справа № 2/489/2381/14
рішення

Іменем україни

30 жовтня 2014 року м.Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

при секретарі Коденко К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Глух
Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третьої особи - Служба у справах дітей
державної адміністрації Центрального
району виконавчого комітету
Миколаївської міської ради про надання
дозволу на багаторазові тимчасові
виїзди дитини за кордон без згоди
батька та дозволу на оформлення
документів

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом в якому просила надати
дозвіл до 24.06.2019 на багаторазові
тимчасові виїзд дитини за кордон без
дозволу згоди і супроводу батька та
дозволу на оформлення документів для
виїзду дитини за кордон без згоди
відповідача.

У позові вказано, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який розірвано 22.11.2005 та від якого мають
сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає
з матір'ю. Після розлучення з
відповідачем позивач вдруге вийшла
заміж і з теперішнім чоловіком мають
намір відвідати родичів в Білорусії та
Росії, а також відпочити в Туреччині і
Єгипті.

Добровільно відповідач згоди на виїзд
сина за кордон не надав, а тому позивач
звернулася до суду.

У судовому засіданні позивач позов
підтримала та просила задовольнити.

Представник третьої особи проти
задоволення позову у спосіб, вказаний в
ньому, заперечувала, так як це порушує
навчальний процес дитини.

Відповідач надав до суду нотаріально
посвідчену заяву в якій вказав на
визнання позову.

Суд, заслухавши пояснення присутніх
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи і оцінивши зібрані у
справі докази, вважає, що задоволенню
не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до частини четвертої
статті 174 ЦПК України у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позовові. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Із системного аналізу наведеної норми
слідує, що критеріїв для прийняття
судом визнання відповідачем позову є
його законність, тобто відповідність
законодавству, та не порушення ним
прав, свободи чи інтересів інших осіб.

Із матеріалів справи встановлено, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі, який розірвано рішенням
Ленінського районного суду м.Миколаєва
від 24.10.2005.

Від спільного шлюбу мають сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_1.

Із пояснень позивача встановлено, що
дитина проживає разом з нею та
знаходиться на її утриманні.

Посилаючись на складні відносини, які
склалися між Україною і судньою
державою, позивач, не зважаючи на
роз'яснення суду щодо права на
уточнення предмету позову з
урахуванням законодавства України,
яким врегульовано порядок виїзду з
України і виїзду громадян в Україну
громадян України, просила задовольнити
позов у визначений нею спосіб, надавши
їй можливість самостійно вирішувати
питання (коли і на який строк) виїзду
дитини за межі країни.

Між тим, з позовними вимогами та заявою
відповідача про визання позову суд не
погоджується з огляду на наступне.

Згідно статтею 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

За статтею 11 Закону України «Про
охорону дитинства» предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог частини третьої статті 313
ЦК України фізична особа, яка не
досягла шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів),
піклувальників та в їхньому супроводі
або в супроводі осіб, які уповноважені
ними.

За загальними правилами, встановленими
статтею 4 Закону України «Про порядок
виїзду з України та в'їзду в Україну
громадян України» та пунктом 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.01.1995 №57, оформлення проїзного
документа дитини провадиться на
підставі нотаріально засвідченого
клопотання батьків або законних
представників батьків чи дітей у разі
потреби самостійного виїзду
неповнолітнього за кордон, а виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, здійснюється за згодою
обох батьків (усиновлювачів) та в їх
супроводі, або в супроводі осіб,
уповноважених ними. Виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків, за
нотаріальною згодою, здійснюється за
нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску.

Законодавство України передбачає
також можливість судового вирішення
спору щодо виїзду дітей за межі
України без дозволу того з батьків,
який безпідставно не надає згоду на
виїзд дитини - частина друга статті 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України та в'їзду в Україну громадян
України» та пункт 4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.01.1995 № 57.

Отже, законодавством передбачена
можливість і необхідність вирішення у
судовому порядку питання про надання
дозволу на виїзд за кордон дитини, якій
не виповнилося 16 років, із зазначенням
конкретної країни, конкретної дати
виїзду (разового), а не надання рішенням
суду дозволу на виїзд дитини за кордон
без зазначення держави перебування та
конкретного періоду такого
перебування.

Крім того, не дотримання вказаних вимог
законодавства є наслідком порушення
прав батька дитини на участь у
вихованні та можливості особистого
спілкування з нею, можливе спричинення
місця постійного проживання дитини без
відома батька, а також порушення
навчального процесу дитини.

За таких обставин та враховуючи не
відповідність вимог позивача
наведеним нормам матеріального права,
а також можливого порушення інтересів
відповідача та дитини, суд не вбачає
підстав для задоволення позову в
цілому.

Одночасно, суд звертає увагу, що чинне
законодавство України не передбачає
обмежень в оформленні виїзних
документів дитини за кордон за
наявності дозволу батька або рішення
суду про надання такого дозволу.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212-214 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 про
надання дозволу на багаторазові
тимчасові виїзди дитини за кордон без
згоди батька та дозволу на оформлення
документів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Ленінський районний суд м. Миколаєва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які були
відсутні при його проголошенні -
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення

Суддя

Повний текст рішення

підписано 31.10.2014