У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою приватного
акціонерного товариства «Київське
міжобласне спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне акціонерне
товариство» про перегляд у зв'язку з
нововиявленими обставинами рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 24 грудня 2012 року в
справі за позовом Київського
міжобласного спеціалізованого
ремонтно-налагоджувального
акціонерного товариства до Лиманської
сільської ради Татарбунарського
району Одеської області, ОСОБА_4,
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
третя особа - ОСОБА_6, про визнання
договору купівлі-продажу дачного
будинку недійсним за касаційними
скаргами приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 29 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 9 квітня 2014 року, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_7, на ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
9 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Київське міжобласне спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне акціонерне
товариство звернулося до суду з
позовом до Лиманської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області, ОСОБА_4, приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання договору купівлі-продажу
дачного будинку недійсним.

Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 24 грудня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
9 липня 2013 року, позов
задоволено частково. Визнано недійсним
та виключено з договору
купівлі-продажу дачного будинку
АДРЕСА_1, від 7 листопада 2008
року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6,
п. 16 цього договору, а саме
посилання про підтвердження права
ОСОБА_4 на земельну ділянку за
договором від 30 липня 1997 року про
тимчасове користування земельною
ділянкою розміром 0,02 га, на якій
розташований дачний будинок.

У грудні 2013 року приватне акціонерне
товариство «Київське міжобласне
спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне акціонерне
товариство» (далі - ПрАТ «Київське
міжобласне спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне акціонерне
товариство») звернулося до суду із
заявою про перегляд у зв'язку з
нововиявленими обставинами рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 24
грудня 2012 року, посилаючись на те, що
істотні для справи обставини не були
відомі під час розгляду справи і стали
відомі лише після ухвалення рішення
апеляційного суду Одеської області від
2 грудня 2013 року в цивільній справі за
позовом Київського міжобласного
спеціалізованого
ремонтно-налагоджувального
акціонерного товариства до Лиманської
сільської ради Татарбунарського
району Одеської області, ОСОБА_4,
реєстраційної служби Татарбунарського
районного управління юстиції, третя
особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
дачний будинок, яким визнано недійсним
свідоцтво про право власності від 22
липня 1998 року, видане Лиманською
сільською радою Татарбунарського
району Одеської області на ім'я ОСОБА_4,
оскільки під час ухвалення рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 24 грудня 2012 року
суд відмовив у задоволенні позову про
визнання договору купівлі-продажу
дачного будинку недійсним у зв'язку з
тим, що власником дачного будинку був
ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, ПрАТ «Київське
міжобласне спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне акціонерне
товариство» просило суд переглянути
рішення Татарбунарського районного
суду Одеської області від 24 грудня 2012
року та ухвалити нове рішення з
послідуючим скасуванням державної
реєстрації договору від 7 листопада 2008
року.

Ухвалою Татарбунарського районного
суду Одеської області від 29 січня
2014 року заяву ПрАТ «Київське
міжобласне спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне акціонерне
товариство» про перегляд у зв'язку з
нововиявленими обставинами рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 24
грудня 2012 року задоволено, рішення суду
від 24 грудня 2012 року скасовано,
ухвалено нове рішення, яким визнано
недійсним договір купівлі-продажу
дачного будинку АДРЕСА_1, укладений 7
листопада 2008 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_6, скасовано його державну
реєстрацію.

Ухвалою Татарбунарського районного
суду Одеської області від 6 лютого
2014 року виправлено описки, допущені в
ухвалі від 29 січня 2014 року в частині
дати постановлення ухвали.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 9 квітня 2014 року апеляційні
скарги ОСОБА_6, ОСОБА_4 та приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 відхилено,
ухвали Татарбунарського районного
суду Одеської області від 29 січня 2014
року та від 6 лютого 2014 року залишено
без змін.

У касаційних скаргах приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6
просять оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального й
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_7, просить
оскаржувану ухвалу апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарг та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Скасовуючи рішення суду від 24 грудня 2012
року та постановляючи ухвалу про
задоволення позову Київського
міжобласного спеціалізованого
ремонтно-налагоджувального
акціонерного товариства, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що на час розгляду справи, в якій
ухвалено судове рішення від 24 грудня 2012
року, існували юридичні факти, які мали
істотне значення для розгляду справи -
неправомірність видачі свідоцтва про
право власності на дачний будинок, які
не були і не могли бути відомі заявнику,
тому правових підстав для укладення
договору купівлі-продажу дачного
будинку у ОСОБА_4 не було, оскільки
відсутні правовстановлюючі документи,
які підтверджують його право власності
на це майно.

Проте повністю погодитись із таким
висновком суду не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають; суди не встановили
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушили норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Суди попередніх інстанцій виходили з
того, що під час ухвалення рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 24 грудня 2012 року
не були відомі істотні для справи
обставини, які стали відомі лише після
ухвалення рішення апеляційного суду
Одеської області від 2 грудня 2013 року,
яким визнано недійсним свідоцтво про
право власності на дачний будинок від 22
липня 1998 року, видане Лиманською
сільською радою Татарбунарського
району Одеської області на ім'я ОСОБА_4,
оскільки під час ухвалення рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 24 грудня 2012 року
суд відмовив у задоволенні позову про
визнання договору купівлі-продажу
дачного будинку недійсним у зв'язку з
тим, що власником дачного будинку був
ОСОБА_4

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 7
листопада 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу
дачного будинку АДРЕСА_1, який належав
ОСОБА_4 згідно зі свідоцтвом про право
власності від 22 липня 1998 року, яке було
видано на підставі: рішення
виконавчого комітету від 11 травня 1998
року № 2; розпорядження
Татарбунарської районної державної
адміністрації Одеської області від 7
серпня 1997 року; дозволу на будівництво;
акта про виніс земельних меж в натурі
від 20 серпня 1997 року; розпорядження
Татарбунарської районної державної
адміністрації Одеської області від 25
липня 1997 року про надання у тимчасове
користування земельних ділянок із
земель водного фонду Приморської,
Тузлавської, Лиманської Ради народних
депутатів.

Таким чином, дачний будинок АДРЕСА_1
належить ОСОБА_4 на праві приватної
власності з 1997 року й будувався з
дозволу державних установ та
Київського міжобласного
спеціалізованого
ремонтно-налагоджувального
акціонерного товариства за рахунок
власних коштів ОСОБА_4

Проте суд першої інстанції, визнаючи
недійсним договір купівлі-продажу
дачного будинку АДРЕСА_1, укладений 7
листопада 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6,
не звернув уваги на те, що позов
пред'явлено Київським міжобласним
спеціалізованим
ремонтно-налагоджувальним акціонерним
товариством, яке не було стороною цього
договору.

Також з матеріалів справи вбачається,
що Київське міжобласне спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне акціонерне
товариство, правонаступником якого є
ПрАТ «Київське міжобласне
спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне акціонерне
товариство», згідно з державним актом
на земельну ділянку від 13 березня
2007 року, який видано на підставі
договору купівлі-продажу від 21 квітня
2005 року, є власником земельної ділянки
площею 1,719 га, а не всієї бази
відпочинку «Жемчужина», площа якої
становить 1,9 га, де й знаходиться дачний
будинок АДРЕСА_1.

Разом з тим на момент укладення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки під базою відпочинку
«Жемчужина» від 21 квітня 2005 року між
Лиманською сільською радою
Татарбунарського району Одеської
області та Київським міжобласним
спеціалізованим
ремонтно-налагоджувальним акціонерним
товариством вже існували договори
оренди земельних ділянок власників
дачних будинків на базі відпочинку
«Жемчужина», зокрема, договір на право
тимчасового користування землею від 17
липня 1995 року на 50 років, укладений із
ОСОБА_4

Крім того, право ОСОБА_4 на користування
земельною ділянкою підтверджується
результатами перевірки, яка була
проведена Державною інспекцією
сільського господарства в Одеській
області на виконання доручення
Державної інспекції сільського
господарства України від 12 вересня 2012
року.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України суди зазначених вимог закону
не врахували, не встановили фактичних
обставин справи та дійшли передчасного
висновку про задоволення позовних
вимог Київського міжобласного
спеціалізованого
ремонтно-налагоджувального
акціонерного товариства.

Також суди не врахували, що ОСОБА_6 є
стороною визнаного недійсним договору,
тому мала брати участь у справі в
якості відповідача (ст. 33 ЦПК України), а
не третьої особи.

Отже, залучення що ОСОБА_6 до участі у
справі в якості третьої особи є
порушенням її процесуальних прав,
оскільки права та обов'язки третіх осіб
і відповідачів згідно з вимогами ЦПК
України є різними за своїм змістом і
права третіх осіб є меншими прав
відповідачів у реалізації
процесуальних способів захисту.

Крім того, у ст. 208 ЦПК України чітко
перелічено форми судових рішень:
ухвали, рішення, постанови.

При цьому відповідно до ч. 3 зазначеної
статті судовий розгляд закінчується
ухваленням рішення суду, а у випадках,
передбачених ст. ст. 389-6, 389-11 цього
Кодексу - постановленням ухвали.

Проте суд першої інстанції на
зазначені положення закону уваги не
звернув і, вирішуючи
матеріально-правовий спір по суті,
постановив ухвалу.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 та касаційну
скаргу ОСОБА_4, подану представником -
ОСОБА_7, задовольнити частково.

Ухвалу Татарбунарського районного
суду Одеської області від 29 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 9 квітня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська