22-ц/775/1223/2014(м)
Головуючий 1 інстанції
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
РІШЕННЯ

І м е н е м
У к р а ї н и

15 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого судді Мальцевої
Є.Є.

суддів Песоцької
Л.І., Сорока Г.П.,

при секретарі Одинцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 23
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів, в обґрунтування якого
вказав, що в період з квітня 2007 року по
листопад 2008 року його сестра ОСОБА_4
перебувала на заробітках в Італії, за
її проханням він отримував належну їй
пенсію, загальна сума якої склала 7472
грн.. Повернувшись до України, ОСОБА_4
почала вимагати від нього повернення
вказаних коштів. Позивач звернувся до
ОСОБА_3, як до голови місцевої сільської
ради, з проханням прийняти
посередницьку участь та передати від
його імені гроші для ОСОБА_4, на що
відповідач погодився. ОСОБА_2 надав
ОСОБА_3 6985 грн. для передачі сестрі,
про що відповідач написав розписку,
однак гроші так і не передав,
присвоївши їх собі. У зв'язку з
викладеним позивач вимушений
звернутись до суду та просив стягнути з
відповідача грошові кошти в розмірі 6985
грн., а також судові витрати.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя від 23 червня 2014 року в
задоволені позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду від 23
червня 2014 року та ухвалити нове, яким
задовольнити позов в повному обсязі,
стягнувши з ОСОБА_3 на його користь
грошові кошти в розмирі 6985 грн., а також
усі понесені позивачем судові витрати.
В скарзі посилається на порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
вважає, що суд не надав належної оцінки
доказам по справі і дійшов до невірного
висновку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2, який просив скаргу
задовольнити, відповідача ОСОБА_3, який
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги позивача,
перевіривши матеріали справи у межах
апеляційного оскарження і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивача
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення,
згідно ст. 214 ЦПК України, суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими ґрунтувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; чи є інші фактичні
дані (порушення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розділити між сторонами
судові витрати та інше.

Проте оскаржуване рішення таким
вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції встановив,
що позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги нормами ст..ст.1212,1213 ЦК України.
Позивач, вимагаючи від відповідача
повернення грошової суми, на
підтвердження обставин отримання
відповідачем грошей у якості доказу
надає суду розписку про боргові
зобов'язання позивача перед
відповідачем. Але далі, розглядаючи
справу, суд дійшов висновку, що
сторони не укладали договір позики,
тому не прийняв як доказ розписку
відповідача про отримання ним грошей
від ОСОБА_2, і вважав, що з цих підстав
позов не підлягає задоволенню.

Між тим, з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки він не
відповідає обставинам справи та
положенням закону, що призвело до
неправильного вирішення спору.

Судом встановлено, і не оспорюється
сторонами, що сестра позивача ОСОБА_2 -
ОСОБА_4 - з липня 2006 року по листопад 2008
року була на заробітках в Італії. В
липні 2007 року написала ОСОБА_2 і
попросила перевести її пенсію та
пенсію її сина в банк для отримання
грошей через банкомат. Всупереч її
проханню, ОСОБА_2 самовільно отримував
пенсійні кошти сестри, розпоряджався
ними. Після повернення в Україну ОСОБА_4
стала вимагати від ОСОБА_2 повернення
суми пенсії, яку він отримав у її
відсутності. В листопаді 2008 року ОСОБА_2
повернув їй частину боргу - 7000 грн..

Як пояснював колегії суддів позивач
ОСОБА_2, залишок його боргу перед
ОСОБА_4 складав 6985 грн. Оскільки він
бажав, щоб сестра, яка після повернення
в Україну проживала в його квартирі,
виселилася з його житла, він звернувся
до голови сільської ради ОСОБА_3 з
проханням передати ОСОБА_4 6985 грн під
умовою, що вона виселиться. Такі умови
повернення грошей були обговорені в
присутності ОСОБА_4. Таким чином,
ОСОБА_2 17.02.2009 року передав 6985 грн
ОСОБА_3, який склав розписку про
отримання грошової суми, розписався в
ній, зазначивши, що боргу у ОСОБА_2
немає, маючи на увазі, що позивач
повністю розрахувався з ОСОБА_4.

Однак, в квітні 2012 року ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення суми її пенсії, отриманої
ним безпідставно. Позов був залишений
без розгляду на підставі її заяви.

В грудні 2012 року ОСОБА_4 знов звернулася
до суду з аналогічним позовом до
ОСОБА_2. Рішенням апеляційного суду
Донецької області від 30 жовтня 2013 року
її вимоги були задоволені частково: з
ОСОБА_2 на її користь було стягнуто 7210,26
грн., з урахуванням того, що він
повернув їй 7000 грн. в листопаді 2008 року.
З рішення вбачається, що ОСОБА_4 не
заперечувала факт отримання від ОСОБА_2
суми 7000 грн в листопаді 2008 року, але не
визнала отримання решти пенсійних
грошей, отриманих замість неї братом.
ОСОБА_3 в даній справі ніякої участі не
приймав, пояснень з приводу повернення
пенсії ОСОБА_4 не давав.

Між тим, обставини, що стосуються
передачі ОСОБА_2 грошей сестрі за
посередництвом ОСОБА_3, при розгляді
спору між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про стягнення
безпідставно отриманих грошей у
повному обсязі судом першої інстанції
не перевірялися, ОСОБА_4 до справи не
залучена, жодних пояснень щодо
обставин повернення їй боргу не давала.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції прийняв до уваги , що ОСОБА_4
отримала від ОСОБА_2 7000 грн., оскільки
цей факт ніхто не оспорював.

З пояснень свідка ОСОБА_5 у судовому
засіданні в суді першої інстанції
встановлено, що в 2007-2008 році ОСОБА_4
звернулась до селищної ради, щоб
отримати гроші від ОСОБА_2. ОСОБА_2
домовився з відповідачем ОСОБА_3 про те,
що останній передасть гроші ОСОБА_4,
оскільки бажав, щоб ОСОБА_4 виконала
деякі умови брата. Через деякий час
свідок цікавився у ОСОБА_4, чи отримала
вона гроші, що вона підтвердила.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно. У разі
неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 як на
підставу своїх вимог посилався саме на
норми ст.ст.1212, 1213 ЦК України.
Посилаючись в позовній заяві на
наявність розписки ОСОБА_3, вказував, що
цей доказ повинний підтвердити факт
отримання від нього відповідачем
грошей для ОСОБА_4, які відповідач не
передав за призначенням, тобто,
безпідставно набув.

Відповідно до ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Однак, вирішуючи справу, суд першої
інстанції виходив з необґрунтованості
позивачем його вимог з підстав,
передбачених ст.1046, 1047 ЦК України,
вказуючи на те, що ОСОБА_3 не є
позичальником перед ОСОБА_2, тому
позовні вимоги останнього є
необґрунтованими.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

За таких обставин висновок суду
першої інстанції про відмову в позові
ОСОБА_2 у зв'язку із відсутністю ознак
договору позики між сторонами, є
помилковим. Враховуючи, що неправильне
застосування матеріальної норми
закону призвело до неправильного
вирішення спору, оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст.58,59 ЦПК
України докази повинні бути належними
і допустимими.

В апеляційному суді ОСОБА_4,
допитана у якості свідка за
клопотанням позивача, колегії суддів
підтвердила, що отримувала від ОСОБА_3
суму близько 7000 грн, але стверджувала,
що це був не борг брата у зв'язку із
неповернутою ним сумою її пенсії, а
виплата за користування ОСОБА_2 її
змеленого паю за час її знаходження в
Італії.

Її пояснення також
підтверджуються матеріалами справи
№2/0520/1043/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про стягнення безпідставно набутих
кошті, дослідженої колегією суддів, з
якої вбачається, що в судовому
засіданні 19.07.2012 року ОСОБА_4 визнавала
факт отримання грошей від ОСОБА_3, але
також стверджувала, що це виплата
братом боргу за користування її
земельним паєм.

З пояснень ОСОБА_2 під час
розгляду справи апеляційним судом
встановлено, що він тільки один раз
передавав гроші ОСОБА_3 для передачі
ОСОБА_4.

З урахуванням наведеного,
колегія суддів вважає, що позивачем як
при розгляді справи в суді першої
інстанції, так і в апеляційному суді не
надано належних і допустимих доказів,
які б свідчили про набуття
відповідачем грошових сум
безпідставно, оскільки встановлено, що
ОСОБА_3 передав 6985 грн ОСОБА_4.

Тому не підлягають задоволенню
вимоги позивача про стягнення з
ОСОБА_3 на його користь 6985 грн та
відшкодування судових витрат.

Доводи апеляційної скарги про
доведеність позову спростовуються
встановленими судом обставинами, і не
можуть вплинути на рішення суду.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції не відповідає встановленим
обставинам та положенням
матеріального та процесуального
закону і підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 23
червня 2014 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді