АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/774/1634/14
Головуючий в першій інстанції -
Доповідач - Котушенко С.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області у
складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів Петренко
І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного
суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2012
року за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
фінансове агентство «Верус» про
стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(після зміни назви ПАТ КБ «ПриватБанк»)
звернулось до суду з уточненим в ході
розгляду справи позовом (а.с.1-3, 99, 143 т.1)
до ОСОБА_2 та ТОВ «Українське фінансове
агентство «Верус» про стягнення
заборгованості. Позивач вказував на те,
що 28 грудня 2005 року між ним та ОСОБА_2
був укладений кредитний договір №
DNHLGА00000480, за умовами якого остання
отримала кредит у розмірі 485 556 доларів
США, зі сплатою 12% на рік за
користування кредитом, з кінцевим
строком повернення до 26 грудня 2008 року.

12 квітня 2006 року між банком та
відповідачкою був укладений договір
№SAMDN6460, за умовами якого ОСОБА_2
отримала кредит у розмірі 5 000 доларів
США у вигляді встановлення кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 13,20 % на рік на суму залишку
заборгованості з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

В забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за укладеними договорами,
між банком та ТОВ «Українське
фінансове агентство «Верус» було
укладено договір поруки № 467 від 12
січня 2009 року.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_2
належним чином не виконувала,
внаслідок чого виникла заборгованість
станом на 20 червня 2012 року за договором
№DNHLGА00000480 від 28 грудня 2005 року у
розмірі 1 475 970,44 долари США, що
еквівалентно 11 796 693,74 грн. та за
договором №SAMDN6460 від 12 квітня 2006
року у розмірі 26 394,51 дол. США, що
еквівалентно 210 958,12грн. Вказані суми
позивач просив стягнути на свою
користь з ОСОБА_2, а також 200 грн. з обох
відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року
з ОСОБА_2 на користь банку стягнуто 11 797
431,73 грн. за кредитним договором
№DNHLGA00000480 від 28 грудня 2005 року та 210 971,32
грн. за договором №SAMDN6460 від 12
квітня 2006 року, а також судові витрати.
В задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення, як
ухваленого з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів
вважає апеляційну скаргу підлягаючою
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За правилами ст.ст.526, 599 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства і
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Судом встановлено, що 28 грудня 2005 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір №DNHLGА00000480,
за умовами якого остання отримала
кредит у розмірі 485 556 доларів США, зі
сплатою 12% на рік за користування
кредитом, з кінцевим строком
повернення до 26 грудня 2008 року.

12 квітня 2006 року між банком та
відповідачкою був укладений договір
№SAMDN6460, за умовами якого ОСОБА_2
отримала кредит у розмірі 5 000 доларів
США у вигляді встановлення кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 13,20 % на рік на суму залишку
заборгованості з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

В забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за укладеними договорами,
між банком та ТОВ «Українське
фінансове агентство «Верус» було
укладено договір поруки № 467 від 12
січня 2009 року.

З боку позичальниці мало місце
невиконання взятих на себе обов'язків,
що дало право банку на звернення до
суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідачки на користь банку сум
боргу по вказаним договорам, суд
керувався доведеністю позову в даній
частині.

Проте, на порушення вимог ст.ст. 212, 213
ЦПК України, рішення не містить
переконливих доводів на підтвердження
зроблених висновків.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України. Позивач не надав суду
ніяких доказів щодо розміру
непогашеного кредиту, хоч це і є його
процесуальним обов'язком, а лише
констатував факт наявності
заборгованості відповідачки за
кредитними договорами.

З матеріалів справи вбачається, що
виконання зобов'язань позичальника за
кредитним договором №DNHLGA00000480 було
забезпечено договором застави
майнових прав №DNHLGA00000480 від 28 грудня 2005
року. Предметом застави є майнові права
на отримання у власність незавершеного
будівництва котеджу у м.Ялта.

На підставі попередньо досягнутої
домовленості, ОСОБА_2 25 грудня 2008 року
видала працівникові банку ОСОБА_3
довіреність на управління та
розпорядження предметом застави (а.с.247
т.1). Цією довіреністю ОСОБА_2 також
уповноважила ОСОБА_3 грошові кошти,
отримані за договорами відчуження
вказаного майна, звернути на погашення
кредитних зобов'язань, що виникли з
кредитних договорів №DNHLGA00000480 від 28
грудня 2005 року та №SAMDN6460 від 12
квітня 2006 року.

У травні 2010 року ОСОБА_3 здійснила від
імені ОСОБА_2 відчуження предмету
застави. 31 травня 2010 року платіжним
дорученням № на рахунок ОСОБА_2
№081713 були зараховані кошти
виручені від продажу предмету застави
у розмірі 2 772 000,00 грн. (а.с.259 т.1).

Незважаючи на це представники позивача
на протязі розгляду даної справи судом
першої інстанції заперечували факт
надходження до банку вказаної суми і
продовжували збільшувати розмір
позовних вимог.

В своєму запереченні на апеляційну
скаргу ОСОБА_2 банк також заперечував
проти зазначеного факту (а.с.255-256 т.1) і
лише 24 грудня 2012 року визнав факт
надходження до банку вказаної суми,
надавши суду копію платіжного
документу.

13 лютого 2013 року судом апеляційної
інстанції по справі було призначено
судову економічну експертизу,
проведення якої було доручено
експертам Дніпропетровського
науково-дослідного інституту судових
експертиз.

З висновку №447/448-13 комісійної
судово-економічної експертизи від 30
липня 2013 року вбачається неможливість
визначення заборгованості за
кредитними договорами у зв'язку з не
зазначенням в ухвалі черговості
зменшення сум заборгованості за
договорами та ненаданням на
дослідження банківських виписок по
нарахуванню та сплаті пені,
меморіальних ордерів, квитанцій.

Після цього ОСОБА_2 подала заяву про
черговість зменшення сум
заборгованості за договорами,
вказавши, що в першу чергу необхідно
здійснити погашення боргу за договором
№SAMDN6460 від 12 квітня 2006 року, а в
другу чергу - за договором №DNHLGA00000480 від
28 грудня 2005 року (а.с.168 т.2).

Банком також були надані суду виписки
по рахунку №4401 та копії
меморіальних ордерів до нього, проте
інших документів, необхідних для
проведення експертизи позивач не
надав.

З пояснень експертів в судовому
засіданні 13 листопада 2013 року
вбачається, що наданих банком
документів не достатньо для визначення
заборгованості за кредитними
договорами.

Суд зобов'язав позивача надати вказані
експертами документи, необхідні для
проведення експертизи, роз'яснивши
позивачеві положення ст.146 ЦПК України
про наслідки ухилення від участі в
експертизі, але безрезультатно.

Згідно ч.1 ст.146 ЦПК України у разі
ухилення особи, яка бере участь у
справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що постановлене судове рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Ухвалою судді Жовтневого районного
суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2009
року позивачеві було відстрочено
сплату судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи до ухвалення рішення.
На підставі ст.88 ЦПК України колегія
суддів вважає за необхідне стягнути з
ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати на
користь держави у розмірі 3774 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року
скасувати. В задоволенні позову
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» судові витрати на користь
держави у розмірі 3774 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: