АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/5440/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Стельмащук П.Я. Провадження
№ 22-ц/789/72/14 Доповідач - Загорський
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Хоми М. В., Козака І. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

за участі представника приватного
акціонерного товариства "Українська
пожежно-страхова компанія" Каплуненко
Анни Станіславівни

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою
приватного акціонерного товариства
"Українська пожежно-страхова компанія"
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 20 травня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
приватного акціонерного товариства
"Українська пожежно-страхова компанія"
про визнання умов договору недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

26.03.2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з вищенаведеним позовом. Вимоги
аргументує тим, що 10.06.2009 року між ним та
Тернопільською філією AT «Українська
пожежна-страхова компанія» укладено
договір добровільного страхування
наземних транспортних засобів»
(автокаско) серії АЗ/228 №0032 -
застраховано автомобіль Chevrolet Еріса
LA69L, 2008 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1.

Зазначав, що 04.09.2009 року він
звернувся до відповідача із
заявою-повідомленням про настання
страхової події - що 04.09.2009 року о 6 год. 30
хв. він виявив відсутність
застрахованого автомобіля на місці
стоянки, тобто викрадення.

Листом від 04.12.2009 року за № 4910 ПрАТ
«Українська пожежно-страхова
компанія» відмовила йому у виплаті
страхового відшкодування у зв'язку із
порушенням ним п.22.1.2. та п.22.1.3.2.
договору страхування - не повідомлення
служби "Трасса" у 30 хвилинний термін з
моменту виявлення страхового випадку
(п.22.1.2.) та не передання страховику
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (п.22.1.3.2.).

Вважає, що зазначені пункти
договору суперечать ст.ст. 3, 991 ЦК
України і ст. 26 Закону України "Про
страхування" та є несправедливими в
розумінні ст. 18 Закону України "Про
захист прав споживачів".

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 20.05.2013 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 30.08.2013 року,
позовні вимоги задоволено.

Визнано п.22.1.2 та п.22.1.3.2. договору
добровільного страхування наземних
транспортних засобів (автокаско) серії
ДЗ/228 №0032 від 10.08.2009 року недійсним з
моменту укладення. Вирішено питання
про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 30.08.2013 року скасовано,
справа направлена на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі апелянт
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права та не
відповідність висновків суду
обставинам справи. Вказав, що судом
першої інстанції безпідставно визнано
п. 22.1.2 та п.22.1.3.2. Договору добровільного
страхування наземних транспортних
засобів недійсними з моменту
укладення.

В судовому засіданні представник
страхової компанії апеляційну скаргу
підтримала. Зазначила, що обов'язок
страхувальника повідомити
диспетчерську службу технічного
асистансу страховика протягом 30
хвилин з моменту настання страхового
випадку не приховано в тексті договору
і не надруковано дрібним шрифтом так,
що його можна не побачити, а запис про
обов'язок повідомлення в 30 хвилин є і в
рамці на 1 аркуші бланку договору в
верхньому правому куті аркуша.

ОСОБА_2 будучи належним чином
повідомленим про час та місце розгляду
справи в судове засідання не з'явився.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення, дослідивши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення.

Задовольняючи позов та визнаючи
недійсними п.22.1.2 та п.22.1.3.2 оспорюваного
правочину, суд першої інстанції
виходив з того, що вони суперечать
ст.ст. 3, 991 ЦК України, ст. 26 Закону
України "Про страхування" та є
несправедливими в розумінні ст. 18
Закону України "Про захист прав
споживачів".

Погодитись з такими висновками
суду не можна, оскільки вони
протиречать обставинам справи,
матеріалам справи, чинним нормам
матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 10.06.2009 року
між ним та Тернопільською філією AT
«Українська пожежна-страхова
компанія» укладено договір
добровільного страхування наземних
транспортних засобів» (автокаско)
серії АЗ/228 №0032, згідно з яким є
застрахованим автомобіль марки Chevrolet
Еріса LA69L, 2008 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 6-7).

Пунктом 22.1.3.2. договору визначено,
що у разі викрадення застрахованого
транспортного засобу одночасно із
поданням відповідної заяви страховику
страхувальник зобов'язаний передати
йому повний комплект ключів від
транспортного засобу та оригінал
свідоцтва про його реєстрацію. У разі,
якщо ключі та/або документи на цей
транспортний засіб (свідоцтво про
державну реєстрацію) було викрадено
разом з транспортним засобом, то
страховик має право зменшити розмір
страхового відшкодування до 50 % або
відмовити у виплаті страхового
відшкодування, крім випадків, коли таке
викрадення разом з ключами та/або
документами на цей транспортний засіб
(свідоцтво про державну реєстрацію)
відбулося внаслідок застосування до
страхувальника сили з боку третіх осіб.

Пунктами п. 21.2.7., 21.2.8, договору
встановлено, що при настанні події, яка
в подальшому може кваліфікуватись як
страховий випадок, страхувальник
зобов'язаний негайно, але не пізніше 30
хв., повідомити диспетчерську службу
технічного асистансу страховика про
настання такого випадку. Якщо
страхувальник з поважних причин не мав
можливості виконати зазначені дії, він
повинен довести це документально.

Згідно заяви-повідомлення,
наданої позивачем до AT «УПСК»- 04.09.2009
року та зареєстрованої в журналі
вхідної документації за № 42, на вул. С.
Бандери в м. Тернополі 04.09.2009 року о 06
год. 30 хв. позивач виявив викрадення
застрахованого автомобіля невідомими
особами (а.с. 8).

Листом від 04.12.2009 року за №4910 ПрАТ
«Українська пожежно-страхова
компанія» відмовила ОСОБА_2 у виплаті
страхового відшкодування у зв'язку із
порушенням п.22.1.2. та п.22.1.3.2. договору
страхування - не повідомлення служби
"Трасса" у 30 хвилинний термін з моменту
виявлення страхового випадку (п.22.1.2.) та
не передання страховику свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
(п.22.1.3.2.) (а.с. 29).

Задовольняючи позов та визнаючи
недійсними п.22.1.2 та п.22.1.3.2 оспорюваного
правочину, суд першої інстанції,
виходив з того, що вони суперечать
ст.ст. 3, 991 ЦК України, ст. 26 Закону
України "Про страхування" та є
несправедливими в розумінні ст. 18
Закону України "Про захист прав
споживачів".

Проте до такого висновку суд
дійшов внаслідок неправильного
застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Ч. 3 ст. 18 Закону
закріплено які умови можуть бути
визнані несправедливими.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним (ч.5 ст.18
Закону). Договір може бути визнано
недійсним у цілому, якщо зміна якогось
з положень зумовлює зміну інших
положень договору.

Суд першої інстанції належним
чином не встановив і не зазначив, які
саме пункти договору є
несправедливими, чи узгоджуються ці
положення договору з вимогами ч.3 ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів» та чи зумовили вони зміну
інших і яких саме умов договору, що
свідчить про недотримання
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і
заперечення сторін.

Визнаючи п. 22.1.2 договору
страхування недійсним, суд вважав, що
він суперечить п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про страхування та містить
імперативне зобов'язання
страхувальника повідомити страховика
про настання страхового випадку на
протязі 30 хвилин.

Втім, такий висновок є помилковим
й зроблений без належного з'ясування
обставин справи та аналізу змісту
договору страхування.

Так, п. 22.1.3. договору визначено, що
перевищення строків, визначених п.п.
22.1.2. або п. 22.1.3., є припустимим тільки у
випадку, коли страхувальник не мав
об'єктивної можливості своєчасно
направити ці повідомлення, зокрема, за
станом здоров'я внаслідок ДТП, що
повинен підтвердити документально - п.
21.2.8. договору.

Суд першої інстанції не звернув
увагу на те, що позивачем не доведено
належними доказами неможливість
повідомити страховика у встановлені
договором строки про настання
стархового випадку.

Визнаючи недійсним п. 22.1.3.2.
договору страхування, суд не мотивував
своє рішення, а лише зазначив, що
останній суперечить ст. 3 ЦК України,
згідно якої загальними засадами
цивільного судочинства, зокрема є
справедливість, добросовісність та
розумність.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції залишив поза увагою й норми
ч. 1 ст. 638 ЦК України, згідно з якою
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

У ст. 627 ЦК України вказано, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

З матеріалів справи вбачається,
що зі змістом спірного договору та
додатків до нього позивач був
ознайомлений, погодився з ним та
виконував його умови. Під час дії
договору страхування жодна із сторін
не зверталася одна до одної щодо
включення або виключення окремих
частин правочину.

Підсумовуючи вказане, колегія
суддів прийшла до переконання, що
апеляційна скарга підставна і її
доводи знаходять своє відображення в
матеріалах справи.

Вирішуючи спір, суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін; у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню; суд не з'ясував
усіх обставин справи та не надав їм
належної правової оцінки, хоча їх
з'ясування має суттєве значення для
правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
зсування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства "Українська
пожежно-страхова компанія"
задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 20 травня 2013
року скасувати і ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні
позовних вимог про визнання умов
договору п.22.1.2. та п.22.1.3.2. добровільного
страхування наземних транспортних
засобів» (автокаско) серії АЗ/228 №0032 від
10 червня 2009 року недійсними.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.О. Загорський