Гагарінський районний суд
Єд. ун. № 763/4211/13-ц
Пр. № 2/763/3166/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

12 грудня 2013 року Гагарінський районний
суд м. Севастополя в складі:

головуючого-судді Лугвіщик А.М.

при секретарі Гуменюк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Севастополі справу за
позовом Севастопольського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері до ОСОБА_2,
Севастопольської міської Ради, третьої
особи - ОСОБА_3 про визнання недійсним
рішення про затвердження проекту
землеустрою з відведення меж та площі
земельної ділянки в натурі та передачу
земельної ділянки у власність,
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку,
витребування земельної ділянки з
незаконного володіння,

в с т а н о в
и в :

Севастопольський міжрайонний прокурор
з нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2,
Севастопольської міської Ради про
визнання недійсним рішення
Севастопольської міської Ради № 6721 від
14 квітня 2009 року, яким затверджено
проект землеустрою з відведення та
встановлення меж та площі земельної
ділянки в натурі (на місцевості) площею
0, 1000 га АДРЕСА_1 та передано зазначену
земельну ділянку у власність ОСОБА_3
для індивідуального дачного
будівництва; визнання недійсним
виданного ОСОБА_3 державного акту серії
ЯЖ № 817116 на право власності на земельну
ділянку площею 0,100 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, виданного Головним
управлінням Держкомзему у м.
Севастополі та зареєстрованого в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 58;
витребування на користь
Севастопольської міської ради з
незаконного володіння ОСОБА_2 земельну
ділянку площею 0, 100 га, що розташована у
АДРЕСА_1, кадастровий номер :04:001:0095
шляхом підписання акту
прийому-передачі земельної ділянки з
представником Севастопольської
міської ради, мотивуючи тим, що
вищезазначена земельна ділянка
знаходиться в межах 50-ти метрової
прибережної смуги уздовж Чорного моря.
Рішення Севастопольської міської Ради
№ 6721 від 14.04.2009 року прийнято всупереч
вимогам ст. 88 Водного кодексу України
та ч. 3 ст. 60 ЗК України, оскільки
Генеральним планом м. Севастополя,
затвердженим рішенням
Севастопольської міської ради № 4114 від
13.12.2005 року, встановлено розмір
прибережної смуги уздовж Чорного моря
із спеціальним режимом, який в умовах
реконструкції на збудованих
територіях становить 50 метрів від
урізу води. Прибережна захисна смуга
відноситься до земель водного фонду, а
землі вказаної категорії можуть
передаватись тільки на умовах оренди. У
ході виготовлення ПП «Севгеоліт»
пояснювальної записки до проекту
відведення земельної ділянки внесено
неправдиві відомості про те, що
земельна ділянка АДРЕСА_1 не входить в
межі прибережної захисної смуги. Окрім
того, актом перевірки зафіксовано, що в
жодному з висновків, отриманих по
проекту землеустрою, не вказаний той
факт, що спірна земельна ділянка
знаходиться у водоохоронній зоні.
Відповідно до договору купівлі-продажу
від 18.09.2009 року зазначена земельна
ділянка булла продана ОСОБА_3 ОСОБА_2
Згідно до ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.
Власником землі у м. Севастополі є
територіальна громада, яку за змістом
ст. 9 та п. 12 Перехідних положень ЗК
України представляє в спірних
правовідносинах орган уповноважений
державою на здійснення відповідних
функцій - Севастопольська міська рада.

Представник прокуратури Жуков А. позов
підтримав і просив задовольнити.

Представник відповідача
Севастопольської міської Ради надав
заперечення, згідно яких зазначив, що
оскаржуване рішення Севастопольської
міської Ради прийнято з повним
урахуванням вимог законодавства
України. Підстав для відмови в наданні
у власність земельної ділянки не було.
Так, в матеріалах, на підставі яких було
прийнято оскаржуване рішення, а також у
висновку державної експертизи
землевпорядної документації Головного
управління земельних ресурсів не
зазначено, що вказана земельна ділянка
знаходиться в прибережній захисній
смузі.

Відповідач та третя особа у судове
засіданні не з»явились і заперечень не
наддали.

Відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України
суд вважає за можливе розглянути
справу у відсутність нез»явившихся
осіб і на підставі документів, що є в
матеріалах справи.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що у задоволенні позову необхідно
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Севастопольської міської Ради № 6721 від
14.04.2009 року "Про передачу у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1000 га
АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва" затверджено проект
землеустрою з відводу земельної
ділянки з встановленням меж в натурі
(на місцевості) площею 0,1000 га АДРЕСА_1
для індивідуального дачного
будівництва, передано у власність
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га
АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва з віднесенням до категорії
земель рекреаційного призначення.

На підставі зазначеного рішення
відповідачу ОСОБА_3 був виданий
державний акт серії ЯЖ № 817116 про право
власності на земельну ділянку площею
0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1.

Відповідно до акту перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства, складеного Державною
інспекцією сільського господарства у
м. Севастополі, вбачається, що земельна
ділянка, розташована АДРЕСА_1,
знаходиться у межах 50-ти метрової
прибережної захисної смуги уздовж
Чорного моря.

Згідно з ст. 58 ЗК України (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) до земель водного фонду
належать землі, зайняті: морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами, не зайнятими лісами;
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм, крім
земель, зайнятих лісами;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів..

Згідно до п. б ч. 1 ст. 81, ч. 1, 4 ст. 59, ст. 60
ЗК України громадяни України набувають
право власності на земельні ділянки на
підставі безоплатної передачі із
земель державної та комунальної
власності.

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів для культурно-оздоровчих,
рекреаційних цілей тощо.

Вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги. Розмір та межі
прибережної захисної смуги уздовж
морів та навколо морських заток і
лиманів встановлюються за проектами
землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням містобудівної
документації.

Аналогічні положення визначалися у ст.
88 ВК України - з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Із аналізу статей 60, 61 ЗК України, ст. 88,
89 ВК України вбачається, що прибережні
захисні смуги встановлюються з метою
охорони поверхневих водних об»єктів
від забруднення й засмічення та
збереження їх водності. У зв»язку з цим
на таких смугах встановлюється режим
обмеженої господарської діяльності із
забороною: а) розорювання земель ( крім
підготовки грунту для залуження і
залісення), а також садівництва та
городництва; б) зберігання та
застосування пестицидів і добрив; в)
влаштування літніх таборів для худоби;
г) будівництва будь-яких споруд ( крім
гідротехнічних, гідрометричних та
лінійних), у тому числі баз відпочинку,
дач, гаражів та стоянок автомобілів; Г)
влаштування звалищ сміття, гноєсховищ,
накопичувачів рідких і твердих
відходів виробництва, кладовищ,
скотомогильників, полів фільтрації
тощо; д) миття та обслуговування
транспортних засобів і техніки. Отже,
призначення цих норм є забезпечення
охорони вод, а не врегулювання
містобудівної діяльності.

Як було зазначено вище, фактично на
місцевості 0,0034 га спірної земельної
ділянки знаходиться у межах 50-ти
метрової прибережної смуги уздовжи
Чорного моря. Згідно наданих до суду
матеріалів не вбачається, що саме
розташовано на цій частині спірної
земельної ділянки і яким чином це
впливає на порушення норм охорони
поверхневих водних об»єктів від
забруднення й засмічення та збереження
їх водності.

Крім цього, у ході судового слідства не
встановлена прибережна захисна смуга в
межах спірної земельної ділянки, а тому
і не виявлено факту порушень обмежень і
заборон щодо її використання.

Глава 29 Водного Кодексу України
регулює порядок встановлення та зміни
меж адміністративно-територіальних
одиниць. Так, відповідно до ст. 173-176
Земельного кодексу України цієї глави
до теперішнього часу межі міста
Севастополя, які визначають територію
населеного пункту від інших населених
пунктів і територій приморської зони
на території Севастопольської міської
Ради, не встановлено, що робить
неможливим застосування Генерального
плану міста Севастополя для визначення
межі прибережної захисної смуги
Чорного моря вздовж узбережжя міста
Севастополя.

Ці фактичні правові обставини
відсутності межі населеного пункту
міста Севастополь виключають
можливість застосування припису ч. 3 ст.
60 Земельного кодексу України щодо
врахування містобудівної документації
для встановлення межі прибережної
захисної смуги Чорного моря і в зв'язку
з чим не могли зазначатися в Акті
перевірки.

Відповідно до ч. 5 ст. 87 Водного кодексу
України зовнішні межі водоохоронних
зон визначаються за спеціально
розробленими проектами, а в Акті
перевірки державний інспектор не
зазначив, яким саме проектом визначена
межа водоохоронної зони в районі
АДРЕСА_1. В рішенні Севастопольської
міської Ради від 14.04.2009 року № 6721
зазначено, що на час його прийняття
відсутні встановлені межі прибережної
захисної смуги вздовж Чорного моря.

Отже, до цього часу на території міста
Севастополя межа прибережної захисної
смуги Чорного моря відповідно до
приписів законодавства не встановлена,
в зв'язку з чим будь-які обмеження, щодо
використання земель в межах
прибережних захисних смуг вздовж
Чорного моря застосовуватися не
можуть.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України (частина шоста статті 87 ВК
України).

За змістом пунктів 4, 5 Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486 (у редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
проекти водоохоронних зон
розробляються на замовлення органів
водного господарства та інших
спеціально уповноважених органів,
узгоджуються з органами
Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами Рад.

Разом з тим, на фізичну особу, якій
передається у власність земельна
ділянка поруч із водним об'єктом, не
може бути покладено обов'язок
ініціювати розробку проекту
землеустрою водоохоронної зони та
прибережної захисної смуги для
визначення меж ділянки спеціального
обмеження та зміни цільового
призначення земельної ділянки (до 2013
року дозвіл на зміну цільового
призначення надавали органи місцевого
самоврядування (селищні, сільські,
міські ради народних депутатів), шляхом
прийняття рішень на сесійних
засіданнях). Така фізична особа не може
нести відповідальність за дії або
бездіяльність органів державної влади
з цього питання.

Організація роботи по винесенню в
натурі та влаштуванню прибережних
захисних смуг вздовж річок віднесена
законом до виключної компетенції
районних рад (пункт 4 частини 1 ст. 9
Водного кодексу України). Відповідно до
частини 7 ст. 87 Водного кодексу України
саме виконавчі комітети місцевих рад
зобов'язані доводити до відома
населення, всіх заінтересованих
організацій рішення щодо меж
водоохоронних зон і прибережних
захисних смуг, а також водоохоронного
режиму, який діє на цих територіях.

Таким чином, законодавством визначено
порядок розроблення, погодження та
затвердження проекту визначення
розмірів і меж водоохоронних зон, у
межах яких виділяються землі
прибережних захисних смуг.

Враховуючи принцип допустимості
засобів доказування, допустимим
засобом доказування наявності
водоохоронної зони та/або прибережної
захисної смуги, в якості складової
водоохоронної зони, має бути проект
встановлення водоохоронної зони
(прибережної захисної смуги), або
кадастровий план земельної ділянки, на
якій відображено таку зону (смугу), або
містобудівна документація, яка
передбачає зазначене вище.

Віднесення земель до відповідної
категорії, здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень (ч. 1 ст.20
ЗК України).

Частиною 2 ст. 20 цього Кодексу
передбачено, що зміна цільового
призначення земель провадиться
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Твердження позивача про необхідність
віднесення спірної земельної ділянки
до водоохоронної зони лише з
урахуванням відстані розташування їх
від урізу води не можна визнати
правильними, оскільки вони не
відповідають вимогам ст.88 ВК України
про те, що прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою, а також Постанові
Кабінету Міністрів України від 8 травня
1996 року № 486 про затвердження порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них.

Така правова позиція викладена і в
постанові Верховного Суду України від
22.05.2013 року - справа № 6-25цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Отже, твердження прокурора на
порушення Севастопольською міською
Радою положень ст. 1 Закону України «Про
планування і забудову територій»,
Генерального плану м. Севастополя,
затвердженого рішенням
Севастопольської міської Ради № 4114 від
13.12.2005 року є необгрунтованим. І згідно
висновків контролюючих органів, на
підставі яких було прийнято
оскаржуване рішення, встановлено
відповідність проекту землеустрою
містобудівній документації та
Генеральному плану міста Севастополя.
Крім того, з графічних матеріалів
Генерального плану м. Севастополя (які
знаходяться в вільному доступі на
електронних ресурсах)не вбачається
встановлених меж прибережної захисної
смуги.

Віднесення спірної земельної ділянки
до земель прибережної захисної смуги
та категорії земель водного фонду, без
відповідних доказів, що підтверджували
б існування таких обставин, є
порушенням ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Безпідставні вимоги позивача в частині
і витребування спірної земельної
ділянки з володіння відповідача ОСОБА_2
відповідно до вимог ст.. 387 ЦК України,
який являється власником цієї
земельної ділянки за договором
купівлі-продажу від 18.09.2009 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ним.

Так, відповідно до вимог ст.. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної
дієздатності.Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст.. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Позивачем не заявлялись вимоги щодо
визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки недійсним.

З врахуванням вищевикладеного, норма
ст.. 387 ЦК України не підлягає
застосуванню, твердження позивача про
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України,
необгрунтовані і безпідставні.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позову, оскільки оскаржуване рішення
Севастопольської міської Ради № 6721 від
14.04.2009 року прийнято в межах
повноважень Ради та не суперечать
вимогам ст. 58, 59, 60 ЗК України, на час
розгляду справи відсутній проект
землеустрою щодо встановлення меж
захисної смуги уздовж Чорного моря в м.
Севастополі, в тому числі і на спірній
земельній ділянці, при цьому,
відсутність затвердженого проекту
землеустрою не дозволяє визначити чи
розташована спірна земельна ділянка в
межах захисної смуги, або за її межами;
та не виявлено порушень норм охорони
поверхневих водних об»єктів від
забруднення й засмічення та збереження
їх водності.

У зв»язку з відмовою у задоволенні
позовних вимог відповідно до вимог ч.6
ст. 154 ЦПК України суд вважає за можливе
скасувати арешт на земельну ділянку
площею 0,1000 га, кадастровий номер №
:04:001:0095, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2,
накладений згідно ухвали судді
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 10.06.2013 року.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
суд вважає за можливе віднести судові
витрати за рахунок держави.

На підставі наведенного та керуючись
ст. 57-61, 88, 154, 179, 213-218, 294-296 ЦПК України, ст.
58, 59, 60, 80, 81, 84, 123, 128, 173-176 ЗК України, ст. 87
ВК України, суд

Р І Ш И В :

У задоволенні позову
Севастопольського міжрайонного
прокурора з нагляду за додержанням
законів у природоохоронній сфері до
ОСОБА_2, Севастопольської міської Ради,
третьої особи - ОСОБА_3 про визнання
недійсним рішення про затвердження
проекту землеустрою з відведення меж
та площі земельної ділянки в натурі та
передачу земельної ділянки у
власність, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, витребування
земельної ділянки з незаконного
володіння в і д м о в и т и.

Скасувати арешт на земельну ділянку
площею 0,1000 га, кадастровий номер №
:04:001:0095, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2,
накладений згідно ухвали судді
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 10.06.2013 року.

Рішення може бути оскаржено в
Севастопольський апеляційний суд
через Гагарінський районний суд м.
Севастополя протягом 10-ти днів з дня
його проголошення. У разі винесення
рішення у відсутність особи, яка його
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом 10-ти днів з дня отримання
копії рішення.

Рішення складено власноручно в єдиному
екземплярі.

Головуючий-суддя: