвело до
безпідставного відхилення її
клопотання про застосування позовної
давності з огляду на те, що позивачу
було відомо про приватизацію квартири
і вона особисто підписувала заяву в
госпрозрахунковій групі по
приватизації квартири від 06.11.2013 року.
На думку апелянта, суд першої інстанції
взяв до уваги клопотання позивача про
уточнення позовних вимог від 31.03.2014
року, у якому фактично змінено предмет
і підставу позову на етапі судового
розгляду, що є порушенням ст.31 ЦПК
України. Також апелянт вказує, що особи,
які приватизують квартиру, вправі
визначити між собою уповноваженого
власника, якою була визначена ОСОБА_2, а
тому висновок суду про те, що позивачка
є єдиною особою, яка має право
звертатися до міського голови за
видачею розпорядження про
приватизацію, не відповідає дійсності.
З цих підстав апелянт просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник апеляційну скаргу
підтримали з наведених у ній мотивів та
просили її задовольнити.

ОСОБА_4 та її представник заперечили
проти задоволення апеляційної скарги,
просили її відхилити, вважаючи рішення
суду законним та обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_6 вимоги апеляційної
скарги не визнав із-за їх
безпідставності.

Представник Департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради Когут
М.Г. скаргу підтримав і визнав, в зв'язку
з чим просив задовольнити в частині, що
стосуються Департаменту.

Представник служби у справах дітей
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради Дутчак
І.В. визнала вимоги апеляційної скарги
в частині захисту прав неповнолітньої
дитини ОСОБА_9, тому в цій частині
просила задовольнити скаргу.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та представників, які беруть
участь у справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Частково задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_4, суд виходив з того, що
відповідачка ОСОБА_2 вчинила дії по
приватизації спірного житла, не
отримавши відповідних повноважень від
інших членів сім'ї, у тому числі від
позивачки, чим порушено порядок,
визначений Законом України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", а тому право спільної сумісної
власності набуто незаконно і підлягає
скасуванню.

Однак з таким висновком погодитись не
можна, оскільки такий суперечить
нормам матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до змісту ст.214 ЦПК України
суд під час ухвалення рішення вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги та
заперечення сторін, та якими доказами
вони підтверджуються, чи є інші
фактичні дані(пропуск строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду зазначеним вимогам не
відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду" передача квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають у цій квартирі
(будинку), житловому приміщенні у
гуртожитку, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку), житлового приміщення у
гуртожитку.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_4
проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1, з
1972 року.

У 1999 році відповідач ОСОБА_6 (син
позивачки) одружився з відповідачкою
ОСОБА_2

З січня 2001 року вони всі: позивачка
ОСОБА_4, її син ОСОБА_6, дружина сина
ОСОБА_2 і її син ОСОБА_9 (внук позивачки),
ІНФОРМАЦІЯ_1, вселились і проживають у
спірному житлі. Дані обставини визнані
сторонами по справі.

Згідно свідоцтва про право власності,
виданого 30 грудня 2003 року
Госпрозрахунковою групою з
приватизації житлового фонду,
вищевказана квартира належить на праві
спільної сумісної власності
громадянам: ОСОБА_2 та членам сім'ї:
ОСОБА_6 - чоловіку, ОСОБА_9 - сину, ОСОБА_4 -
матері чоловіка, в рівних частках (т.1,
а.с.95).

Право власності на зазначену
квартиру в рівних частках по ? за
ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_2 було
зареєстроване 16.01.2004 року, що
підтверджується копією витягу (т.1,
а.с.96).

У матеріалах справи міститься оригінал
заяви ОСОБА_4 від 06.11.2003 року (т.2, а.с.85), в
якій вона просить оформити передачу в
спільну сумісну власність спірної
квартири, яку вона займає разом з
членами сім'ї на умовах найму. Цією
заявою уповноваженим власником
квартири визначено ОСОБА_2 Дана заява
підписана ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2
Позивачка заперечувала справжність її
підпису на цій заяві, для підтвердження
чого її представник просив призначити
почеркознавчу експертизу, що і було
зроблено.

Згідно висновку експерта №09/03-12 від
03.07.2013 року, складеного судовим
експертом О.М.Ємельяновою (т.2, а.с.53-61),
та висновку №4675 від 24.01.2014 року
судово-почеркознавчої експертизи,
проведеної судовим експертом Сех Г.Е
(т.2, а.с.93-95) встановлено, що підпис від
імені ОСОБА_4 у заяві на приватизацію
квартири від 06.11.2003 року (т.2, а.с.85)
виконаний самою ОСОБА_4, а інший підпис
виконаний ОСОБА_6

Після проведення вищевказаних судових
експертиз, за результатами яких надано
висновки, якими підтверджено виконання
підписів у заяві від 06.11.2003 року самими
ОСОБА_4 та ОСОБА_6, позивачка змінила
підставу позовних вимог та зазначала,
що добровільно та свідомо заяву не
підписувала, а її підпис у заяві
з'явився тільки внаслідок шахрайства
та обману. Крім того, посилалась на те,
що приватизація є незаконною, оскільки
при її здійсненні не дотримано вимог
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду", а також
вимог "Положення про порядок передачі
квартир (будинків), жилих приміщень у
гуртожитках у власність громадян" від
16.12.2009 року №396.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із наведеної норми закону,
ОСОБА_4 повинна була довести ті
обставини, на які вона посилалась у
позові, однак цього не зробила.

Так, у матеріалах справи відсутні
будь-які докази на підтвердження факту
застосування шахрайства та обману,
результатом чого стало підписання
позивачкою заяви на приватизацію
квартири. Натомість із матеріалів
справи слідує, що приватизація
квартири здійснена позивачкою
добровільно. Посилання ОСОБА_4 на
порушення при приватизації квартири
вимог "Положення про порядок передачі
квартир (будинків), жилих приміщень у
гуртожитках у власність громадян" від
16.12.2009 року №396 є безпідставним,
оскільки дане Положення не поширюється
на правовідносини, що виникли між
сторонами, так як воно прийнято в дію
значно пізніше.

На момент же приватизації чинним було
Положення про порядок передачі квартир
(будинків) у власність громадян,
затверджене наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15.09.1992 року №56.

У п.5 даного Положення зазначено, що
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в приватну (для одиноких
наймачів) та у спільну (сумісну або
часткову) власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і
більше років) членів сім'ї з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Як встановлено вище, у заяві від 06.11.2003
року, як того вимагає положення ч.2 ст.8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду", було
висловлено згоду всіх повнолітніх
членів сім'ї на приватизацію квартири
по АДРЕСА_1, що підтверджено підписами
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_2 Також даною
заявою було визначено уповноваженого
власника вказаної квартири -
відповідачку ОСОБА_2, яка в подальшому,
будучи уповноваженим власником
квартири, за згодою позивачки ОСОБА_4 та
ОСОБА_6, здійснювала дії щодо
приватизації квартири. Отже,
законодавством передбачено, що наймач
та члени його сім'ї самі визначають
уповноваженого власника квартири, який
наділяється правом здійснення всіх
необхідних дій, необхідних для
приватизації квартири (подання
документів, заяв тощо). Оформлення
довіреності для здійснення таких дій
законодавством не передбачено. Таким
уповноваженим власником і було
визначено ОСОБА_2 При цьому,
законодавством не передбачено
обмежень щодо того, хто може бути
уповноваженим власником квартири, а зі
змісту ч.2 ст.8 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" слідує висновок, що
уповноваженим власником може бути
будь-яка особа (незалежно від того
наймач це, чи інший член сім'ї наймача) з
числа тих, що дали згоду на
приватизацію конкретної квартири.

З огляду на це, доводи позивачки щодо
незаконності приватизації на тій
підставі, що ОСОБА_2 не була основним
квартиронаймачем, і тому не могла
здійснювати дії щодо приватизації
квартири, є необґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що приватизацію квартири
АДРЕСА_1 здійснено відповідно до
чинного на той час законодавства (із
наданням згоди наймача та інших членів
сім'ї на приватизацію квартири, з
визначенням уповноваженого власника
квартири) і будь-яких порушень, на які
посилалась позивачка як на підставу
для визнання приватизації незаконною,
не встановлено. А тому позовні вимоги є
недоведеними та задоволенню не
підлягають.

Однак вищезазначене залишилось поза
увагою суду першої інстанції, висновки
якого суперечать нормам матеріального
права. Зокрема, є необґрунтованим
висновок суду про те, що оскільки
сторони по справі набули право
спільної сумісної власності на спірну
квартиру з порушенням порядку,
визначеного Законом України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", то дане право підлягає
скасуванню. Обгрунтовуючи цей висновок
суд послався на ст.8 зазначеного Закону,
яку неправильно витлумачив та дійшов,
як встановлено вище, безпідставного
висновку про необхідність оформлення
довіреності на ім'я ОСОБА_2 та
послався на статтю 328 ЦК України, яка є
загальною нормою, посилання на яку, в
даному випадку, жодним чином не
обґрунтовує висновків суду.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що судове рішення не
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості і
підлягає скасуванню з підстав
неправильного застосування норм
матеріального права та недоведеності
обставин, що мають значення для справи,
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 16 липня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2,
ОСОБА_9, департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
міського голови міста
Івано-Франківська, виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради, третя особа без самостійних вимог
на стороні відповідача - Орган опіки і
піклування виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради, про
визнання приватизації незаконною,
визнання розпорядження органу
приватизації незаконним та визнання
свідоцтва про право власності на житло
недійсним, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій