У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Бердянського
міжрайонного прокурора Запорізької
області в інтересах держави до
Бердянської міської ради, ОСОБА_3,
управління Держземагенства у
Бердянському районі Запорізької
області про скасування рішення міської
ради, визнання недійсним державного
акту на право приватної власності на
земельну ділянку, скасування його
державної реєстрації та повернення
земельної ділянки за касаційною
скаргою заступника прокурора
Запорізької області на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 21 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 11 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року заступник
Бердянського міжрайонного прокурора
звернувся до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що прокурорською
перевіркою встановлено, що п. 5.22
рішення Бердянської міської ради
Запорізької області від 25 лютого 2010
року № 41 «Про передачу у власність та в
оренду земельних ділянок, продовження
терміну розробки проекту відведення,
та надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок» затверджено проект
відведення земельних ділянок та
передано ОСОБА_3 у власність земельну
ділянку площею 0,0957 га, розташовану по
АДРЕСА_1, для
індивідуального дачного будівництва в
межах норм безоплатної приватизації.
На підставі вказаного рішення 1 червня
2010 року ОСОБА_3 було видано державний
акт на право приватної власності на
землю. Зазначав, що зазначений пункт
рішення міськради прийнято з грубим
порушенням норм чинного законодавства,
оскільки проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки було
затверджено без проведення державної
експертизи землевпорядної
документації, зазначені у рішенні
території запроектовані для
розміщення оздоровчих установ та
установ відпочинку, також у проекті
землеустрою не враховано розміри і
межі прибережної захисної смуги
Азовського моря.

З урахуванням викладеного, прокурор
просив визнати незаконним та скасувати
п. 5.22 рішення Бердянської ради від 25
лютого 2010 року № 41, визнати недійсним
державний акт на право приватної
власності на землю, виданий на підставі
цього рішення, зобов'язати управління
Держземземагенства у Бердянському
районі Запорізької області скасувати
запис про державну реєстрації
державного акта та скасувати державну
реєстрацію спірної земельної ділянки
шляхом закриття Поземельної книги на
неї, зобов'язати ОСОБА_3 повернути
земельну ділянку територіальній
громаді.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від
21 березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 11 червня 2014 року, у
задоволенні позову Бердянського
міжрайонного прокурора Запорізької
області в інтересах держави
відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Запорізької області,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що на
момент ухвалення рішення спірна
земельна ділянка входила до земель
житлової та громадської забудови і
тому проведення експертизи проекту
землеустрою щодо відведення цієї
земельної ділянки не потребував. Крім
того, фактичні розміри та межі
прибережної захисної смуги
відповідним проектом землеустрою не
визначені.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
звернулась до Бердянської міської ради
Запорізької області щодо надання їй
земельної ділянки для індивідуального
даного будівництва в межах норм
безоплатної приватизації.

Відповідно до п. 5.22 рішення Бердянської
міської ради від 25 лютого 2010
року № 41 «Про передачу в оренду,
продовження терміну розробки проекту
відведення земельних ділянок» було
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано у
власність ОСОБА_3 земельну ділянку для
індивідуального дачного будівництва в
межах норм безоплатної приватизації
площею 0,0957 га, з присвоєнням поштової
адреси: АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення ОСОБА_3
отримала державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку відповідно до вимог чинного
законодавства України, оскільки
передбачений чинним законодавством
порядок передачі земельних ділянок у
власність нею не був порушений. На час
набуття права власності на земельну
ділянку рішення міської ради не було
оскаржене.

Прокурор посилався на те, що спірна
земельна ділянка відносить до земель
рекреаційного призначення та крім
того, знаходиться у межах
двокілометрової зони прибережної
смуги Азовського моря, тому на підставі
ст. 9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації» проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
даної категорії підлягають
обов'язковій державній експертизі
землевпорядної документації.
Зазначена вимога закону виконана не
була, проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
затверджено без проведення зазначеної
експертизи.

Суди погодились з доводами прокурора
про те, що спірна земельна ділянка
відноситься до земель рекреаційного
призначення. Проте вважали, що
прокурором не доведено, що спірна
земельна ділянка розташована на
відстані менше двох кілометрів від
урізу Азовського моря і відноситься до
його прибережної захисної смуги. Крім
того, входження спірної земельної
ділянки до рекреаційного призначення
унеможливлює її віднесення до
прибережної захисної смуги Азовського
моря.

При цьому суди не звернули уваги на
таке.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст. 3 ВК України визначено, що до
водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України
та ст. 4 ВК України до земель водного
фонду належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами,
іншими водними об'єктами, болотами, а
також островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст.
58 ЗК України до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями с. 60 ЗК
України та ст. 88 ВК України
вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок

та навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари -
25 метрів; для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та

навколо морських заток і лиманів
встановлюються за проектами

землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням

містобудівної документації.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 88 ВК
України у межах існуючих населених
пунктів прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Відповідно до ст. 90 ВК України
прибережна захисна смуга уздовж морів,
морських заток і лиманів входить у зону
санітарної охорони моря і може
використовуватись лише для
будівництва санаторії та інших
лікувально-оздоровчих закладів, з
обов'язковим централізованим
водопостачанням і каналізацією.

Згідно зі ст. 59 ЗК України, ст. 85 ВК
України громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування можуть
передаватися земельні ділянки
прибережних захисних смуг лише на
умовах оренди для сінокосіння,
рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Водночас за змістом п. 2.9 Порядку № 434 у
разі відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486, з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК
України у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( п. «г» ч. 3 ст. 83
ЗК України.

Відповідно до п. 5 Порядку № 486 розміри і
межі водоохоронних зон визначаються
проектом на основі нормативно
технічної документації, а на землях
міст і селищ міського типу розмір
водоохоронної зони, як і прибережної
захисної смуги, встановлюється
відповідно до існуючих на час
встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (п. 10
зазначеного Порядку).

Отже, за системним аналізом
законодавства на час виникнення
правовідносин, відповідно до положень
ст. 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови
№ 486 розмір та межі прибережних
захисних смуг встановлювались за
проектами землеустрою (термін та зміст
за ст. ст. 50-54 Закону України «Про
землеустрій»), а на землях населених
пунктів відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови,
а при наданні в користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-16 цс 14 від 21 травня 2014 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Крім того, з актів перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства Державної інспекції
сільського господарства в Запорізькій
області від 8 травня 2013 року та від 5
вересня 2013 року (а.с. 25-33) вбачається, що
спірна земельна ділянка знаходиться в
межах двокілометрової зони
прибережної смуги Азовського моря і
відповідно до проектних рішень
генерального плану розвитку міста
спірна земельна ділянка не запланована
для індивідуального дачного
будівництва. Тобто, п. 5 рішення
Бердянської міської ради від 25 лютого
2010 року № 41 порушено порядок надання
земельних ділянок у власність, а
земельні ділянки вказаної категорії не
можуть перебувати у приватній
власності.

За таких обставин, суди у порушення ст.
ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України зазначене не
врахували, не з'ясували належним чином
цільове призначення спірної земельної
ділянки та можливість її перебування у
приватній власності, та прийшли до
передчасного висновку про законність
оскаржуваного рішення Бердянської
міської ради.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Запорізької області задовольнити
частково.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від
21 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 11 червня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко