АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/1491/14
Головуючий в 1 інстанції Сухоруков А.О.
Доповідач Козлов С.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Прозорової М.Л.,

при секретарі:
Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на
рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Управління Держземагенства у
Дніпропетровському районі
Дніпропетровської області, Восьма
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_4, Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, про визнання
незаконним рішення Виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, визнання державних актів
недійсними, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом в частині спадкування
земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 25 грудня
2013 року відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Управління Держземагенства у
Дніпропетровському районі
Дніпропетровської області, Восьма
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_4, Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, про визнання
незаконним рішення Виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, визнання державних актів
недійсними, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом в частині спадкування
земельної ділянки.

В апеляційній скарзі посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просять скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити їх позов.

Розглянувши справу в межах доводів
скарги колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

На підставі ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 22 ЗК України (в
редакції 1990 року) право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею забороняється. А за ст. 23 цього
Кодексу право власності бо право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними
Радами народних депутатів.

Згідно ст. 81 ЗК України (в редакції
2001 року) громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Як вбачається з матеріалів справи,
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26.09.21012 року,
виданого після смерті ОСОБА_5,
померлого 05 вересня 2002 року, та
свідоцтва про право власності від
26.09.21012 року ОСОБА_1 є власником 2/3
частини, ОСОБА_2 - 1/6 частини та ОСОБА_4 -
1/6 частини домоволодіння по АДРЕСА_1
розташованого на земельній ділянці
площею 600 кв.м. (згідно рішення
Ігренської міськради №10 від 11.06.1974
року) (а.с. 4-9).

Відповідно довідки про
землекористування без дати і номера,
виданої сектором земельних відводів
УГА м. Дніпропетровська, та акту
відводу земельної ділянки від 09.10.1974
року площа земельної ділянки в АДРЕСА_2
в користуванні ОСОБА_5 становить 600
кв.м., проте в плані земельної ділянки
тієї ж площі, який є єдиним документом з
відображенням довжини та ширини
земельної ділянки (60 на 10 метрів),
зазначено ту ж АДРЕСА_2 без зазначення
даних землекористувача (а.с. 14-16), у
зв'язку з чим він не може бути належним
документом в підтвердження його видачі
саме на земельну ділянку, на якій
знаходиться будинок позивачів.

Рішенням Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від
22.01.1998 року №144 ОСОБА_6 передано у
приватну власність земельні ділянки
згідно з додатком по АДРЕСА_1 площею 0,0411
га, з них 0,031 га - у власність, 0,0101 га - у
постійне користування (а.с. 49-53).

Згідно державного акту на право
приватної власності на землю серії ДП
Д* №1023 від 25 лютого 1998 року на ім'я
ОСОБА_6, державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯД
№901439 від 27 лютого 2008 року на ім'я ОСОБА_3
та свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 10 лютого 2007 року,
виданого після смерті ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відповідачка є
власником домоволодіння по АДРЕСА_1
розташованого на земельній ділянці
площею 0,031 га, що межує з домоволодінням
позивачів (а.с.17-19).

За відповідями Управління
Держземагенства у Дніпропетровському
районі Дніпропетровської області
надати акт узгодження межі земельних
ділянок сторін неможливо внаслідок
знищення при пожежі 04.08.2008 року в
приміщенні №904-в по АДРЕСА_3 (а.с. 57, 85, 107).

Відповідно до висновку судової
земельно-технічної експертизи №1750-13
від 15.11.2013 року відстань від стіни
житлового будинку літ А-1 домоволодіння
АДРЕСА_1 згідно наданої на дослідження
геодезичної, кадастрової зйомки, до
межі сусідньої ділянки буде становити
від 0,16 до 0,27 м, що є недостатнім для
обслуговування будинку і здійснення
його поточного ремонту і є порушенням
п. 3.25 ДБН 360-92**, оскільки таку відстань
слід приймати не менше 1,0 м (а.с. 97-102).

Згідно роз'яснення Управління
держземагенства на ім'я ОСОБА_3 від
20.08.2013 року № 18/18-284 на час складання та
виготовлення спірного державного акту
у 1998 році не передбачено без матеріалів
погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками і
землекористувачами (а.с. 118). При цьому
позивачами не було надано суду
необхідних доказів в підтвердження
того, що міською радою при видачі цього
державного акту не були додержані ці
вимоги і зазначений орган діяв не у
межах наданої законом компетенції та
повноважень.

За ст. 39 ЗК України (в редакції 2001
року) використання земель житлової та
громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням будівельних норм,
державних стандартів і норм.

Відповідно до п. 3.25 ДБН 360-92
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень» для
догляду за будівлями і здійснення їх
поточного ремонту відстань до межі
сусідньої ділянки від найбільш
виступаючої конструкції стіни слід
приймати не менше 1,0 м. При цьому
зазначена нормативна відстань
застосовується при проектуванні та
будівництві нових садибних будинків та
господарських будівель і споруд, проте
оскільки житловий будинок 1976 року
побудови, тобто до введення в дію
чинних ДБН, тому під час встановлення
межових знаків на території забудови,
що вже склалася, можливе виникнення
ситуації, коли зазначена нормативна
відстань не витримується.

В технічному паспорті на
домоволодіння позивачів,
виготовленого станом на 03.08.2012 року,
зазначена ширина земельної ділянки в 10
метрів (а.с. 10-13), але цей документ не є
правовстановлюючим і межа в ньому
вказана умовно, оскільки за висновком
судової експертизи паркану чи інших
межових знаків між земельними
ділянками не встановлено.

Виходячи з того, що дійсно при
встановленні фактичної межі (паркану)
згідно кадастрових розмірів земельної
ділянки відповідачки можливе суттєве
утруднення позивачам догляду за їх
будинком та поточного ремонту однієї
стіни будинку, але рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 листопада 2012
року було відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у будівництві паркану та
визнання права на його будівництво (а.с.
20-21) і такого паркану не існує на час
розгляду даної справи, тому не має
підстав вважати, що право власності
відповідачки на її земельну ділянку
перешкоджає у реалізації позивачам їх
прав власності на свій будинок, а
позивачі обрали такий спосіб захисту
своїх прав, що не є співмірним їх
законним інтересам, і позбавлення
відповідачки права власності на
земельну ділянку не є належним
способом захисту їх прав, суд
обґрунтовано, керуючись наведеними
нормами закону, відмовив в задоволенні
їх позовних вимог про визнання
незаконним рішення Виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 22.01.1998 року №144 в частині
передачі у приватну власність
земельної ділянки ОСОБА_6, визнання
недійсними державного акту на ім'я
останньої на право приватної власності
на земельну ділянку площею 0,031 га по
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську серії ДП
Д* №1023, державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯД
№901439 від 27 лютого 2008 року на ім'я ОСОБА_3
та частково недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 10
лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_3 в частині
земельної ділянки площею 310 кв. м. по
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську.

Доводи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про
залишення судом без уваги незаконності
передачі спірної земельної ділянки
відповідачці у зв'язку з відсутністю
доказів узгодження при приватизації
ОСОБА_6 у 1998 році спірної земельної
ділянки меж земельних ділянок з
попереднім власником домоволодіння по
АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та невідповідністю її
розмірів встановленим будівельним
нормам і правилам не ґрунтуються на
матеріалах справи та встановлених в
судовому засіданні вищенаведених
конкретних обставинах справи, які не
свідчать про порушення законних прав
ОСОБА_5 при видачі державного акту на
право приватної власності на спірну
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_6,
фактично зводяться до одностороннього
тлумачення регулюючого спірні
правовідносини законодавства лише на
свою користь, повторного обґрунтування
заявлених ними позовних вимог з
викладенням таких же самих обставин і
доказів, яким суд дав належну оцінку у
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України, правильність висновків
суду щодо безпідставності заявлених
вимог не спростовують і не можуть бути
підставами для зміни чи скасування
законного та правильного по суті
рішення суду.

Крім того, у своїй апеляційній
скарзі скаржники самі зазначають про
відсутність між попередніми
власниками вказаних домоволодінь
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 при їх житті будь-яких
спорів щодо межі земельних ділянок як
при приватизації останньою своєї
земельної ділянки так і після неї, що
свідчить про фактичне узгодження між
ними цього питання, а за змістом ст. 3
ЦПК України та ст. 15 ЦК України в
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право.
При цьому слід виходити того, що право
власності на ці земельні ділянки
сторін у цій справі є похідним від
такого права попередніх власників, які
між собою при житті його не оспорювали.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 25 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді: