АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/ 6291/14 р.
Головуючий 1 інст. Полєхін
Справа № 635/2530/14-ц
Категорія: правочини
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 р.
Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого - Кіпенка І.С.,

суддів - Шаповал Н.М.,
Котелевець А.В.,

при секретарі - Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 24 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним
і визнання його недійсним, визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та визнання права
власності на 1/2 частину квартири,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, який у подальшому
уточнила і просила:

- визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 29 січня 2002 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Другої державної
нотаріальної контори Харківського
району Харківської області за
реєстровим №1-117, удаваним правочином з
моменту його укладення;

- визнати, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був
фактично укладений договір
купівлі-продажу зазначеної квартири;

- визнати вищевказану квартиру, яка
зареєстрована КП «ХРБТІ» на ім'я ОСОБА_2
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя її, ОСОБА_1, та
ОСОБА_2;

- визнати недійсним договір дарування
1/2 частини цієї квартири від 29 березня
2009 року, їх доньки ОСОБА_5, який
посвідчено приватним нотаріус
Харківського районного нотаріального
округу Харківської області реєстровим
№ 1198;

- визнати за нею право власності на 1/2
частину квартири за вказаною адресою,
як на спільне сумісне майно подружжя.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що у 1998 році між нею та ОСОБА_2, був
зареєстрований шлюб, від якого вони
мають дочку ОСОБА_5 2001року народження.

З самого початку сімейного життя вони
бажали придбати для себе житло і для
цього заощаджували кошти. На початку
січня 2002 року вони домовилися з
відповідачем ОСОБА_4 про купівлю-продаж
належної йому квартири АДРЕСА_1 за 3 700
доларів США.

У зв'язку з тим, що вона на час
оформлення угоди доглядала малолітню
дитину, документи на квартиру оформляв
її чоловік. Лише 29 травня 2004 року, коли
вона та її чоловік ОСОБА_2 вирішили
подарувати 1/2 частину квартири їхній
дочці, вона дізналася про те, що на ім'я
її чолові ОСОБА_2 29 січня 2002 року було
оформлено договір дарування квартири,
а не договір купівлі-продажу.

Вважаючи відповідача ОСОБА_6 головою
сім'ї та повністю довіряючи йому, вона
спочатку не придала значення формі, в
якій було укладено цей договір, але на
теперішній час вважає, що укладений
договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_6
не є договором дарування відповідно до
ч.ч. 1,2 ст.717 ЦК України, а є договором
купівлі-продажу.

У зв'язку з цим вказаний договір
дарування квартири є удаваною угодою з
правовими наслідками удаваного
правочину, відповідно до ст. 235 ЦК
України. Оскільки спірна квартира
придбана за її та ОСОБА_2 спільні кошти,
то 1/2 частина квартири повинна належати
їй відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України.

В судовому засіданні першої інстанції
позивачка та її представник позов
підтримали посилаючись на обставини
зазначені в позові, відповідач ОСОБА_2
та його представник проти задоволення
позову заперечували.

Справу розглянуто за відсутності
відповідача ОСОБА_3

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 24 липня 2014
року, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 рішення суду оскаржила в
апеляційному порядку. Посилаючись на
порушення судом норм процесуального та
матеріального права та просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення яким
задовольнити її позов.

Інші особи, що брали участь у справі
рішення суду не оскаржили.

Судова колегія, перевіряючи законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, вважає що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням нового рішення
з підстав, передбачених п. 3,4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України.

Згідно зі ст. 213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване
рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі з 20
березня 1998 року до 26 лютого 2008 року. Від
шлюбу мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно договору дарування від 29 січня
2002 року, посвідченого приватним
нотаріусом Другої державної
нотаріальної контори Харківського
району Харківської області за
реєстровим №1-117, ОСОБА_4 подарував, а
ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 45,80 кв.м., житловою
площею 25,80 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачка не довела обставин з якими
закон пов'язує визнання договору
дарування недійсним.

Проте погодитись з таким висновком
не можна, оскільки висновки суд дійшов
такого висновку з порушенням норм
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

З уточненої позовної заяви (а.с.103-105)
вбачається, що з позовом про визнання
договору дарування від 29 січня 2002 року,
недійсним, позивачка не зверталась,
натомість просила визнати договір
дарування від 29 січня 2002 року удаваним
правочином з моменту його укладення;
визнати, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був
фактично укладений договір
купівлі-продажу зазначеної квартири.

Зазначені вимоги підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

З позовної заяви вбачається, що на
початку січня 2002року ОСОБА_1 і ОСОБА_2
домовилися з відповідачем ОСОБА_4 про
купівлю-продаж належної йому квартири
АДРЕСА_1 за 3 700 доларів США.

У зв'язку з тим, що позивачка на час
оформлення угоди доглядала малолітню
дитину, документи на квартиру оформляв
її чоловік.

За дорученням суду, відповідача
ОСОБА_4 було допитано Свердловским
районним судом м. Белгорода.

З протоколу судового засідання
вбачається, що ОСОБА_4 пояснив, що він
дійсно мав намір продати належну йому
квартиру за вказаною адресою у зв'язку
з переїздом до Росії. До нього прийшли
подружжя ОСОБА_2, оглянувши квартиру
домовились про час здійснення угоди на
суму продажу 3700 доларів США. На час
угоди 29 січня 2002 року ОСОБА_2 в
приміщенні нотаріальної контори
передав йому 3700 доларів США та
запропонував оформити угоду договором
дарування, пояснивши, що так буде менше
проблем з оформленням документів.

Відповідно до частини першої статті 717
ЦК України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Відповідно до ст. 235 ЦК удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

З урахуванням встановлених обставин,
судова колегія вважає доведеним, що
договір дарування від 29 січня 2002 року
мав взаємний майновий характер, був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, купівлі - продажу,
який вони насправді вчинили, отже
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину купівлі -
продажу, який сторони насправді
вчинили.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

До вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Вирішуючи питання перебігу строку
позовної давності, судова колегія
вважає, що позивачкою не пропущено
позовної давності на звернення до суду
з даним позовом, оскільки ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому
шлюбі з 20 березня 1998 року до 26 лютого 2008
року, а з даним позовом звернулась у
квітні 2009 року.

Частинами 1,3 ст.65 СК України
передбачено, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Згідно частини 1 статті 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) даних
вимог, тягне за собою недійсність
правочину на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК
України.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Оскільки на час вчинення договору
дарування 1/2 частини спірної квартири
від 29 березня 2009 року, яка належала
сторонам на праві спільної сумісної
власності, доньці сторін, ОСОБА_5,
нотаріально засвідчена згода ОСОБА_1 на
укладення договору дарування відсутня,
вимога про визнання вказаного договору
дарування 1/2 частини спірної квартири
від 29 березня 2009 року підлягає
задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309,
ч. 2 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 24 липня 2014року
скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

- визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 29 січня 2002 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Другої державної
нотаріальної контори Харківського
району Харківської області за
реєстровим №1-117, удаваним правочином з
моменту його укладення;

- визнати, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був
фактично укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1;

- визнати квартиру АДРЕСА_1, яка
зареєстровані КП «ХРБТІ» на ім'я ОСОБА_2
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя її, ОСОБА_1, та
ОСОБА_2;

- визнати недійсним договір дарування
1/2 частини цієї квартири від 29 березня
2009 року їх доньки ОСОБА_5, який
посвідчено приватним нотаріус
Харківського районного нотаріального
округу Харківської області реєстровим
№ 1198;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на
спільне сумісне майно подружжя.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: