Справа № 363/1377/14 Головуючий у І
інстанції Скарлат О.І.Провадження №
22-ц/780/5857/14 Доповідач у 2
інстанції СержанюкКатегорія 46
УХВАЛА

Іменем України

20 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі головуючого судді - Сержанюка
А.С., членів колегії - суддів Журби С.О.,
Коцюрби О.П., із участю секретаря Франюк
Т.В., розглянувши у відкритому
засіданні у місті Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 03 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Хотянівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області, Вишгородського відділу
земельних ресурсів, Відділу державної
реєстраційної служби Вишгородського
району Київської області, треті особи:
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права на частину земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від
03 вересня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання права власності на
12/25 частини земельної ділянки, яка
знаходиться по АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням - будівництво та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд,
відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення
зазначено, що на момент дарування 12/25
частин житлового будинку позивачу, він
повинен був або укласти договір оренди
на спірну земельну ділянку чи її
частку, або на підставі
цивільно-правової угоди, а саме -
договору купівлі-продажу земельної
ділянки придбати її у власність.

Однак, позивач вимоги закону не виконав
і намагається безоплатно отримати у
власність спірну земельну ділянку, яку
ОСОБА_5 приватизувала у 2008 році.

Таким чином, суд вважає, що позивач не
має права отримати спірну земельну
ділянку у власність без укладання
відповідного договору, оскільки
придбання ним частини житлового
будинку відбулося у час дії старої
редакції ст. 120 ЗК України, договір
дарування був укладений з додержанням
вимог закону, право власності на
частину житлового будинку позивач
отримав у 2007 році.

Договір оренди спірної земельної
ділянки між позивачем та власником
земельної ділянки ОСОБА_5, за час її
життя, не укладався, виділення частки
земельної ділянки, яка знаходиться під
частиною житлового будинку та яка
необхідна для їх обслуговування
позивачем не визначалася, вирішення
такого питання перед судом позивач не
ставить, також позивач не ставив
питання про визначення сервітутів для
користування своєю частиною житлового
будинку.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального та процесуального
права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 03 вересня 2014 року
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити вимоги позовні вимоги
ОСОБА_1 в частині визнання за позивачем,
відповідно до чинної ст. 120 ЗК України,
право власності на 12/25 частини
земельної ділянки, яка знаходиться по
АДРЕСА_1, з цільовим призначенням:
будівництво та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд.

Суд, з'ясувавши обставини і перевіривши
їх доказами у межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вислухавши
учасників процесу у судових дебатах,
вважає за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що
підтверджується і матеріалами справи,
ОСОБА_5, за життя, 28 грудня 2007 року
подарувала ОСОБА_1 12/25 частини
житлового будинку з відповідними
частинами надвірних будівель, що
знаходиться по АДРЕСА_1, яку останній
зареєстрував у Вишгородському бюро
технічної інвентаризації 08 січня 2008
року ( а.с. 7, 8 ).

У відповідності до положень ч. 2 ст. 120 ЗК
України, у редакції на момент укладення
правочину, якщо житловий будинок,
будівля або споруда розміщені на
земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

20 листопада 2008 року ОСОБА_5 виданий
державний акт на право власності на
земельну ділянку, площею 0,1637 га, за
вказаною адресою ( а.с. 9 ).

На випадок своєї смерті вона 14 липня 2009
року, востаннє, зробила розпорядження
за яким названу земельну ділянку в
частині 3/5 заповіла ОСОБА_2, а 2/5 - ОСОБА_3
( а.с. 73 ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла ( а.с. 10,
60 ).

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в установлений
законом строк, звернулись до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини після її смерті ( а.с. 58, 59, 77, 81 ).

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позову і, з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
зокрема, ст.ст. 120, 152, 158 ЗК України,
ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-213 ЦПК України,
ухвалив законне і обґрунтоване рішення
на підставі належних та допустимих
доказів по справі.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність
та необґрунтованість рішення, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення матеріального та
процесуального права при його
ухваленні, зокрема, ст. 16 ЦК України, ст.
120 ЗК України, ст.. 213 ЦПК України, на
думку апеляційного суду, не знайшли
свого підтвердження при розгляді
справи, оскільки вони повністю
спростовуються належними та
допустимими доказами по справі.

Інші обставини, зазначені в апеляції,
зокрема, про позбавлення його права
власності на частину земельної ділянки
у відповідності до положень чинного
законодавства, зокрема, ст. 120 ЗК
України, на переконання апеляційного
суду, не відповідають дійсності,
оскільки він його не набув згідно
чинного законодавства, не спростовують
висновок суду першої інстанції про
необґрунтованість заявлених позовних
вимог та не є підставою, в силу
викладеного, для визнання апеляційних
вимог обґрунтованими.

Твердження апелянта про необхідність
застосування ст. 120 ЗК України в
нинішній редакції, з точки зору другої
інстанції, є помилковим та не
ґрунтується на загальних нормах та
принципах законодавства.

Окрім цього, додатковою підставою для
відмови у задоволенні позову, як
свідчать матеріали справи, є факт
прийняття третіми особами спадщини -
земельної ділянки, яка належала ОСОБА_5.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлений
можливості провести захист належних
цивільних прав та інтересів у інший
спосіб, визначений ст. 16 ЦК України.

Таким чином, викладені у апеляції
доводи суд другої інстанції відносить
до числа формальних, а тому оскаржуване
рішення, ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
не може бути скасоване у відповідності
до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК
України порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо
порушення призвело до неправильного
вирішення справи, чого судом не
виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 03 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Хотянівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області, Вишгородського відділу
земельних ресурсів, Відділу державної
реєстраційної служби Вишгородського
району Київської області, треті особи:
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права на частину земельної ділянки,
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий
А.С. Сержанюк

Судді:
С.О. Журба

О.П. Коцюрба