Справа № 541/614/14-ц
Провадження №2/541/353/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд
Полтавської області

в складі головуючої судді
Альошиної Н.М.,

при секретарі
Калініченко Л.О.,

за участі адвокатів
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання
усунути перешкоди в користуванні жилим
приміщенням шляхом виселення з
квартири, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права на проживання та
користування квартирою,

В с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до
Миргородського міськрайонного суду з
позовом до ОСОБА_4 в якому просив суд,
посилаючись на ст. 319,383,386 ч.2, 391 ЦК
України зобов'язати відповідачку
ОСОБА_4 усунути перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
її виселення з даної квартири.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3,
зазначив, що на підставі договору
дарування від 14 січня 2014 року він є
власником квартири АДРЕСА_1. В цій
квартирі зареєстрована колишня
дружина його рідного дядька - ОСОБА_4.

Вона тривалий час, проживає в даній
квартирі без належних правових
підстав, не оплачує комунальних послуг
та не бере участі у її утриманні.

Крім того, у зв'язку з тим, що ОСОБА_4
проживає в даній квартирі, він
позбавлений можливості самостійно
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю.

ОСОБА_4 не є членом його сім'ї тобто вона
не має права на користування цим житлом
відповідно до ст. 405 ЦК України.

Ухвалою суду від 25 березня 2014 року
залучено в якості третьої особи ОСОБА_5.

27.05.2014 року на адресу суду надійшла
зустрічна позовна заява за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права на
проживання та користування квартирою,
в якій вона просила суд визнати за нею
право на проживання та користування
квартирою АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 02.06.2014 року справи були
об'єднані в одне провадження.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4,
зазначила, що із 10.08.1986 року по 13.05.2013
року перебувала в шлюбі з ОСОБА_6 -
рідним дядьком позивача. В період
зареєстрованого шлюбу 08 грудня 2000 року,
вона придбала на підставі нотаріально
посвідченого Договору купівлі-продажу
квартиру АДРЕСА_1, вселилась в
зазначену квартиру та 06.06.2001 року
зареєструвала в ній місце свого
проживання.

15 травня 2004 року вона подарувала
квартиру ОСОБА_5 - рідному братові
чоловіка і батькові позивача - ОСОБА_3

В квартирі продовжувала проживати,
поживає по сьогоднішній день, оплачує
згідно абонентських книжок за
комунальні послуги та утримання
квартири. На сьогоднішній день в
квартирі зареєстрований крім неї її
колишній чоловік - ОСОБА_6.

Інших об'єктів нерухомості вона не має,
що підтверджено довідкою ДКП
«Миргородтехінвентаризація».

Таким чином вона була власником лише 12
частини квартири і в той же час вона
була членом сім'ї співвласника
квартири - її колишнього чоловіка
ОСОБА_6.

Враховуючи те, що вона залишилась
проживати в спірній квартирі в
установленому законом порядку, тобто
зі згоди попереднього власника
квартири та набула прав і обов'язків,
передбачених ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст.
405 ЦК України, то має право на підставі
особистого сервітуту користуватись
даним житлом.

Таким чином, відповідач неправомірно
не визнає її законне право на
користування житловим приміщенням
спірної квартири.

Відповідно до ухвали суду від 01.09.2014р.
до участі в справі в якості 3 особи яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору за основним позовом
залучено - ОСОБА_6.

В судовому засіданні позивач за
основним позовом ОСОБА_3 та його
адвокат підтримали позов, просили його
задовольнити. При цьому позивач
пояснив, йому батько подарував
квартиру і на даний час він є її
власником. Позивачка не є членом його
сім'ї, він має на меті розпорядитьсь
цією квартирою. Домовленостей на
проживання відповідачки в цій квартирі
після дарування не було ніяких, угод на
її проживання не укладалось.
Комунальні послуги оплачує його
батько. Зустрічний позов не визнав.

Відповідачка за основним позовом та
позивачка за зустрічним ОСОБА_4 позовні
вимоги не визнала, пояснивши що в 2000р.
вона купила за договором купівлі -
продажу спірну квартиру, в 2001році
зареєструвала там місце проживання
разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6, шлюб
із яким нині розірвано та проживає в
цій квартирі до цього часу одна.
Оскільки брат чоловіка ОСОБА_5 їм
допомагав фінансово утримувати
квартиру, вона в 2004році подарувала йому
цю квартиру за умови довічного
утримання. Самого договору дарування
не читала. Не заперечує того, що угод на
проживання не укладала із жодним із
власників. Абонентські книжки на
оплату комунальних послуг виписані на
неї і вона їх оплачує до цього часу.
Іншого житла в неї немає, а тому просила
не виселяти її з квартири. Наразі вона в
прокуратурі оскаржує договір
дарування.

Третя особа ОСОБА_5 вважає, що основний
позов має бути задоволено, а в
зустрічному позові відмовлено з тих
підстав, що квартиру придбано за його
кошти, так як він давав 40000дол. Він
оплачував і комунальні послуги, і
квартира по праву була його. Брат його
перебував в тюрмі. Невістка не
працювала та вживала наркотики. Раніше
в 2004році , після оформлення договору
дарування квартири не виселяв їх з
квартири, оскільки мав на меті зберегти
її. Коли син став самостійним він в 2014р.,
подарував цю квартиру ОСОБА_3

Третя особа ОСОБА_6 пояснив суду, що
згоден з основним позовом, а зустрічний
позов не визнає. У них з відповідачкою
коштів на придбання квартири не було,
бо вони вживали наркотики, а згодом він
був засуджений. Давали кошти на
придбання квартири його брат та батьки.
Під час оформлення договору дарування
квартири в 2004році, обоє писали заяви,
він як чоловік давав згоду, були в
здоровому глузді та розуміли значення
дій. З 2004р., комунальні послуги
оплачував брат. Йому відомо, що з травня
2013року ОСОБА_4 почала оплачувати за
комунальні послуги.

Заслухавши пояснення сторін, детально
вивчивши та проаналізувавши матеріали
справи судом встановлено, що 15 травня
2004 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй на
підставі Договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Миргородського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 08 грудня 2000 р. реєстр
№1794, зареєстрованого в Лубенському
міжрайонному бюро технічної
інвентаризації 29.01.2001 р., в реєстровій
книзі №41 під №286 реєстраційний номер
5801117. (а.с.25). Місце проживання ОСОБА_4
зареєстроване 06.06.2001р., за вказаною
адресою (а.с.24,зворот 26). Згідно п.8 цього
договору дарування зазначено, що право
власності на вищевказану квартиру
переходить до обдаровуваного, тобто
ОСОБА_5 з моменту нотаріального
посвідчення цього договору, та
підлягає державній реєстрації. Таким
чином суд не може погодитись із
твердженням ОСОБА_4 про укладення
договору довічного утримання, оскільки
виходячи із його змісту про ці
обставини при його укладенні,
підписанні сторонами та нотаріальному
посвідченні не йшлось. Пояснення про
те, що вона його не прочитала суд не
розцінює як порушення її права.

14 січня 2014 року ОСОБА_5, будучи
власником нерухомості подарував
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка належала
йому на підставі договору дарування
квартири, посвідченого приватним
нотаріусом Миргородського міського
нотаріального округу Полтавської
області ОСОБА_8 15.05.2004 року по реєстру за
№1564 зареєстрованого в Дочірньому
комунальному підприємстві
«Миргородтехінвентаризація» 01.06.2004
року в реєстровій книзі № 41 під №286.
Право власності на цю квартиру
зареєстровано в Державному реєстрі
прав на нерухоме майно 14 січня 2014 року,
номер запису про право власності: 4236194,
реєстраційний номер об'єкта нерухомого
майна : 09.

В позовних вимогах ОСОБА_3 просить суд
усунути перешкоди в користуванні
квартирою шляхом виселення ОСОБА_4,
виходячи із вимог ст. 319, 383, 386 ч.2 , 391 ЦК
України.

Згідно п.3 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» право
вибору способу судового захисту
належить виключно позивачеві згідно ч.1
ст. 20 ЦК України, ст. 3 і 4 ЦПК України. При
цьому неправильно обраний спосіб
захисту права власності чи іншого
речового права в певних випадках є
підставою у відмові в задоволенні
позову.

Як слідує із постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
зокрема п.34 судам необхідно
розмежовувати правовідносини між
власником та попереднім власником
житла. «Оскільки право власності є
абсолютним правом, яке включає право
володіння, користування та
розпорядження майном, якого ніхто не
може бути позбавлений, крім випадків,
передбачених законом (стаття 41
Конституції України, статті 316 - 319 ЦК),
то власник на підставі статті 391 ЦК не
може бути визнаний таким, що втратив
право користування своїм майном,
зокрема жилим приміщенням або
виселений із нього, оскільки це не
відповідає характеру спірних
правовідносин, й такі вимоги
регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109,
110, 116 Житлового кодексу Української PCP
(далі - ЖК УРСР).

В п. 3 Узагальнення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав» зазначається: «Виселення
є категорією житлового законодавства,
тому при розгляді цивільних справ за
позовом про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення предметом доказування є
втрата права на житло, або взагалі його
відсутність, або інші передбачені ЖК
УРСР підстави для позбавлення права на
житло».

Таким чином виходячи із змісту
позовних вимог, характеру
правовідносин, які регулюються діючим
ЖК УРСР посилання позивача як на
підставу позову на ст. 319, 383, 386 ч.2, 391 ЦК
України є безпідставними, а тому в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
необхідно відмовити.

В спірній квартирі проживає
відповідачка ОСОБА_4, яка зареєстрована
за вказаною адресою з 06.06.2001 року і по
даний час. Однак, як слідує із пояснень
ОСОБА_4 в судовому засіданні, протягом 10
років вона не оскаржувала договір
подарованої нею квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_5, ніякого договору оренди
квартири з її попереднім та нинішнім
власниками вона не укладала. Оплата
комунальних платежів по абонентських
книжках на її ім'я не створює будь яких
прав на квартиру, а тому в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання
права на проживання та користування
квартирою АДРЕСА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 84,88 ЦПК України у
зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог основного позову не
підлягають задоволенню вимоги
позивача ОСОБА_3 про стягнення судового
збору 250грн., юридичної допомоги
адвоката 2435грн. та в задоволенні таких
же вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 в
задоволенні 243,60грн., судового збору та
2000грн., юридичної допомоги.

Керуючись ст. 10,11,60,84,88, 212-215,218, 294 ЦПК
України, суд

Вирішив;

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про зобов'язання усунути
перешкоди в користуванні жилим
приміщенням шляхом виселення з
квартири, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
стягнення судового збору 250грн., витрат
на юридичну допомогу 2435 грн. - відмовити
за безпідставністю.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання права на
проживання та користування квартирою,
стягнення судового збору 243,60грн.,
витрат на юридичну допомогу 2000грн. -
відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через Миргородський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: Н. М. Альошина