Номер провадження 2/754/213/14
Справа №754/1560/13- ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19.02.2014 року Деснянський районний
суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

при секретарі Скребньовій
А.О.

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія», третя
особа: Державна авіаційна служба
України про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із
позовом про відшкодування майнової та
моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги
тим, що 08.05.2010р. в районі смт. Лівадія
м. Ялта АР Крим проходив чемпіонат
світу з гонок швидкісних катерів у
відкритому морі. Телевізійні зйомки
змагань здійснював син позивачки -
оператор телевізійних зйомок ОСОБА_3 з
гелікоптера «Єврокоптер» НОМЕР_1,
реєстраційний знак НОМЕР_3, 2008р.
випуску, що належав на праві приватної
власності ОСОБА_2, політ проходив під
керуванням пілота ОСОБА_4. Під час
заходу на посадку відбулося падіння
гелікоптера, в результаті даної
катастрофи загинув пілот ОСОБА_4,
внаслідок отримання тяжких тілесних
ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_1 не приходячи в
свідомість помер ОСОБА_3 Таким чином,
разом зі смертю ОСОБА_3, позивачка
втратила рідну людину та одночасно
лишилась й свого годувальника, тому
просить позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

В судовому засіданні представник
позивачів та позивачка ОСОБА_1 свої
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі та просили їх задовольнити з
підстав, викладених у позовній заяві з
урахуванням уточнених позовних вимог,
а саме стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду,
у зв'язку з втратою годувальника,
завдану джерелом підвищеної небезпеки
в розмірі 748,05грн. щомісячно; стягнути з
ОСОБА_2 майнову шкоду, у зв'язку з
втратою годувальника, завдану джерелом
підвищеної небезпеки в розмірі
18701,25грн. за минулий час, та стягнути
моральну шкоду в розмірі 200000,00грн.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, посилаючись
на те, що вина пілота ОСОБА_4 в
катастрофі гелікоптера і наслідках які
настали, доказана в повному обсязі. В
даному випадку, саме пілот гелікоптера
і є тим громадянином, який 08.05.2010р.
здійснював експлуатацію джерела
підвищеної небезпеки - гелікоптера - в
силу права. Яке мав відповідно до
свідоцтва комерційного пілота. ОСОБА_2
не визнана винною у катастрофі
гелікоптера. Гелікоптер був у
справному стані. Остання не порушувала
законодавство в галузі цивільної
авіації та не була притягнута до
будь-якої відповідальності. На момент
катастрофи не здійснювала
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки, хоч і мала право власності
на гелікоптер. Тому просив позовні
вимоги не задовольняти.

Представник Державіаслужби України в
судовому засіданні пояснив, що на
підставі договору купівлі-продажу
власником повітряного судна типу
НОМЕР_1, заводський номер НОМЕР_2 є
ОСОБА_2. Державіаслужбою України видано
реєстраційне посвідчення повітряного
судна від 10.11.2008р. № РП 10055 на повітряне
судно НОМЕР_1, заводський номер НОМЕР_2
та присвоєно державний і реєстраційний
знак НОМЕР_3. Державіаслужбою України
ОСОБА_2 був виданий Дозвіл на виконання
польотів повітряним судном
реєстраційний знак НОМЕР_3 від 10.11.2008р.
№ G10055. Крім того зазначили, що пілот
ОСОБА_4 отримав свідоцтво комерційного
пілота 14.11.2006р. НОМЕР_4 з терміном дії до
2109.2010р., даний пілот був допущений до
виконання польотів на повітряному
судні типу НОМЕР_1. Також зазначив, що
без згоди власника повітряного судна,
пілот виконувати польоти немає права.

Представник Страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» в судове засідання не
з'явився, надав суду заяву про розгляд
справи у відсутності представника,
просив винести рішення на розсуд суд.

Ухвалою Деснянського районного суду
міста Києва від 27.05.2013р. позовна вимога
ОСОБА_1 до Страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» залишена без розгляду.

Суд, вислухавши пояснення учасників
процесу, свідків, всебічно
проаналізувавши обставини справи в їх
сукупності, оцінивши за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному і об'єктивному
розгляді справи, дослідивши матеріали
справи та зібрані по справі докази,
керуючись законом, дійшов до висновку,
що позов підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, 01.02.2011року
Залізничним районним судом міста
Сімферополя винесена Постанова про
закриття кримінальної справи на
підставі п.8 ч.1 ст. 6 КПК України, у
зв'язку зі смертю обвинуваченого
ОСОБА_4, яка набрала законної сили, та
згідно вказаної постанови суду,
встановлено, що 08.05.2010р. в районі смт.
Лівадія м. Ялта АР Крим проходив
чемпіонат світу з гонок швидкісних
катерів у відкритому морі. Телевізійні
зйомки змагань здійснював оператор
телевізійних зйомок ОСОБА_3 з
гелікоптера «Єврокоптер» НОМЕР_1,
реєстраційний знак НОМЕР_3, 2008р.
випуску, що належав на праві приватної
власності ОСОБА_2, політ проходив під
керуванням пілота ОСОБА_4. Під час
заходу на посадку о 16:45год. відбулося
падіння гелікоптера, в результаті
даної катастрофи загинув пілот ОСОБА_4
Внаслідок отримання тяжких тілесних
ушкоджень, ІНФОРМАЦІЯ_1 не приходячи в
свідомість помер оператор
телевізійних зйомок ОСОБА_3.

ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч.3 ст.281 КК
України, порушення правил безпеки
польотів повітряних суден особами, які
не є працівниками повітряного
транспорту, що спричинило загибель
людей.

Згідно ч.3 ч.4 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Судом, також встановлено, що ОСОБА_3
працював у ТОВ «Операторські
технології» на посаді оператора
телевізійних зйомок, що підтверджено
трудовою книжкою та довідкою Ф-ОК-5,
виданою Пенсійним фондом України в
Оболонському районі м.Києва від 11.07.2013р.

ОСОБА_2 є власником повітряного судна
типу НОМЕР_1, заводський номер НОМЕР_2,
відповідно договору купівлі-продажу
повітряного судна від 06.10.2018р. №
PRV03-08. Державіаслужбою України видано
реєстраційне посвідчення повітряного
судна від 10.11.2008р. № РП 10055 на повітряне
судно НОМЕР_1, заводський номер НОМЕР_2
та присвоєно державний і реєстраційний
знак НОМЕР_3.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» від
27.03.1992 року № 6 (із змінами і
доповненнями) та Згідно п. 6 Постанови №
4 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01.03.2013р. «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», особою, яка
зобов'язана відшкодувати шкоду,
завдану джерелом підвищеної небезпеки,
є фізична або юридична особа, що на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди, позички тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Не вважається особою, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
керує транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до статті 1191 ЦК.

На особу, яка перебувала в трудових
відносинах на підставі трудового
договору (контракту) і завдала шкоди
життю чи здоров'ю у зв'язку з
використанням транспортного засобу, що
належить роботодавцю,
відповідальність за завдання шкоди
може бути покладена лише за умови, якщо
буде доведено, що вона заволоділа
транспортним засобом неправомірно
(частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Тобто, нормою закону встановлено
відповідальність володільця джерела
підвищеної небезпеки за шкоду, яка
стала наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, незалежно від наявності
вини в цьому його володільця. На
володільця не може бути покладено
обов'язок по відшкодуванню такої шкоди,
лише якщо вона виникла внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого.

В судовому засіданні представник
відповідача наголошував, що на день
трагічної події (08 травня 2010року)
ОСОБА_4 не перебував у трудових
відносинах із відповідачем ОСОБА_2, і
саме як пілот здійснював експлуатацію
гелікоптера на правовій підставі,
відповідно до свідоцтва комерційного
пілота, однак суд не погоджується з
даним висновком, оскільки,
представником відповідача не надано
суду належних та допустимих доказів
того, що пілот ОСОБА_4 самовільно
використовував повітряне судно
«Єврокоптер» НОМЕР_1, реєстраційний
знак НОМЕР_3, або що гелікоптер вибув із
володіння відповідача внаслідок
протиправних дій ОСОБА_4, що є
кримінальним злочином, та що могло б
звільнити відповідача від
відшкодування завданої її пілотом
шкоди.

Навпаки в судовому засіданні
встановлено, що саме, ОСОБА_2 як власник
зверталась до Державіаслужби України
із заявкою від 24.10.2008р. про видачу
Дозволу на виконання польотів та
отримала відповідний Дозвіл на
виконання польотів повітряним судном
реєстраційний знак НОМЕР_3 від 10.11.2008р.
№ G10055.

З матеріалів справи вбачається, що
пілот ОСОБА_4 отримав свідоцтво
комерційного пілота 14.11.2006р. НОМЕР_4 з
терміном дії до 21.09.2010р., даний пілот був
допущений до виконання польотів на
повітряному судні типу НОМЕР_1, але це
йому давала право лише бути пілотом та
керувати повітряним судном
«Єврокоптер» НОМЕР_1, реєстраційний
знак НОМЕР_3, 2008р. випуску. Крім того,
відповідно до порядку подання заявок,
видачі дозволів та визначення умов
використання повітряного простору,
повинні здійснити власники повітряних
суден, таким чином ОСОБА_4 здійснювати
польоти можливо було лише з дозволу
власника.

