АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2233/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Руденко В. В. Доповідач - Прозорова
М.Л. Категорія 47
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного

суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Каратаєвої Л.О.,
Козлова С.П.,

при секретарі: Панченко Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 січня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу, -

В С Т А Н
О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 січня 2014 року та постановити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги ОСОБА_3 про розірвання
шлюбу (а.с.27-30).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 січня 2014 року відмовлено у
задоволенні вказаних позовних вимог
(а.с.24-25).

Як на підстави апеляційної скарги,
ОСОБА_2 посилається на те, що судом
порушені норми матеріального та
процесуального права, а також неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи (а.с.27-30).

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
23 листопада 1996 року сторони по справі
уклали шлюб, що зареєстрований
відділом реєстрації актів
громадянського стану виконкому
Амур-Нижньодніпровської районної ради
м. Дніпропетровська, про що зроблено
актовий запис № 824. Від шлюбу сторони
мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також встановлено, що подружжя з грудня
2013 року разом не проживає, проте, під
час наданого судом строку для
примирення сторони постійно проживали
разом, вели спільне господарство та
бюджет, мали спільний відпочинок, таким
чином, на думку суду, позивачем не
надані суду докази вагомих підстав для
розірвання шлюбу, оскільки шлюб між
сторонами триває понад 17 років,
розбіжності між подружжям є
тимчасовими та не можуть бути визнані
поважними для припинення сімейних
відносин.

Ухвалою суду від 07.06.2013 року сторонам по
справі надавався строк для примирення.

За таких обставин, в силу діючого
законодавства, а саме ст.ст. 104,110,112 СК
України, суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого висновку про те, що
позивачем не надано суду достатніх та
переконливих доказів щодо
неможливості подальшого спільного
проживання з відповідачем, а також
тому, що збереження сімейних стосунків
з відповідачем буде суперечити його
інтересам чи інтересам неповнолітніх
дітей.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
щодо неможливості збереження сім'ї з
відповідачкою є безпідставними та до
уваги не можуть бути прийняті, оскільки
як пояснив сам позивач в суді
апеляційної інстанції, іншої сім'ї в
нього немає, а тому враховуючи інтереси
двох неповнолітніх дітей та судову
практику, викладену в Постанові
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позову.

Також, в суді апеляційної інстанції
відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що
вважає можливим збереження сім'ї з
відповідачем, а також наміру створити
іншу сум'ю у неї нема.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків місцевого
суду, зводяться до переоцінки доказів і
незгоди із висновками суду щодо
обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду першої інстанції в оскарженій
частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтованими, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 січня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Судді: