Справа № 1326/5109/12 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/837/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3Ю,

ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ЗАТ «Видавничий дім «Високий Замок», ОСОБА_6, просить ухвалити рішення, яким зобов'язати Закрите акціонерне товариство «Видавничий дім «Високий Замок» спростувати в газеті «Високий Замок» недостовірну інформацію, поширену зі слів ОСОБА_2 у номері газети «Високий Замок» від 14.10.2003 р., на платній основі, встановленій виданням для рекламної інформації, у найближчому після набрання рішенням законної сили номері газети за власні кошти ОСОБА_2; зобов'язати ОСОБА_2 спростувати неправдиву інформацію з посиланням на статтю «Львівська політика тхне в"яленою рибою», оприлюднену в газеті «Високий Замок» від 14.10.2003 р., автор якої ОСОБА_7; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 150 000,00 (сто п'ятдесят тисяч) грн. компенсацію за завдану моральну шкоду; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати.

Оскаржуваним рішенням уточнений позов задоволено, зобов'язано Закрите акціонерне товариство "Видавничий дім "Високий Замок" спростувати в газеті "Високий Замок" недостовірну інформацію, поширену зі слів ОСОБА_2 у номері газети "Високий Замок" від 14.10.2003 р., на платній основі, встановленій виданням для рекламної інформації, у найближчому після набрання рішенням законної сили номері газети "Високий Замок", за кошти ОСОБА_2 (відповідача); зобов'язано ОСОБА_2 спростувати неправдиву інформацію з посиланням на статтю "Львівська політика тхне в"яленою рибою?", оприлюднену в газеті "Високий Замок" від 14.10.2003 р., автор якої ОСОБА_7, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 150 000,00 грн.(сто п'ятдесят тисяч гривень) компенсації за завдану моральну шкоду. Вирішено питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд першої інстанції дав невірну оцінку його висловлюванням на пресконференції, бо такі не містили жодних звинувачень ОСОБА_4 у вчиненні ним злочинних діянь, а йшлося лише про моральну відповідальність керівника. Його вислів "Найбільшою трагедією для м. Львова за часів незалежності України є обрання міським головою ОСОБА_4. Я стверджую, що загибель 77 осіб на Скнилівському летовищі великою мірою лягає на плечі ОСОБА_4, а смерть ОСОБА_9 безпосередньо лягає на ОСОБА_4 ..." є оціночним судженням, на підтвердження якого вказує, що за час обрання ОСОБА_4 міським головою у нього склались неприязні стосунки з різними середовищами міської громади, депутатським корпусом, освітянами, медиками, підприємцями та профспілками, львів"яни постійно влаштовували пікети під міською радою та вимагали відставки міського голови ОСОБА_4, і саме ці обставини стали підставою для висловлення свого оціночного судження про роботу міського голови. Таке право гарантовано ст. 34 Конституції України і відповідно до ст. 30 ЗУ "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. .

Окрім цього апелянт вказує, що тягар морально-етичної відповідальності за трагедію на Скнилівському летовищі лежить на міському голові, адже саме він дозволив проведення даного заходу, яке призвело до трагедії. Також просить звернути увагу, що саме внаслідок того, що владою міста було дозволено продати земельну ділянку, яка належала сім"ї ОСОБА_10 на протязі 50-ти років, призвело до того, що останній вчиняє акт самоспалення. В статті «Львівська політика тхне в»яленою рибою?» йдеться саме про моральну вину ОСОБА_4, а не звинувачення його у вчиненні кримінального злочину.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, аналізуючи його висловлювання на адресу ОСОБА_4, в якому містилась його оцінка діяльності міського голови м. Львова, не взяв до уваги роз»яснення Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", у якій роз»яснено, що політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади та здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному та міжнародному рівнях та які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" на публічне політичне обговорення, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнавати гострої та сильної громадської критики у ЗМІ з приводу того, як вони виконували чи виконують свої функції. У зв"язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, а в даному випадку суд не взяв до уваги посаду, яку обіймав ОСОБА_4, а відповідно і межу критики, яка була допустимою на його адресу з приводу його публічної діяльності. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2003 року відбулася прес конференція, на якій ОСОБА_2 висловився з приводу того, що на його думку «"Найбільшою трагедією для Львова за часів незалежної України є обрання міським головою ОСОБА_4. Я стверджую, що загибель 77 осіб на Скнилівському летовищі великою мірою лягає на плечі ОСОБА_4, а смерть ОСОБА_9 безпосередньо лягає на ОСОБА_4». Даний вислів ОСОБА_2 14.10.2003 року був опублікований у газеті «Високий замок» у статті «Львівська політика тхне в»яленою рибою?», автор якої ОСОБА_7. Наведених висловлювань ОСОБА_2 не заперечував ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій.

Суд першої інстанції, вважаючи вищенаведене висловлювання ОСОБА_2 таким, що звинувачує ОСОБА_4 у загибелі громадян під час «Скнилівської трагедії», а також у смерті ОСОБА_9, прийшов до висновку про те, що ОСОБА_2 дійсно поширив неправдиву та недостовірну інформацію, яка порушує право ОСОБА_4 на повагу його гідності, честі та ділової репутації, у зв»язку з чим позивачу довелося докладати додаткових зусиль для організації власного життя, оскільки вищезгадане висловлювання відповідача безспірно підірвало ділову репутацію ОСОБА_4, як публічної особи, як людини, що відома широкому колу громадськості, а відтак задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 повністю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України (ст. 6 ЦК УРСР), а інші способи визначаються спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини. В даному випадку ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)»від 16.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями та ст. 7 ЦК УРСР, ст. 277 ЦК України, якими визначено, що захист порушених прав поширенням недостовірної інформації в засобах масової інформації забезпечується шляхом її спростування у тому ж друкованому виданні. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком «Спростування» на тому ж місці шпальти, де міститься повідомлення, яке спростовується.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3,28).

Статті 297, 299 ЦК України передбачають, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації . Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, про захист своєї ділової репутації

Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із тим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров»я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов»язковість їх надана Верховною ОСОБА_11 України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі-Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України,а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

В суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 пояснив, що дійсно на прес конференції 13.10.2003 року, він, як громадянин, надав власну оцінку подіям на Скнилівському летовищі та діям ОСОБА_4, як міського голови м. Львова, підтвердив свої висловлювання, однак ствердив про те, що це його право надавати оцінку роботі позивача, як і будь якому іншому чиновнику, який несе моральну відповідальність за стан справ на тій чи іншій ділянці його роботи, його висловлювання є оціночними судженнями відносно діяльності міського голови ОСОБА_4, а не звинуваченням у безпосередньому вчинені ним злочину, та не є поширенням неправдивої інформації про позивача.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з»ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, однак зазначені обставини судом першої інстанції під час розгляду справи не були з»ясовані.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відпровіальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів ( вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, недоліків, які будучи вираженням суб»єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австралії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фонду ментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з роз»ясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності і честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб»єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Аналізуючи висловлювання ОСОБА_2 на прес - конференції 13.10.2003 р., а саме, що «Найбільшою трагедією для Львова за часів незалежної України є обрання міським головою ОСОБА_4. Я стверджую, що загибель 77 осіб на Скнилівському летовищі великою мірою лягає на плечі ОСОБА_4, а смерть ОСОБА_9 безпосередньо лягає на ОСОБА_4», колегія суддів вважає, що таке висловлювання є оціночним судженням ОСОБА_2 діяльності ОСОБА_4, як міського голови, право на висловлювання якого гарантоване ст. 34 Конституції України, оскільки керівництво міста, яке погоджувало проведення 23.07.2003 року авіа шоу у м. Львові дійсно в певній мірі несе морально політичну відповідальність за трагічні наслідки цього шоу.

У висловлюванні ОСОБА_2 «смерть ОСОБА_9 безпосередньо лягає на плечі ОСОБА_4» йдеться виключно про категорію моральної вини, таке висловлювання не є прямим обвинуваченням у вчиненні кримінального злочину, про що також свідчить відсутність термінів «вина, злочин, вбивство».

Висновок суду першої інстанції про поширення ОСОБА_2 неправдивої та недостовірної інформації спростовується і тим, що у висловлюванні ОСОБА_2 не містилося жодних фактичних даних щодо діяльності міського голови ОСОБА_4, звинувачень у вчинені злочину, а у висловлюванні були використані такі мовні засоби, як гіпербола ( «вина лягає на плечі», «вина безпосередньо лягає на плечі»).

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, і такі не є предметом судового захисту, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини.

Суд першої інстанції, аналізуючи висловлення на адресу міського голови ОСОБА_4, в якому містилася оцінка його діяльності, не взяв до уваги роз»яснення п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичною та юридичної особи» згідно з якими, політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародних рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації ти інших прав порівняно з іншими особами. У зв»язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Політичний діяч має право на захист свого приватного життя, але межа захисту його репутації повинна бути такою, щоб забезпечити вільне обговорення політичних питань. Політичні діячі неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків та мають усвідомлювати це. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Лінгенс проти Австралії» та «Українська Прес-Група проти України»).

Крім того у ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 р. на 872-му засіданні Кабінету ОСОБА_11 Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародних рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації ти інших прав порівняно з іншими особами.

У зв»язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З абзацу 6 пункту 3 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч.1 ст. 7 Цивільного кодексу Української РСР від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, вбачається, що проблеми, пов»язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Суд підкреслює, що, межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то можуть бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_4 займав посаду міського голови м. Львова, на яку був обраний волевиявленням мешканців м. Львова, і відповідно не врахував розмір критики, допустимої на його адресу з приводу його публічної діяльності.

Відомості, що стосуються критики дій позивача, як міського голови, обраного на цю посаду, не можна розцінювати як приниження ділової репутації, честі та гідності, бо це є не що інакше, як реалізація права на свободу слова, це оцінка діяльності міського голови, на яку має право відповідач, як громадянин України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що висловлювання ОСОБА_2 «Найбільшою трагедією для Львова за часів незалежної України є обрання міським головою ОСОБА_4. Я стверджую, що загибель 77 осіб на Скнилівському летовищі великою мірою лягає на плечі ОСОБА_4, а смерть ОСОБА_9 безпосередньо лягає на ОСОБА_4», яке було опубліковане у газеті «Високий замок» 14.10.2003 року у статті «Львівська політика тхне в»яленою рибою?», автор якої ОСОБА_7, є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що зазначене висловлювання є неправдивою та недостовірною інформацією, яка принижує честь та гідність ОСОБА_4К, а тому поширена недостовірна інформація підлягає спростуванню, є необґрунтованим, оскільки висловлювання не містить фактичних даних, не може бути витлумачене як таке, що містить фактичні дані, та з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів, а саме, гіперболи.

Позивач не довів суду, що поширена щодо нього інформація у статті «Львівська політика тхне в»яленою рибою?», опублікованій у газеті «Високий Замок» 14.10.2003 року, вмотивована цілеспрямованими діями на приниження його честі, гідності і ділової репутації, а не з метою сформувати думку про позивача, як міського голови міста Львова та довести до відома громадськості інформацію, що становить громадський інтерес, та що опублікуванням такої з вини відповідача йому заподіяно моральну шкоду.

На думку колегії суддів доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції про підставність позовних вимог та їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення суду або зміни рішення суду: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У зв»язку з неповним з»ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_12