Справа № 136/409/13-ц Провадження №
22-ц/772/400/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Кривенко Д. Т.Категорія:
5Доповідач: Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,суддів:Вавшка
В.С., Колоса С.С., при
секретаріПантелеймоновій А.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Іллінецької
міської ради Іллінецького району
Вінницької області, відділу
Держземагенства в Іллінецькому районі
Вінницької області про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 29 липня 2013 року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6
звернулась до суду 18 грудня 2012 року.

У позові, з урахуванням уточнених 31
травня 2013 року позовних вимог, просила
визнати недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки
площею 0,1000 га та площею 0,1270 га видані 9
жовтня 2008 року на ім'я ОСОБА_9 та
державні акти на право власності на
земельні ділянки площею 0,1000 га та
площею 0,1270 га видані 27 вересня 2010 року
на ім'я ОСОБА_7

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_6
зазначала, що 5 березня 2007 року ОСОБА_9
успадкував після смерті своєї матері
ОСОБА_10 житловий будинок АДРЕСА_1.

11 липня 2008 року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_8
купила вказаний вище житловий будинок
АДРЕСА_1. 9 жовтня 2008 року Іллінецькою
міською радою Іллінецького району
Вінницької області було видано
державні акти на право власності на
землю ОСОБА_9, який на момент їх видачі
вже не був власником житлового будинку,
а тому на його ім'я не повинні були бути
видані державні акти на право
власності на землю для обслуговування
житлового будинку, який на той час
належав ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер.

5 червня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6
було укладено договір купівлі-продажу
вищевказаного житлового будинку.

Рішенням Іллінецького районного суду
Вінницької області від 10 березня 2010
року позов ОСОБА_7 до Іллінецької
міської ради Іллінецького району
Вінницької області було задоволено і
визнано за ОСОБА_7, який є сином
померлого ОСОБА_9, право власності у
порядку спадкування за законом на
земельну ділянку загальною площею 0,2270
га, що знаходиться по АДРЕСА_1

1 листопада 2010 року на ім'я ОСОБА_7 на
підставі вищевказаного судового
рішення було видано державні акти на
право власності на земельні ділянки по
АДРЕСА_1: площею 0,1270 га - для ведення
особистого селянського господарства, і
площею 0,1000 га - для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Зазначала про те, що за наявності
державних актів ОСОБА_7 є власником
земельних ділянок, на якому
розташований придбаний ОСОБА_6
житловий будинок, а тому вона не має
можливості користуватись цією землею
та обслуговувати куплений будинок.

Ураховуючи те, що нерухоме майно і
земельна ділянка, на якій він
розміщений, в силу положень Земельного
та Цивільного кодексів України
нерозривно пов'язані між собою і не
можуть існувати окремо одне від одного,
ОСОБА_6 просила суд захистити її права у
спосіб, що передбачений чинним
законодавством, шляхом визнання
вказаних актів недійсними.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 29 липня 2013 року
позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серія ЯЖ № 751450 виданий на підставі
рішення 11 сесії 5 скликання Іллінецької
міської ради Вінницької області від 1
листопада 2007 року на ім'я ОСОБА_9 на
земельну ділянку площею 0,1000 га, яка
розташована по АДРЕСА_1, цільове
призначення - для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(кадастровий номер земельної ділянки -
:05:001:0197).

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серія ЯЛ № 978173 виданий на підставі
рішення Іллінецького районного суду
Вінницької області від 10 березня 2010
року №2-321 на ім'я ОСОБА_7 на земельну
ділянку площею 0,1000 га, яка розташована
по АДРЕСА_1, цільове призначення - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (кадастровий номер
земельної ділянки - :05:001:0197).

В решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, які мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити.

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 заперечували доводи
апеляційної скарги через їх
безпідставність та просили апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги виходячи із наступного.

Відповідно до положень статті 308 ЦПК
України суд відхиляє апеляційну скаргу
і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду
вбачається, що таке рішення є по суті
правильним і справедливим, а тому
скасованим бути не може.

При вирішенні справи, керуючись
положеннями частини 4 статті 338 ЦПК
України, колегія суддів ураховує
висновки й мотиви, з яких ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 грудня 2013 року скасовано
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 10 вересня 2013 року у цій
справі (а.с.74 том 2).

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6, суд першої інстанції правильно
керувався нормами статей 120, 158 ЗК
України, статті 377 ЦК України та
правильно виходив із того, що за
вказаними нормами особа, яка набула
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду набуває права
власності (права користування) на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах встановлених
договором, а якщо договором не
встановлено цього, то на частину
земельної ділянки, яка зайнята цими
будівлями, яка необхідна для їх
обслуговування. Виходив із того, що у
такому разі право на земельну ділянку
від попереднього власника будинку і
власника (користувача) земельної
ділянки переходить до нового власника
будинку, виходячи із імперативності
норм статті 377 ЦК України та 120 ЗК
України, а тому право позивача
підлягає захисту.

Судом першої інстанції встановлено і
не заперечується сторонами, що 5
березня 2007 року ОСОБА_9 успадкував
після смерті своєї матері ОСОБА_10
житловий будинок АДРЕСА_1.

11 липня 2008 року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_8
купила вказаний вище житловий будинок
АДРЕСА_1.

9 жовтня 2008 року Іллінецькою міською
радою Іллінецького району Вінницької
області було видано державні акти на
право власності на землю ОСОБА_9, який
на момент їх видачі не був власником
житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_9 помер.

5 червня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6
було укладено договір купівлі-продажу
вказаного житлового будинку (а.с.5 том 1).

Рішенням Іллінецького районного суду
Вінницької області від 10 березня 2010
року, яке набрало законної сили, позов
ОСОБА_7 до Іллінецької міської ради
Іллінецького району Вінницької
області було задоволено і визнано за
ОСОБА_7, який є сином померлого ОСОБА_9,
право власності у порядку спадкування
за законом на земельну ділянку
загальною площею 0,2270 га, що знаходиться
по АДРЕСА_1 ( а.с.12 том 1).

1 листопада 2010 року на ім'я ОСОБА_7 на
підставі вищевказаного судового
рішення було видано державні акти на
право власності на земельні ділянки по
АДРЕСА_1: площею 0,1270 га - для ведення
особистого селянського господарства, і
площею 0,1000 га - для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд (а.с.25,26
том 1).

Рішенням Іллінецького районного суду
Вінницької області від 3 липня 2012 року,
яке набрало законної сили, визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 21 січня 2010 року,
згідно якого ОСОБА_7 успадкував
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.19-21).

Таким чином, право власності на
вказаний будинок залишилось за
позивачкою, а ОСОБА_7 на даний час
залишається власником земельних
ділянок, на яких розташований
придбаний ОСОБА_6 житловий будинок, на
підставі держаних актів про право
власності на земельну ділянки.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6, суд першої інстанції правильно
керувався нормами статей 120, 140, 158 ЗК
України та статті 377 ЦК України та
правильно виходив із того, що за
вказаними нормами особа, яка набула
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду набуває права
власності (права користування) на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах встановлених
договором, а якщо договором не
встановлено цього, то на частину
земельної ділянки, яка зайнята цими
будівлями, яка необхідна для їх
обслуговування. Виходив із того, що у
такому разі у попереднього власника
(користувача) право на цю земельну
ділянку припиняється за законом,
виходячи із імперативності норм
(статті 377 ЦК України та 120 ЗК України, а
тому право позивача підлягає захисту.

Згідно частини 1 статті 377 ЦК України (у
редакції, чинній на час укладання
договору купівлі-продажу від 5 червня
2009 року) до особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначений, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Аналогічне положення закону міститься
в статті 120 ЗК України (у редакції,
чинній на час укладання договору
купівлі-продажу від 5 червня 2009 року).

За правилами частини 1 статті 3 та
статті 4 ЦПК України право на звернення
до суду, в порядку встановленому цим
Кодексом, має кожна особа, якщо її права
порушені, невизнані або оспорюються.
Порушені права, свободи та інтереси
підлягають захисту судом у спосіб,
визначений законами України.

Виходячи із зазначеного та ураховуючи,
що відповідач заперечує право
позивача ОСОБА_6, останній
обґрунтовано звернувся в суд за
захистом свого прав та обрав спосіб
захисту який відповідає вимогам
закону.

Доводів про порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
які дають підстави для скасування чи
зміни судового рішення, апеляційна
скарга не містить. Такі доводи не
спростовують правильних висновків
суду.

Не можна визнати обґрунтованими доводи
апеляційної скарги про те, що визнання
Державного акту на право власності на
земельну ділянку як
правовстановлюючого документа без
оспорення рішення, що надало право на
отримання такого акту та без визнання
дій щодо цього факту незаконними, не
передбачено законом.

Спростовуючи такі доводи колегія
суддів бере до уваги висновки й мотиви
суду касаційної інстанції викладені
в ухвалі від 25 грудня 2013 року у цій
справі де зокрема зазначено, що
визнання недійсними державних актів
на право власності вважається
законним , належним та окремим
способом поновлення порушених прав у
судовому порядку. Такі висновки й
мотиви, відповідно до частини 4 статті
338 ЦПК України, є обов'язковими для,
зокрема, суду апеляційної інстанції
при новому розгляді справи, а тому
колегія суддів апеляційного суду
зобов'язана урахувати вказані вище
висновки й мотиви.

Щодо доводів апеляційної скарги про
невірність висновків суду з питання
про припинення права власності на
земельну ділянку внаслідок набуття
права власності на будинок іншою
особою, то ці висновки суду, як це
вбачається із змісту рішення суду, є
такими, що не впливають на суть
рішення, оскільки судом не
вирішувались конкретні вимоги про
припинення права на земельну ділянку в
порядку норм за якими такі вимоги
можуть вирішуватися.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують висновків суду по
суті. Зокрема вказані у апеляційній
скарзі порушення норм процесуального
права не можуть бути підставою для
скасування судового рішення, оскільки
ці порушення не призвели до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень частини 3
статті 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до правил частини 1 статті
303 ЦПК України під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду
дотримується положень частини 1
статті 303 ЦПК України при розгляді
справи та не знайшла неправильного
застосування судом норм
матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Отже, оскаржуване рішення суду є
правильним і справедливим та ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому зміні чи
скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
303, 307, ч.1 п.1, 308, 314 ч.2, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 29 липня 2013 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: /підпис/
В.А. Іващук

/підпис/
В.С. Вавшко

/підпис/ С.С. Колос

Згідно з оригіналом

Суддя
В.А. Іващук