Суддя Матвієвська Г. В.
Суддя Матвієвська Г. В.
п № 2/644/137/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2014 року

Орджонікідзевський районний суд
м.Харкова у складі:

головуючого - судді Матвієвської Г. В.

при секретарі - Черніковій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2012 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4
звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, в якому просив стягнути з них на
користь ОСОБА_1 борг за договором
позики від 29.05.2009 року в сумі,
еквівалентній 24155 доларам США за курсом
НБУ на день ухвалення рішення у справі,
а також штраф (пеню) за неналежне і
несвоєчасне виконання зобов'язань в
сумі 4 464 000 грн. 99 коп. і понесені ним
судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що 29.05.2009 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2,
ОСОБА_3 був укладений договір позики, за
яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2, ОСОБА_3
валютні цінності у кількості 13600
доларів США. 03.07.2009 року між ОСОБА_2,
ОСОБА_3 і ОСОБА_1 була укладена нова
редакція договору позики, за яким сума
позики була збільшена до 18620 доларів
США, яку ОСОБА_2, ОСОБА_3 зобов'язалися
повертати частинами в строк до 29.05.2010
року. Але ОСОБА_2, ОСОБА_3 повернули
ОСОБА_1 позику лише частково на суму 1140
доларів США, у зв'язку з чим представник
ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3
на користь ОСОБА_1 в національній
грошовій одиниці гривні визначений за
курсом НБУ на дату постановлення
рішення еквівалент неповернутої суми
боргу за договором позики в сумі 17480
доларів США, збільшеній на три проценти
річних в розмірі 1603 долари США згідно
ст. 625 ЦК України, проценти за
користування позикою в розмірі 5072
долари США на підставі ст. 1048 ЦК
України, а також передбачену договором
неустойку за неналежне і несвоєчасне
виконання зобов'язання в сумі 4464000 грн.
00 коп.

19.12.2012 року ОСОБА_3 звернулася в суд із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, в
якій просила визнати договір позики
від 29.05.2009 року недійсним.

В обґрунтування своїх вимог посилалася
на те, що не знайома з ОСОБА_1, ніколи з
ним не зустрічалася, у відносини з ним
не вступала, до нотаріуса приїздила з
метою укладення договору позики на
суму 1000 доларів США на прохання свого
сина ОСОБА_2 допомогти йому
матеріально. Стверджує, що є юридично
безграмотною, українську мову не
розуміє, грошових коштів за договором
позики не отримувала, є людиною
похилого віку, хворіє на низку
захворювань, в тому числі психічних, і у
нотаріуса була без окулярів, у зв'язку з
чим підписала договір під впливом
помилки та в момент, коли не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_5 позов ОСОБА_1 підтримав
і просив задовольнити у повному обсязі
з підстав, наведених у позовній заяві.
Проти зустрічної позовної заяви ОСОБА_3
заперечував з підстав її
необґрунтованості.

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, але в судове засідання
для участі в розгляді справи не
з'явився, виклики суду проігнорував,
про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_3 просила відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1, в тому
числі з підстав, викладених в
зустрічній позовній заяві, зустрічну
позовну заяву просила задовольнити.
При цьому, ОСОБА_3 визнала факт
дворазового отримання разом зі своїм
сином від ОСОБА_1 коштів за договором
позики від 29.05.2009 року та при укладенні
нової редакції договору позики 03.07.2009
року, але вважала, ніби вони з сином
отримали від ОСОБА_1 кошти в розмірі,
меншому, аніж зазначено в договорі.
Зазначила також, що у зв'язку зі
скрутним фінансовим становищем не
зможе виплатити нараховану позивачем
неустойку в разі задоволення судом
вимоги про стягнення її в повному
обсязі, просила суд застосувати щодо
вимог про стягнення неустойки строк
позовної давності та зменшити її на
підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
брали участь в судовому засіданні,
вивчивши матеріали справи, встановив
наступні обставини справи та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суми позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики
укладається в письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

Як встановлено судом, 29.05.2009 року
ОСОБА_2, ОСОБА_3 позичили у ОСОБА_1 13600
доларів США і зобов'язався повертати їх
із розстроченням частинами по 300
доларів не пізніше 29 числа кожного
місяця в період по 29.04.2010 року і
здійснити остаточне повернення позики
не пізніше 29.05.2010 року, про що між ними
був укладений договір позики.

Договір позики складений письмово і
посвідчений нотаріально приватним
нотаріусом ОСОБА_6 за № 2182. Згідно п. 4
договору позики від 29.05.2009 року,
зазначені в цьому договорі валютні
цінності ОСОБА_2, ОСОБА_3 отримали від
ОСОБА_1 В ще до підписання цього
договору.

03.07.2009 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 з однієї
сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони
укладено нову редакцію договору позики
від 29.05.2009 року, відповідно до умов
якого суму позики було сторонами
збільшено до 18620 доларів США та
встановлено інший розмір часткових
повернень, у зв'язку з чим ОСОБА_2,
ОСОБА_3 зобов'язалися не пізніше 29 числа
кожного місяця повертати ОСОБА_1 по 420
доларів США і здійснити остаточне
повернення позики в сумі 14420 доларів
США не пізніше 29.05.2010 року.

Нова редакція договору позики складена
письмово і посвідчена нотаріально
нотаріусом ОСОБА_7 03.07.2009 року за № 2740.
Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не
бере до уваги доказів, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Укладаючи нову редакцію договору
позики 03.07.2009 року, в п. 4 ОСОБА_2, ОСОБА_3
визнали, що отримали всі вказані в
договорі валютні цінності. Таке саме
твердження зафіксовано обома
сторонами додатково ще й у п. 11
договору, згідно якого зазначені в
цьому договорі валютні цінності в сумі
18 620 доларів США ОСОБА_2 та ОСОБА_3
отримали від ОСОБА_1 ще до підписання
цього договору.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

ОСОБА_3 визнала, що двічі отримувала
разом із сином від ОСОБА_1 кошти під час
перебування у нотаріуса і укладення
спірного договору.

Тому, суд критично ставиться до
пояснень ОСОБА_3 і відкидає її
твердження, ніби вона із сином отримала
від ОСОБА_1 в позику валютні цінності в
сумі, меншій за вказаний в договорі
позики розмір.

Щодо твердження ОСОБА_3 про укладення
оспорюваного договору позики під
впливом помилки та в момент, коли не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла ними керувати суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 225 ЦК України,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи.

Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму ВСУ
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року,
правила цієї статті поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, та і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Сторонами по справі клопотання про
проведення експертизи суду не
подавалось.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9
від 06.11.2009 року, обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК)
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Витребування доказів на підставі ст. 137
ЦПК України є обов'язком суду лише в
разі надходження до суду клопотання
відповідного змісту із долученням
відомостей про неможливість отримання
таких доказів особисто стороною або
іншою особою, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

ОСОБА_3 не надала суду доказів на
підтвердження укладення нею зі своїм
сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики
в стані, за якого вона не усвідомлювала
своїх дії та (або) не могла керувати
ними, внаслідок помилки або інших
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочину.

У зв'язку з цим, суд приходить про
необґрунтованість позову ОСОБА_3 і
відмовляє в його задоволенні.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України зобов'язує
позичальника повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені в договорі.

В своїй заяві представник ОСОБА_1
стверджує, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 виконали
свої зобов'язання лише частково на суму
1140 доларів США, і неповернутими
залишилися кошти в сумі 17 480 доларів
США.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

ОСОБА_3, яка приймала участь в судовому
засіданні, не надала суду, і матеріали
справи не містять доказів повного або
часткового виконання нею та її сином
ОСОБА_2 зобов'язань з повернення ОСОБА_1
позичених у нього коштів.

Але згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Тому, при вирішенні справи суд виходить
із того, що в рахунок повернення боргу
за договором позики від 29.05.2009 року та
укладеною до нього новою редакцією від
03.07.2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернули
ОСОБА_1 1140 доларів США, що відповідає
одному частковому поверненню за
договором позики від 29.05.2009 року і двом
частковим поверненням згідно нової
редакції договору позики від 03.07.2009
року.

За ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу.

У зв'язку з цим, суд вважає
обґрунтованою і задовольняє вимогу
представника ОСОБА_1 про стягнення на
його користь гривневого еквіваленту
неповернутої частини боргу в сумі 17 480
доларів США, що згідно офіційного курсу
НБУ на рівні 883,80 грн. за 100 доларів США,
складає 154 488 грн. 24 коп.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. У разі
відсутності іншої домовленості сторін
проценти виплачуються щомісяця до дня
повернення позики. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що ОСОБА_1 має право на
стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
гривневого еквіваленту процентів за
користування позикою на рівні
облікової ставки НБУ за розрахований
ним період з 29.05.2009 року по 24.10.2012 року
згідно наведеного ним в позовній заяві
розрахунку в сумі 5 072 долари США, що
складає 44 826 грн. 33 коп.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
відсотків не встановлений договором
або законом.

В п. 4 Нової редакції договору позики
сторони домовилися, що прострочкою
виконання зобов'язань ОСОБА_2, ОСОБА_3 за
цим договором буде недотримання строку
сплати будь-якого з платежів більш ніж
на п'ять днів.

З огляду на цю умову, прострочення
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 триває з 29.09.2009 року і
на 24.10.2012 року складає 1116 днів. Три
проценти річних за цей період згідно
наведеного представником ОСОБА_1
розрахунку складає 1 603 долари США і суд
задовольняє вимогу про стягнення
гривневого еквіваленту цієї суми, що
згідно курсу НБУ складає 14 167 грн. 31 коп.

Стаття 611 встановлює правові наслідки
порушення зобов'язання, зокрема сплата
неустойки.

Згідно до ст. 546 Цивільного кодексу
України, виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання.

Відповідно до ч. 1 статті 548 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Пунктом 5 нової редакції договору
позики від 03.07.2009 року встановлено
солідарний обов'язок ОСОБА_2 та ОСОБА_3
зі сплати ОСОБА_1 неустойки за
прострочення будь-якого строку
виконання зобов'язання по поверненню
позики в розмірі 4 000 грн. за кожен день
прострочення, починаючи з шостого дня
прострочення.

Положення цього пункту відповідає ч. 1
ст. 549 ЦК України, відповідно до якої,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням боржником
зобов'язання.

Згідно наведеного представником
ОСОБА_1 розрахунку, розмір належної до
стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 неустойки за
час прострочення ними виконання
зобов'язань по поверненню позики за 1116
днів в період з 29.09.2009 року до 24.10.2012 року
складає 4 464 000 грн. 00 коп.

ОСОБА_3 в судовому засіданні поросила
застосувати до вимог ОСОБА_1 про
стягнення з неї неустойки строк
позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Суд задовольняє заяву ОСОБА_3 і
застосовує до вимог ОСОБА_1 щодо
стягнення неустойки позовну давність.

При цьому суд виходить з наступного.

В ст. 257 ЦК України встановлено загальну
позовну давність у три роки. Статтею 258
ЦК України передбачено спеціальну
позовну давність для окремих видів
вимог. Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки.

Неустойка - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення і допоки зобов'язання не
буде виконано. Її розмір збільшується
залежно від продовження
правопорушення.

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Правова природа неустойки така, що
строк позовної давності щодо її
стягнення обчислюється по кожному дню,
за яким нараховується неустойка,
окремо. Право на позов про стягнення
неустойки за кожен день виникає щодня
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня, коли кредитор
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Отже, в разі пропущення кредитором
річного строку з моменту початку
порушення боржником його прав,
неустойка може бути ним обрахована, а
судом має бути задоволена вимога про її
стягнення за останній рік невиконання
боржником своїх зобов'язань в межах
строку позовної давності за основним
зобов'язанням.

За останні 365 днів прострочення перед
зверненням представника ОСОБА_1 в суд
із позовом розмір неустойки складає: 365
Ч 4 000 грн. = 1 460 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України,
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Застосоване у наведеній нормі поняття
«значно» є оціночними і має
конкретизуватися судом у кожному
конкретному випадку. Законодавець не
наводить переліку «інших обставин»,
які мають істотне значення. Це питання
вирішується із врахуванням конкретної
ситуації. Такими обставинами можуть
бути: форма і ступінь вини боржника;
ступінь виконання зобов'язання
боржником перед кредитором;
відповідність порушення розміру
неустойки; традиційний розмір
неустойки в практиці ділового обігу;
негативні наслідки, які настали або
можуть настати для кредитора у зв'язку
з неналежним виконанням боржником
зобов'язання; ступінь поширеності
такого порушення в діловому обігу тощо.

Заявляючи про застосування норми ч. 3
ст. 551 ЦК України, ОСОБА_3 посилалася на
своє з сином ОСОБА_2 скрутне
матеріальне становище.

Суд відзначає, що невиконання грошових
зобов'язань в умовах кризисних явищ в
економіці є поширеним явищем в
діловому обігу, невиконання ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 своїх зобов'язань не є
результатом їхнього прямого умислу,
оскільки частину позичених коштів вони
ОСОБА_1 повернули, розмір належної до
стягнення на користь ОСОБА_1 неустойки
значно перевищує суму основного боргу.
Істотною обставиною в розумінні ч. 3 ст.
551 ЦК України є й той факт, що ОСОБА_3 є
людиною похилого віку.

Тому, з огляду на наведені обставини,
але враховуючи розмір порушеного
зобов'язання і довготривалість
порушення, керуючись принципами
розумності та справедливості, суд
приходить до висновку про необхідність
зменшення розміру належної до
стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 неустойки до суми 200 000 грн. 00 коп.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує з
відповідача на користь позивача
понесені при поданні позову судові
витрати у вигляді сплаченого судового
збору згідно квитанції від 04.10.2012 року в
сумі 3 219 грн. 00 коп.

На підставі ст. ст. 203, 204, 225, 229, 253, 257, 267,
533, 546, 548 - 551, 556, 611, 625, 1046 - 1050 ЦК України,
керуючись ст. ст. 10, 59 - 61, 88, 208, 209, 212 - 216
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу -
задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на
користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер: НОМЕР_3) борг за договором позики
від 29.05.2009 року в сумі, еквівалентній 24155
доларам США, що відповідно до
офіційного курсу НБУ на день ухвалення
рішення у справі складає 213 481 (двісті
тринадцять тисяч чотириста вісімдесят
одна) грн. 89 коп., а також неустойку в
сумі 200 000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної
заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору позики відмовити
повністю.

Стягнути на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер: НОМЕР_3) з
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1),
ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
суму сплаченого судового збору в
розмірі 3 219 грн. 00 коп. в рівних частках -
по 1 609 грн. 50 коп. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду через суд першої
інстанції, який ухвалив судове рішення
шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Г. В. Матвієвська