Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна
В.М., Попович О.В.,

Ступак О.В., Штелик
С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
міського відділу державної виконавчої
служби Мукачівського міськрайонного
управління юстиції, третя особа -
ОСОБА_5, про визнання незаконним і
скасування постанови про передачу
майна та свідоцтва про право власності,
за касаційними скаргами міського
відділу державної виконавчої служби
Мукачівського міськрайонного
управління юстиції та ОСОБА_4 на
рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 25
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 22
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що згідно з рішенням
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 22 лютого 2005
року йому належить 2/4 частки квартири
АДРЕСА_1 (1/4 частки - у спільній
власності та 1/4 частки - в
порядку спадкування після смерті
матері); іншими співвласниками
квартири є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Після
прийняття спадщини після смерті матері
ним було проведено капітальний ремонт
квартири із здійсненням надбудови з
мансардою, що стверджується технічним
паспортом від 12 вересня 2008 року. У
жовтні 2013 року ОСОБА_4 заявив свої права
на 1/4 частки квартири, оскільки залишив
собі нереалізоване з торгів майно, що
належало ОСОБА_5, у рахунок погашення
боргу та на підтвердження свого права
власності надав свідоцтво від 30
вересня 2013 року, видане приватним
нотаріусом на підставі акта про
передачу майна стягувачу у рахунок
погашення боргу, та постанову,
затверджену 04 липня 2013 року
начальником міського відділу
державної виконавчої служби
Мукачівського міськрайонного
управління юстиції (далі - МВ ДВС
Мукачівського МУЮ). За таких обставин
просив скасувати постанову,
затверджену 04 липня 2013 року
начальником МВ ДВС Мукачівського МУЮ,
про передачу ОСОБА_4 1/4 частки квартири
АДРЕСА_1 у рахунок погашення боргу, та
свідоцтво про право власності, видане 30
вересня 2013 року приватним нотаріусом
Мукачівського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4 на 1/4
частки вказаної квартири, та
зареєстроване в реєстрі за № 2281, так як
вони видані з порушенням норм
матеріального права.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 25
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 22 травня 2014
року, позов задоволено.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 і МВ ДВС
Мукачівського МУЮ просять скасувати
судові рішення першої й апеляційної
інстанцій, ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити у
повному обсязі, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційних скарг, дійшла висновку про
те, що касаційні скарги підлягають
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що при підготовці публічних
торгів не було виділено в натурі майно
боржника, тобто це майно не було його
особистим, а було спільною частковою
власністю, оскільки мала бути виділена
не ідеальна частка майна боржника у
праві спільної власності на квартиру, а
її реальна частка, виділена в натурі,
проте виконавча служба на порушення
вимог ст. 50, ч. 6 ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження» не зверталася
до суду із поданням про визначення
реальної (в натурі) частки майна
боржника; позивачу як співвласнику
майна не було запропоновано придбати
частку майна боржника; оцінку майна
проведено без огляду квартири, у
зв'язку з чим не враховано здійсненої
позивачем добудови, в результаті чого
збільшилася його частка у спільній
власності.

У зв'язку з наведеним суд дійшов
висновку про те, що зазначеними
неправомірними діями виконавчої
служби під час здійснення виконавчого
провадження, які виразилися у
незастосуванні норм матеріального
права, а саме: ст. ст. 366, 371 ЦК України, ст.
50, ч. 6 ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження», порушено право
власності позивача на квартиру, в
результаті чого позивач змушений
користуватися житлом разом з чужою для
нього людиною - ОСОБА_4

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Із врахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України
«Про виконавче провадження» заходом
примусового виконання судових рішень є
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають у інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження» звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови та порядок
виконання, зокрема, рішень судів, що
підлягають примусовому виконанню в
разі невиконання їх у добровільному
порядку. Сторонами у виконавчому
провадженні є стягувачі і боржники.
Вони мають право знайомитися з
матеріалами виконавчого провадження,
заявляти клопотання, брати участь у
проведенні виконавчих дій, давати усні
і письмові пояснення в процесі
виконавчих дій, висловлювати свої
доводи, міркування з усіх питань, що
виникають в ході виконавчого
провадження, у тому числі при
проведенні експертизи, заявляти
відводи та оскаржувати дії
(бездіяльність) державного виконавця з
питань виконавчого провадження та
користуються іншими правами, наданими
вказаним Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК
України, відповідно до якої кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Дійшовши висновку про те, що
неправомірними діями виконавчої
служби під час здійснення виконавчого
провадження порушено право власності
позивача на квартиру, в результаті чого
він змушений користуватися житлом
разом з чужою для нього людиною -
ОСОБА_4, суд не звернув уваги на ту
обставину, що позивач не є стороною
виконавчого провадження, є
співвласником спільного майна, а
сторони виконавчого провадження не
оскаржували зазначених постанови і
свідоцтва; оспорювані постанова,
затверджена 04 липня 2013 року
начальником МВ ДВС Мукачівського МУЮ
про передачу ОСОБА_4 1/4 частки квартири
АДРЕСА_1 у рахунок погашення боргу, та
свідоцтво про право власності, видане 30
вересня 2013 року приватним нотаріусом
Мукачівського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4 на 1/4
частки вказаної квартири, та
зареєстроване в реєстрі за № 2281,
спрямовані на виконання рішення суду,
що є складовою права на справедливий
суд та однією з процесуальних гарантій
доступу до суду, що передбачено статтею
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року.

Суд в достатньому обсязі не з'ясував
питання про те, яким чином порушено
права позивача оспрюваними
вищевказаними постановою та
свідоцтвом та чи є наведені позивачем
обставини підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
суд має право й зобов'язаний визначити
характер спірних правовідносин і норми
матеріального права, які підлягають
застосуванню, а також встановити
суб'єктний склад спору.

Оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси (ч.ч.
1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити,
чи були порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси цих
осіб, а якщо були, то вказати, чи є
залучений у справі відповідач
відповідальним за це. Суд не має права
вирішувати питання про права та
обов'язки осіб, не залучених до участі у
справі, оскільки це є порушенням норм
процесуального права, які тягнуть за
собою безумовне скасування рішення
суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі»).

Проте на порушення вищезазначеного суд
не сприяв всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, вирішуючи
спір, який виник між сторонами у справі,
зокрема у частині позовних вимог про
скасування свідоцтва про право
власності, виданого 30 вересня 2013 року
приватним нотаріусом Мукачівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
на ім'я ОСОБА_4 на 1/4 частки вказаної
квартири, та зареєстрованого в реєстрі
за № 2281, суд на порушення
вищенаведеного не обговорив питання
про необхідність залучення до участі у
справі приватного нотаріуса
Мукачівського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, яка видала оспорюване
свідоцтво, з належним оформленням цієї
процесуальної дії.

Відповідно до положень статей 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте на порушення наведених норм
процесуального закону апеляційний суд
в достатньому обсязі не перевірив
доводів апеляційної скарги, законності
й обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору.

Ураховуючи, що судами першої й
апеляційної інстанцій порушено норми
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, тому колегія суддів
дійшла висновку, що касаційні скарги
підлягають задоволенню частково, а
ухвалене у справі рішення суду першої
інстанції та постановлена ухвала суду
апеляційної інстанції - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги міського відділу
державної виконавчої служби
Мукачівського міськрайонного
управління юстиції та ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 25
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 22
травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик