У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А., Писаної Т.О.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8,
приватний нотаріус ОСОБА_9,
реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції,
Управління служби по справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
визнання договору дарування недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу
судді апеляційного суду Харківської
області від 30 вересня 2013 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 23 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_7,
мотивуючи його тим, що йому на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_1. Зазначав, що 24 березня 2004 року
він уповноважив свою дружину ОСОБА_7
управляти та розпоряджатися
вищезазначеною квартирою, про що видав
відповідне доручення. У квітні 2004 року
між ними сталась сварка, внаслідок якої
вони із відповідачкою не проживали
разом понад один рік. Предметом сварки
було бажання відповідачки відчужити
спірну квартиру їхньому сину ОСОБА_8 В
подальшому позивачу стало відомо, що 6
квітня 2004 року відповідачка, всупереч
його волі, подарувала спірну квартиру
ОСОБА_8 Позивач вважав, що спірний
правочин був укладений унаслідок
зловмисної домовленості відповідачки
та ОСОБА_8

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд визнати недійсним
договір дарування квартири від 6 квітня
2004 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
визнати дії відповідачки такими, що
спричинили позивачу несприятливі
наслідки, та стягнути з ОСОБА_7 1 000 грн
на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 6 червня 2013 року
позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування
квартири від 6 квітня 2004 року, укладений
між ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7
та ОСОБА_8

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1 000
грн на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 23 жовтня
2013 року рішення Московського
районного суду м. Харкова від 6 червня
2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення апеляційного суду та передати
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, апеляційний суд дійшов
висновку, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що спірний
правочин був укладений внаслідок
зловмисної домовленості його
представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Крім
того, апеляційним судом зазначено, що
квартира АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці
Публічного акціонерного товариства
«Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк»),
яке до участі у справі не було залучено
та права якого можуть бути порушені.

Зазначені висновки апеляційного суду
відповідають вимогам матеріального та
процесуального закону та зроблені при
повному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

За договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність
(ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦУ України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на
дарунок виникає з моменту його
прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України)

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 22 постанови від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», для
визнання правочину недійсним на
підставі ст. 232 ЦК України необхідним є
встановлення умислу в діях
представника: представник усвідомлює,
що вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання,

а також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою

стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Отже, необхідними ознаками правочину,
вчиненого у результаті зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою є: 1)
наявність умисної змови між
представником потерпілої сторони
правочину і другою стороною з метою
отримання власної або спільної вигоди;
2) виникнення негативних наслідків для
довірителя та незгода його з такими
наслідками; 3) здійснення дій
представника в межах наданих йому
повноважень.

Судами встановлено, що 24 березня 2004
року позивач видав дружині ОСОБА_7
доручення, яким уповноважив останню
розпоряджатися (продавати, дарувати,
обмінювати, здавати в оренду тощо)
належною йому квартирою АДРЕСА_1
(а. с. 120).

6 квітня 2004 року ОСОБА_7 в інтересах та
по дорученню ОСОБА_6 подарувала
спірну квартиру сину власника - ОСОБА_8
(а. с. 116).

27 квітня 2004 року ОСОБА_8 зареєстрував
право власності на спірну квартиру в
комунальному підприємстві «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
(а. с. 117).

Судами також встановлено, що 26 серпня
2008 року між ОСОБА_8 та Відкритим
акціонерним товариство «Укргазбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Укргазбанк», було укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого
ОСОБА_8 отримав кредит у розмірі 82 000
дол. США зі сплатою 15 % за користування
кредитом та з кінцевим терміном
повернення грошових коштів до 23 серпня
2018 року (а. с. 42-48). Зазначений кредит був
забезпечений іпотекою, предметом якої
є спірна квартира (а. с. 49-54).

Встановивши такі обставини,
апеляційний суд прийшов до правильного
висновку про те, що ОСОБА_7 при
даруванні спірної квартири сину ОСОБА_8
діяла на підставі його нотаріального
доручення та в межах наданих
повноважень і з цих підстав
обґрунтовано скасував рішення суду
першої інстанції та ухвалив нове про
відмову у позові.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанції.

Посилання у скарзі на порушення
апеляційним судом норм процесуального
права і зокрема на неправомірне
прийняття скарги від іпотекодержателя
не ґрунтується на законі і
спростовується обставинами про
набуття банком прав іпотекодержателя
на спірне майно.

Безпідставним є і посилання на
укладання спірного правочину
внаслідок зловмисної домовленості
дружини та сина, оскільки ці доводи
ґрунтуються на переоцінці
встановлених судом обставин у справі і
спростовуються переліком повноважень
за дорученням, яке ОСОБА_6 видав ОСОБА_7.

Рішення апеляційного суду ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і підстав для
його скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відкриваючи апеляційне провадження за
апеляційною скаргою ПАТ «Укргазбанк»
на рішення Московського районного суду
м. Харкова від 6 червня 2013
року, суддею апеляційного суду
Харківської області не було порушено
вимоги ст. 297 ЦПК України, а тому
підстави для скасування ухвали судді
апеляційної інстанції від 30 вересня 2013
року відсутні.

Керуючись ст. 336, 337, 345 ЦПК України
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 23 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А.
Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана