Справа №591/2626/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Клименко А. Я.Номер
провадження 22-ц/788/1624/14 Суддя-доповідач -
Собина Категорія - 44
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика
С. Г.

за участю секретаря судового
засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 4 серпня 2014 року

у справі за позовом Сумського
державного університету до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-ї особи: Сумський
міський відділ Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Сумській області про виселення із
гуртожитку, -

ВСТАНОВИЛА:

27 березня 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом і свої вимоги мотивував
тим, що СумДУ має на своєму балансі
гуртожиток № 5, що розташований по
АДРЕСА_2. Для гуртожитків
встановлюється спеціальний порядок
використання і вони призначені лише
для проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період їх роботи або
навчання. Єдиною підставою для
вселення на надану жилу прощу в
гуртожитку є спеціальний ордер, який
видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного із профспілковим комітетом
рішення про надання житлової площі в
гуртожитку. Всупереч цих вимог, 11.09.1997
року на підставі особистої заяви,
колишнім проректором з
навчально-виховної роботи СумДУ було
надано для проживання сім'ї працівника
МВС України ОСОБА_2, що складається з
трьох осіб, двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. Таке надання житла не
відповідає вимогам житлового
законодавства, оскільки не передбачено
надання житла у відомчих гуртожитках
особам, які не перебувають у трудових
відносинах з підприємством, яке надає
житлову площу. Позивач вважав, що між
СумДУ та відповідачами склалися
правовідносини з найму житла, укладено
договір майнового найму без визначення
строку, а тому кожна із сторін договору
має право відмовитися від договору в
будь-який час, письмово попередивши про
це другу сторону. Тому, 25.07.2012 року
відповідачу було направлено листа з
вимогою звільнити житлову площу, але
відповіді на даний лист не надійшло і
вимогу про виселення не виконано. В
зв'язку з цим просить виселити
відповідачів з квартири АДРЕСА_2 без
надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 4 серпня 2014 року було
задоволено позовні вимоги та виселено
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення.

Відповідач ОСОБА_2 не погодився з
рішенням місцевого суду і звернувся з
апеляційною скаргою, яку обґрунтовував
тим, що він та члени його родини на
законних підставах, відповідно до
ордеру, були вселені спочатку до
однокімнатної квартири АДРЕСА_3, а
потім в 1997 році були переселені до
квартири № 11 в зазначеному будинку.
Вважає, що позивач не є власником або
балансоутримувачем даного будинку, а
тому не мав права звертатись з позовом
до суду. Він та члени його родини
вселялись до спірної квартири як
постійні мешканці, на підставі ордеру і
дане житло не є гуртожитком, в тому
просив постановити рішення, яким
скасувати рішення місцевого суду та
направити справу для розгляду в той же
суд в іншому складі суддів.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта, відповідачки ОСОБА_3,
заперечення представника позивача,
свідків, думку прокурора, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи гуртожиток
розташований за адресою АДРЕСА_1 є
складовою частиною комплексу
медичного факультету по АДРЕСА_1. З
оглянутої в судовому засіданні
проектно-технічної документації
вбачається, що дана будівля
проектувалась як гуртожиток і вводився
у експлуатацію як гуртожиток. В той же
час, із зазначеної документації
вбачається, що будівля гуртожитку є
5-поверховою і в її лівій частині
розташовані житлові приміщення у виді 1
та 2- кімнатних квартир, усього 20
квартир (по 4 квартирі на кожному
поверсі).

Власником даного гуртожитку є держава
в особі Міністерства освіта і науки
України, зазначений гуртожиток має
статус студентського та перебуває на
балансі Сумського державного
університету на праві оперативного
управління (а.с.299-303).

В той же час, інформація стосовно
реєстрації нерухомого майна,
розташованого за адресою АДРЕСА_1
«гуртожиток №5» в архівах управління
майна комунальної власності Сумської
міської ради відсутня (а.с.164).

Також судом встановлено, що позивач
ОСОБА_2 з 1986 року по 2012 рік перебував на
службі в органах внутрішніх справ та
був звільнений на пенсію з Сумського МВ
УМВС України в Сумській області. Також
позивач має статус ліквідатора аварії
на Чорнобильській АЕС (категорія 2)
(а.с.30-31, 129) .

В 1992 році позивач ОСОБА_2 та члени його
родини були вселені до однокімнатної
квартири АДРЕСА_4 і 19.01.1993 року були в
ній зареєстровані. 11.09.1997 року позивач
звернувся до ректора Сумського
державного університету ОСОБА_5 із
заявою про надання йому двокімнатної
квартири в зазначеному гуртожитку і
його прохання було задоволене і він
разом із членами своєї родини був
переселений до двокімнатної квартири
№ 11 в даному будинку і зареєстрований в
даному житловому приміщенні (а.с.4).

Як вбачається з технічного паспорту та
квартиру АДРЕСА_1 та довідки СумДУ дана
спірна квартира є двокімнатною,
житловою площею 24,7 кв.м., загальною
площею 43,2 кв.м., а також має кухню,
коридор, ванну кімнату, туалет і
розташована на 3 поверсі 5-поверхового
будинку (а.с.125, 160-161).

Позивачем у справі не надано
переконливих доказів відсутності
законних підстав на вселення
відповідачів у спірну квартиру та
відсутність відповідного ордера на
вселення. Так, відповідачі наполягали
на тому, що вселені до однокімнатної а
потім і до двокімнатної квартири вони
були на підставі ордерів, але
представник позивача в судовому
засіданні наполягав на тому, що рішення
про поселення відповідача та членів
його родини приймалось особисто
ректором ОСОБА_6 і ордер на поселення не
видавався і такий порядок поселення у
гуртожитки існував до встановлення
порядку поселення та затвердження форм
ордерів на поселення у гуртожитки
СумДУ у 2009 році. В той же час, зазначені
доводи спростовуються письмовими
доказами наданими самим представником
позивача, а саме: копією ордеру на
надання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 та
договору найму житлового приміщення в
гуртожитку на ім'я зазначеної особи від
15.09.1992 року, а також архівними довідками
СумДУ з яких вбачається, що книги
видачі ордерів на поселення до
гуртожитків СумДУ за 1992-1997 року в
архіві не збереглися у зв'язку із
закінченням терміну зберігання (а.с.196,
264). Такі письмові докази спростовують
доводи представника позивача і
свідчать про те, що ордери на поселення
до гуртожитків у 1992-1997 роках видавались
і вони обліковувались у книгах видачі
ордерів, які за спливом строку
зберігання знищені.

Крім того, згідно із підп. 1 п. 4
Положення про паспортну службу органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою КМУ від 10 жовтня 1994 року №700
(в редакції, що діяла нас час виникнення
спірних правовідносин), паспортна
служба відповідно до покладених на неї
завдань організовує в межах
компетенції роботу, пов'язану з
оформленням і видачею паспортних та
інших документів, реєстрацією та
обліком громадян за обраним ними
місцем проживання, здійснює контроль
за виконанням громадянами і посадовими
особами правил паспортної системи.

Аналіз викладеної норми дає підстави
вважати, що законодавцем встановлено
правомірність проживання і
користування гуртожитком особами, які
були прописані в гуртожитку паспортною
службою органів внутрішніх справ.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що позивачем не надано
суду переконливих доказів на
спростування правомірності проживання
відповідачів у справі в спірному
житловому приміщенні.

Також колегією суддів було
встановлено, що житловий будинок
розташований за адресою АДРЕСА_1 є
гуртожитком і тому правовідносини, що
виникли між сторонами регулюються
Главою 4 Житлового кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України,
для проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.
Для тимчасового проживання осіб, які
відбували покарання у виді обмеження
волі або позбавлення волі на певний
строк і потребують поліпшення житлових
умов або жила площа яких тимчасово
заселена чи яким повернути колишнє
жиле приміщення немає можливості, а
також осіб, які потребують медичної
допомоги у зв'язку із захворюванням на
туберкульоз, використовуються
спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки
надаються спеціально споруджені або
переобладнані для цієї мети жилі
будинки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 128 ЖК України,
порядок надання жилої площі в
гуртожитках визначається
законодавством Союзу РСР, цим Кодексом
та іншими актами законодавства
Української РСР. Жила площа в
гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації чи органу
кооперативної або іншої громадської
організації та відповідного
профспілкового комітету і комітету
комсомолу.

При цьому відповідно до ст. 129 ЖК
України, на підставі рішення про
надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

З огляду на викладені обставини та з
врахуванням заявлених вимог, для
правильного вирішення спору
підлягають з'ясуванню обставини щодо
незаконності вселення до гуртожитку та
прописки в ньому та відповідно
правової підстави для виселення
відповідачів із займаного приміщення,
як осіб що самоправно вселилися до
гуртожитку (ст. 116 ЖК України) чи з
підстав передбачених ст. 132 ЖК України.

В той же час, позивач в позовній заяві
не наполягав на виселенні відповідачів
з підстав самоправного вселення до
гуртожитку, а наполягав на тому, що між
сторонами склались правовідносини з
найму житла урегульовані ст.165 ЦК
України (1963 р.), а тому відповідно до ч.2
ст.763 ЦК України (2003р.) позивач, як
наймодавець має право відмовитись від
договору та вимагати виселення
наймачів.

В той же час, судом встановлено, що
договір найму з відповідачами ніколи
не укладався і їм ніколи не
пропонували укласти зазначений
договір, в якому було б визначено
предмет договору, плата за
користування майном, строк договору
тощо. З вимогами про розірвання
договору найму позивач також не
звертався.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справи.

Оскільки в судовому засіданні
встановлено, що між сторонами не
виникли правовідносини, які
урегульовані Главою 58 ЦК України (Найм
(оренда), а позивач наполягав на
застосуванні правової підстави для
виселення відповідачів із займаного
приміщення саме як наймачів за
договором найму (оренди), тому позов з
підстав заявлених в позовній заяві
задоволенню не підлягає.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне вийти за межі доводів
апеляційної скарги поданої ОСОБА_2 і
враховуючи, що право інших
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (які є
членами його сім'ї) є похідним від права
апелянта, тому вважає за необхідне
відповідно до ст..303 ЦПК України
скасувати рішення місцевого суду щодо
виселення усіх відповідачів у справі,
незважаючи на відсутність апеляційної
скарги даних осіб.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції, відповідно до положень ст. 309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.1, 2, 3,
4, ч.2, ч.3, 313 , 314, ч.2 ст.316 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 4 серпня 2014 року скасувати та
постановити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову
Сумського державного університету.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -