Справа № 748/2430/13-ц Провадження №
22-ц/795/165/2014 Головуючий у I інстанції
-Хоменко Л. В. Доповідач - Хромець Н.
С.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіХромець
Н.С.суддів:Бечка Є.М., Острянського
В.І.при секретарі:Рудик І.І.за
участю:позивача ОСОБА_5, його
представника ОСОБА_6, відповідача
ОСОБА_7 і її представника ОСОБА_8,
представників третіх осіб ОСОБА_9 і
ОСОБА_10

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Чернігові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 05 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_7 про визначення місця
проживання дитини з батьком,

в с т а н о в и в:

Рішенням Чернігівського районного
суду від 05 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено. Визначено місце
проживання малолітньої ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_7 за
адресою АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_5
просить скасувати рішення суду через
порушення норм матеріального та
процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Так, на думку
позивача, в порушення ст. 11 ЦПК України
суд вийшов за межі позовних вимог та
визначив місце проживання дитини з
матір'ю, хоча такі позовні вимоги
позивачем не заявлялись. Позивач також
посилається на те, що при ухваленні
рішення не було взято до ували та не
надано належної правової оцінки листу
ЧРВ УМВС від 20.08.2013 року № 1994 про
напружені стосунки дитини з
відповідачкою, висновку Чернігівської
районної державної адміністрації щодо
визначення місця проживання дитини з
батьком, бажанню дитини проживати з
батьком та того факту, що відповідачка
проживає з іншим чоловіком і це буде
суперечити інтересам дитини. На думку
позивача, відмовляючи в задоволенні
позову, суд не навів жодної
передбаченої законом підстави, яка б
перешкоджала тому, щоб дитина
проживала з позивачем.

Заслухавши доповідача, учасників
судового процесу, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
рішення суду постановлене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Судом першої інстанції
встановлено, що рішенням
Чернігівського районного суду від 04
березня 2013 року розірвано шлюб між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від шлюбу сторони
мають доньку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відмовляючи у позові та визначаючи
місце проживання дитини з матір'ю, суд
першої інстанції керувався принципами
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 р. про найкраще забезпечення
інтересів дитини та вимогами чинного
законодавства України, яке регулює
спірні правовідносини. Висновки суду
по суті спору відповідають
встановленим обставинам та вимогам
закону і не спростовуються доводами
апеляційної скарги.

Судом правильно застосований Принцип 6
Декларації прав дитини, відповідно до
якого, малолітня дитина не повинен,
крім випадків, коли є виняткові
обставини, бути розлученим з матір'ю.
Виняткових обставин, які б давали
підстави для визначення місця
проживання ОСОБА_11, яка відповідно до
визначення ч.1 ст. 31 ЦК України, є
малолітньою, з батьком, обмеживши у
праві проживати разом з дитиною матір,
по даній справі не встановлено.

Посилання позивача на бажання самої
дитини та висновок органу опіки і
піклування не можуть бути підставою
для скасування правильного по суті
пору рішення суду. Висновок органу
опіки і піклування щодо визначення
місця проживання дитини, відповідно до
ч.6 ст. 19 Сімейного кодексу України, не є
обов'язковим для суду при вирішенні
спору між батьками. Суд може не
погодитись з цим висновком, якщо він є
недостатньо обґрунтованим , суперечить
інтересам дитини. Висновок органу
опіки і піклування у даній справі (а.с.
62) не можна визнати достатньо
обґрунтованим і таким, що повністю
відповідає Принципу 6 Декларації прав
дитини. Так, із змісту висновку
вбачається, що вирішальним критерієм
для свого висновку орган опіки і
піклування визначив думку дитини і її
бажання проживати разом з батьком.
Однак, відповідно до закону, при
визначенні місця проживання
малолітньої дитини суд зобов'язаний
крім даних про особисту прихильність
дитини до кожного з батьків, відповідно
до вимог ч.1 ст. 161 СК України, брати до
уваги ставлення батьків до виконання
своїх обов'язків, вік дитини, стан її
здоров'я та інші обставини, що мають
істотне значення. Враховуючи вік
дитини, особливості психології
підліткового віку, відповідно до яких
діти не можуть цілком об'єктивно та
відповідально оцінити обставини, що
складись, і наслідки своєї поведінки,
вплив дорослих на поведінку і
визначення пріоритетів дитини, не
можна визнати цілком виваженим і
достатньо самостійним рішення дитини
про місце свого проживання. Письмова
заява дитини (а.с. 59), підпис на якій
посвідчений секретарем сільської ради
і на безпідставне неврахування якої
вказує позивач в апеляційній скарзі, не
є достатньою підставою для задоволення
позову. Дану заяву не можна визнати
такою, що висловлює винятково почуття і
бажання самої дитини, оскільки вже саме
залучення до оформлення заяви органу
місцевого самоврядування свідчить про
участь дорослих і їх певний вплив на
формування думок дитини. Те ж саме
стосується і пояснень дитини в суді
першої інстанції. Суд, відповідно до ч.3
ст. 171 СК України, постановив рішення
всупереч думці дитини, оскільки цього
вимагають її інтереси.

Дані актів обстеження
житлово-побутових умов сторін свідчать
про те, що батько і мати мають приблизно
однакове матеріальне становище.
Відповідачка має житло власності,
позивач забезпечений житлом у
житловому будинку, який належить його
близькій родичці (сестрі). Дані про
доходи сторін ( відсутність заробітної
плати за основним місцем роботи у
батька, мати не працює і має дохід від
підсобного господарства а.с. 104, 105)
також не дають підстав для висновку про
те, що хтось із сторін має регулярний,
більший чи менший дохід і, відповідно,
можливість кращого матеріального
забезпечення дитини. Крім того,
матеріальне становище не є вирішальним
для вирішення позову щодо місця
проживання дитини.

Істотними обставинами, які враховує
суд при розгляді позову про місце
проживання дитини, є також поведінка
кожного з батьків у побуті, стан їх
здоров'я та особисті моральні якості.
Матеріали даної справи не дають
підстав для висновку про неналежну
поведінку обох батьків у побуті чи
неналежне виконання ними батьківських
обов'язків. Зокрема, наявні в
матеріалах справи характеристики з
місця проживання батьків,
характеристики та інші документи з
навчально-виховного комплексу
„Хмільницький", де навчається ОСОБА_11,
свідчать про те, що батьки є
добропорядними громадянами, належно
ставляться до виконання своїх
обов'язків щодо дитини. Зміст довідки №
101 від 21 вересня 2013 року Хмільницького
навчально-виховного комплексу (а.с. 61),
який позивач додав до матеріалів
справи на підтвердження доводів про
неналежне виконання відповідачкою
батьківських обов'язків, спростований
даними характеристики від 25 жовтня 2013
року (а.с. 130) і власноручними
поясненнями керівника навчального
закладу та класного керівника класу де
навчається дитина (а.с. 130-132).

Судом дана правильна оцінка даним про
стан позивача, що містяться в
повідомленні комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Чернігівська центральна районна
лікарня» № 2243 від 11 жовтня 2013 р. (а.с. 110)
та висновку за результатами перевірки
звернення до органів міліції від 24
грудня 2012 р. (а.с. 106).

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідачка мешкає разом з чоловіком,
якого дитина боїться, жодними доказами
не підтверджені. Більш того, сільський
голова у судовому засідання пояснив, що
у будинку відповідачки ніякий чоловік
не проживає, вона проживає одна.

Також не доведені і посилання позивача
на мету відповідачки шляхом порушення
питання про відібрання дитини вирішити
свої матеріальні претензії до
колишнього чоловіка. Проекти мирових
угод, які додані позивачем до
апеляційної скарги на підтвердження
своїх посилань, не можуть бути визнані
достовірним підтвердженням саме таких
намірів матері, оскільки в цих проектах
передбачались взаємні поступки, угоди
не реалізовані, а позов ОСОБА_7 про
повернення дитини до постійного місця
проживання за її заявою залишений без
розгляду.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом норм процесуального
закону і вихід за межі позовних вимог є
безпідставним. Так, відповідно до ст. 11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб в межах
заявлених ними вимог. Проте, за
результатами розгляду позову, суд
зобов'язаний ухвалити таке рішення,
яким спір буде вирішений і, відповідно
до вимог п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України,
зазначити в резолютивній частині
висновок по суті позовних вимог. Позов
про визначення місця проживання дитини
може бути вирішений, відповідно до
змісту ст. 161 СК України, шляхом
визначення місця проживання дитини з
батьком або з матір'ю, а у випадках, якщо
дитина не може бути передана жодному з
батьків, вирішується питання про
проживання дитини з іншими родичами
(за їх вимогою) або відібрання дитини і
передання її для опікування органу
опіки і піклування. Визначивши місце
проживання дитини з матір'ю суд не
порушив норми процесуального і
матеріального права та інтереси
дитини.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 05
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: