У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про визнання
пунктів кредитного договору та
підвищення процентної ставки
недійсними за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Ленінського районного суду
м. Запоріжжя від 19 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 13 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що 26 квітня 2005 року
він уклав із закритим акціонерним
товариством комерційним банком
«Приватбанк», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк» (далі -
ПАТ КБ «Приватбанк»), кредитний
договір, за умовами якого отримав
кредит у розмірі 25 тис. доларів
США на строк до 25 квітня 2015 року зі
сплатою 12 % річних за користування
кредитом. Однак з 1 листопада 2008 року
банк в односторонньому порядку
підвищив процентну ставку до 14,04 %
річних.

Позивач вважав такі дії ПАТ КБ
«Приватбанк» неправомірними та просив
суд зобов'язати відповідача припинити
дії щодо одностороннього підвищення
процентної ставки за кредитним
договором від 26 квітня 2005 року та
провести перерахунок нарахування
процентів та списання погашення коштів
з 1 листопада 2008 року за процентною
ставкою 12 % річних та визнати
недійсними пп. 1.1, 4.1 вказаного
кредитного договору.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 13 травня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено частково. Зобов'язано
ПАТ КБ «ПриватБанк»
припинити незаконні дії щодо
одностороннього підвищення процентної
ставки за кредитним договором від 26
квітня 2005 року, укладеним з ОСОБА_3, до
14,04 % річних, з 1 листопада 2008 року та
провести перерахунок, нарахування
процентів та списання погашення коштів
за процентною ставкою 12 % річних за
вказаним кредитним договором з 1
листопада 2008 року. У решті
позову відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить оскаржувані
судові рішення в частині задоволення
позовних вимог скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та передати
справу в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції. У решті -
судові рішення залишити без змін.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК
України не переглядаються.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що збільшення банком в
односторонньому порядку процентної
ставки за кредитним договором
неправомірне, оскільки боржник не був
належним чином повідомлений про зміну
умов кредитного договору та на
підвищення процентної ставки згоди не
надавав. Крім того, при підписанні
кредитного договору сторони в п.
1.1. дійшли згоди про сплату комісії за
розрахунково-касове обслуговування в
розмірі 0,14 % щомісячно, а в п. 4.1 про
нарахування пені за порушення
зобов'язання, при цьому розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Проте погодитись із таким висновком
суду в частині задоволення позовних
вимог не можна, оскільки суд дійшов
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення в частині задоволення позовних
вимог не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 26
квітня 2005 року між закритим
акціонерним товариством комерційним
банком «Приватбанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого отримав кредит у розмірі
25 тис. доларів США на строк до 25
квітня 2015 року зі сплатою 12 % річних за
користування кредитом та комісії за
розрахунково-касове обслуговування в
розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту
щомісячно в період з 26 до 1 числа
кожного місяця. 1 листопада 2008 року
ОСОБА_3 було підвищено процентну ставку
за користування кредитом до 14,04 %
річних.

Пунктом 2.3.1 кредитного договору
передбачено, що банк має право
збільшувати розмір процентної ставки
за користування кредитом при зміні
кон'юнктури ринку грошових ресурсів в
Україні.

При цьому банк направляє позичальнику
письмове повідомлення про зміну ставки
за 20 днів до набрання чинності зміненої
процентної ставки.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Так, Закон України «Про внесення змін
до деяких законодавчих актів України
щодо заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» від 12 грудня 2008 року, яким ЦК
України доповнено ст. 1056-1, в якій
передбачено, що фіксована процентна
ставка є незмінною протягом усього
строку кредитного договору,
установлений договором розмір
фіксованої процентної ставки не може
бути збільшено банком в
односторонньому порядку, умова
договору щодо права банку змінювати
розмір процентів в односторонньому
порядку є нікчемною, набрав чинності
лише 9 січня 2009 року.

Отже, банк діяв відповідно до умов
укладеного з позивачкою договору та в
рамках чинного законодавства України,
оскільки банк реалізував своє право,
передбачене умовами кредитної угоди
щодо збільшення процентної ставки,
шляхом надсилання відповідного
повідомлення, до набрання чинності
цього Закону.

Крім того, суду слід було також
враховувати поведінку позивача після
прийняття рішення банком щодо зміни
процентної ставки у контексті положень
цивільного законодавства про
укладення та зміну договору, зокрема,
якщо боржник сплачує проценти за новою
ставкою, то пропозицію треба вважати
прийнятою і правочин вчиненим,
враховуючи частини 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК
України, оскільки такі фактичні дії
вказують на прийняття пропозиції.

З матеріалів справи вбачається, що у
передбаченому п. 2.3.1 кредитного
договору порядку банк направив ОСОБА_3
лист від 3 жовтня 2008 року та копію
розпорядження заступника Голови
правління банку від 23 вересня 2008 року
про підвищення процентних ставок за
кредитними договорами, що були
надіслані за місцем проживання ОСОБА_3:
АДРЕСА_1.

Разом з тим ОСОБА_3 після отримання
такого листа про свою незгоду щодо
зміни процентної ставки за
користування кредитом банк не
повідомив, однак наступного місяця,
після направлення йому повідомлення
про підвищення процентної ставки,
здійснив черговий платіж з урахуванням
збільшеної процентної ставки.

У зв'язку із цим суд повинен був дати
оцінку тому, чи ОСОБА_3 не вчинив дію,
яка засвідчує його бажання укласти
договір, і ця дія є прийняттям
пропозиції, хоча він й не підписував
додаткові угоди (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

Проте суд першої інстанції у порушення
вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на
зазначені вище положення закону та
обставини справи уваги не звернув; не
встановив фактичних обставин, що мають
значення для правильного вирішення
справи, дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з кредитного
договору; не з'ясував чи сплачував
позивач кредит з урахуванням нової
процентної ставки, чи достроково
погашав його та чи передбачено це
умовами кредитного договору, тому
дійшов передчасного висновку про
задоволення позовних вимог щодо
підвищення процентної ставки за
кредитним договором.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
303, 315 ЦПК України на викладене також
уваги не звернув і залишив вказане
рішення суду першої інстанції без змін.

Також апеляційний суд безпідставно
послався на постанову Верховного Суду
України від 12 вересня 2012 року № 6-57цс12,
оскільки в справі, яка переглядалася
Верховним Судом України за умовами
кредитного договору у разі зміни
процентної ставки споживач згідно умов
договору повинен був повідомлятися
рекомендованим листом із зворотнім
повідомлення (п. 5.2), а у даній справі -
простим повідомленням, що передбачено
умовами договору (п. 2.3.1), з яким
погодився позивач.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення в частині задоволення
позовних вимог про визнання підвищення
процентної ставки неправомірним не
можуть вважатись законними й
обґрунтованими, тому відповідно до ст.
338 ЦПК України вони підлягають
скасуванню з передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336 - 338, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 13 травня 2014 року в частині
позовних вимог про визнання підвищення
процентної ставки неправомірним
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська