У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,
Суддів:Дем'яносова М.В., Кафідової О.В.,
Коротуна В.М.,Парінової І.К.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
третя особа - служба у справах дітей
Печерської районної у м. Києві
державної адміністрації, про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
08 травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 01 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_7, третя особа - служба у справах
дітей Печерської районної у м. Києві
державної адміністрації, про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала на те, що з 24 грудня 2010 року по
29 січня 2013 року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що відповідач
ухиляється від надання дозволу на
виїзд малолітньої ОСОБА_8 за кордон для
її відпочинку та оздоровлення, позивач
просила суд задовольнити позов та
надати дозвіл на тимчасовий виїзд за
кордон малолітньої дитини без згоди
батька.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 08 травня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 01 липня 2014 року, позов
задоволено.

Надано ОСОБА_6 дозвіл на багаторазові
короткочасні виїзди її доньки - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу
(згоди) та супроводу батька ОСОБА_7
строком на один рік з дати набрання
судовим рішенням законної сили.

Дозволено ОСОБА_6 без згоди батька
ОСОБА_7 оформлювати проїзні документи
та згоди (заяви) для багаторазових
короткочасних виїздів за кордон
малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
супроводі третіх осіб за межі України
строком на один рік з дати набрання
судовим рішенням законної сили.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
Печерського районного суду м. Києва від
08 травня 2014 року та ухвали апеляційного
суду м. Києва від 01 липня 2014 року і
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Відповідно до частини 2 статті 335 ЦПК
України касаційний суд перевіряє
законність судових рішень лише в межах
позовних вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Однак, суд не обмежений доводами
касаційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде виявлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення(частина 3 статті 335 ЦПК України).

Судами встановлено, що рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
29 січня 2013 року розірвано шлюб між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Сторони у справі є батьками
малолітньої дитини - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1
від 13 грудня 2011 року.

Судами встановлено, що дитина проживає
з ОСОБА_6

З матеріалів справи вбачається, що
позивач зверталась до відповідача з
листом від 17 лютого 2014 року щодо
надання останнім тимчасового дозволу
на виїзд їх малолітньої дитини за
кордон в період з 20 квітня 2014 року по 15
травня 2014 року, який не буде
перевищувати двох тижнів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК
України питання виховання дитини
вирішується батьками спільно. Той із
батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що ОСОБА_7 ухиляється від надання
дозволу на виїзд малолітньої ОСОБА_8 за
кордон для її відпочинку та
оздоровлення, чим порушує інтереси
малолітньої дитини, а тому позов
підлягає задоволенню шляхом надання
ОСОБА_6 дозволу на багаторазові
короткочасні виїзди її доньки за
кордон без дозволу (згоди) та супроводу
батька строком на один рік з дати
набрання судовим рішенням законної
сили з оформленням відповідних
документів.

Проте, з таким висновком судів повністю
погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають з огляду на наступне.

Конвенцією ООН про права дитини
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини (частина
1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках
законні опікуни несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування (частина 1 статті 18 цієї
Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України.

Стаття 313 Цивільного кодексу України
передбачає, що особа, яка досягла
шістнадцяти років, має право на вільний
самостійний виїзд за межі України.
Особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 Сімейного кодексу
України визначено, що правовий статус
дитини має особа до досягнення нею
повноліття. Малолітньою вважається
дитина до досягнення нею чотирнадцяти
років. Неповнолітньою вважається
дитина у віці від чотирнадцяти до
вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України встановлено, зокрема,
Законом України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та
Правилами перетинання державного
кордону громадянами України,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року №
57.

Відповідно до пункту 3 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного
віку, здійснюється лише за згодою обох
батьків (усиновлювачів,
піклувальників) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених
батьками.

У відповідності з частиною 2 статті 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» оформлення проїзного
документа дитини провадиться на
підставі нотаріально засвідченого
клопотання батьків або законних
представників батьків чи дітей у разі
потреби самостійного виїзду
неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57
виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій, у порушення
вимог статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначились з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню, не
врахували необхідність зазначення в
судовому рішенні, ухваленому за
результатами розгляду вказаної
категорії справ, терміну вивезення
дитини за кордон та країну, до якої
дозволяється виїзд дитини без згоди
батька, не визначились із правовою
підставою надання дозволу на виїзд
дитини за відсутності згоди батька без
обмеження будь-яким терміном та без
зазначення країни, в яку дозволяється
виїзд дитини, не врахували, що надання
за рішенням суду дозволу на майбутнє на
багаторазові короткочасні виїзди
дитини за кордон без згоди батька
суперечить вищевказаним нормам
матеріального права, які визначають
рівність прав та обов'язків батьків
відносно виховання дитини, що може
призвести до фактичного позбавлення
батька дитини передбаченої
законодавством можливості брати
участь у її вихованні та можливості
спілкування з нею.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення Печерського
районного суду м. Києва від 08 травня 2014
року та ухвала апеляційного суду м.
Києва від 01 липня 2014 року підлягають
скасуванню з підстав, передбачених
статтею 338 ЦПК України, з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Печерського районного
суду м. Києва від 08 травня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01
липня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. ШтеликСудді:М.В.
Дем'яносов О.В. Кафідова В.М. Коротун І.К.
Парінова