Отже, як встановлено в судовому
засіданні відповідачка ОСОБА_2 не мала
відповідного свідоцтва комерційного
пілота, і тому для здійснення польотів
наймала авіаційного фахівця - пілота,
яким був саме ОСОБА_4

Беручи до уваги встановлені факти та
відповідні правовідносини, суд вважає,
що відповідач ОСОБА_2 як власник
джерела підвищеної небезпеки -
повітряного судна «Єврокоптер» НОМЕР_1,
реєстраційний знак НОМЕР_3, 2008р.
випуску, несе відповідальність за
спричинену позивачу моральної шкоди
внаслідок загибелі сина.

Відповідно до ч.2 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка завдала якщо шкоди завдано
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю фізичної особи внаслідок
дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України, моральна
шкода, завдана смертю фізичної особи,
відшкодовується її чоловіку (дружині),
батькам (усиновлювачам), дітям
(усиновленим), а також особам, які
проживали з нею однією сім'єю.

Згідно із частинами 1-3 ст. 23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Моральна шкода
відшкодовується одноразово, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Суд приймає до уваги, що в результаті
падіння гелікоптера, позивачка
втратила близьку їй людину - сина, у
зв'язку з чим вона втратила нормальні
життєві зв'язки і морально страждає та
вважає розумним, виваженим та
справедливим стягнути суму моральної
шкоди в розмірі 100000грн. на користь
позивача.

Смерть фізичної особи, спричинена
протиправними діями іншої особи,
породжує специфічні цивільні
правовідносини з відшкодування шкоди,
завданої смертю потерпілого. Специфіка
даного делікту полягає в тому, що шкода,
заподіяна життю, яка спричинила смерть,
не може бути відшкодована в натурі.
Більше того, кредитором у даному
делікті є не сам потерпілий, а інші
особи, яким заподіяно шкоду внаслідок
смерті потерпілого.

Перелік осіб, які мають право на
відшкодування шкоди, заподіяної смертю
потерпілого, визначений у ст. 1200 ЦК
України. Коло таких осіб можна поділити
на дві групи: а) непрацездатні особи,
які перебували на утриманні померлого
або мали на день його смерті право на
одержання утримання; б) дитина
потерпілого, народжена після його
смерті.

Поняття "непрацездатні громадяни"
надається ст. 1 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідно до якої
непрацездатними вважаються особи, які
досягли встановленого законом
пенсійного віку або визнані
інвалідами, у тому числі діти-інваліди,
а також особи, які мають право на пенсію
у зв'язку з втратою годувальника (ст. 36
Закону "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування").

До членів сім'ї, які вважаються
такими, що були на утриманні
померлого годувальника, відносяться
вищезазначені особи, якщо вони: 1) були
на повному утриманні померлого
годувальника; 2) одержували від
померлого годувальника допомогу, що
була для них постійним і основним
джерелом засобів до існування.

Таким чином, представником позивача не
надані докази, на підтвердження
зазначених обставин, які викладені
позивачем в позовній заяві та в ході
розгляду справи не підтверджені
належними доказами, про те, що
позивачка перебувала на повному
утриманні сина - ОСОБА_3 та проживала з
ним однією сім'єю, або одержувала
допомогу, яка була основним джерелом
засобів до існування.

Оскільки в судовому засіданні
встановлено протилежне, а саме, хоча
позивачка на час смерті сина і досягла
пенсійного віку та отримувала пенсію,
але разом з загиблим ОСОБА_3
не проживали однією сім'єю, спільного
господарства не вели. За час життя
ОСОБА_3 перебував у шлюбі та мав дитину
з якими проживав однією сім'єю, що не
заперечувалось позивачем та її
представником.

Крім того, суд ставиться критично до
пояснення свідків про надання
позивачки сином грошовою допомоги,
оскільки свідчення свідків про
отримання грошових сум, його розміру не
є належним доказом в розуміння ст.ст. 58,
59 ЦПК України. Але суд, вважає, що
свідчення про допомогу сина матері, це
виявлення турботи та належне виховання
ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Враховуючи наведені вище обставини,
суд не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 в частині
довічного відшкодування майнової
шкоди.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд приходить
до висновку, що заявлені позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
відповідача підлягає стягненню на
користь держави судовий збір в розмірі
1000грн.

На підставі викладеного та керуючись
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» Постановою № 4
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01.03.2013р. «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», Законом України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", ст.ст. 23, 1200, 1167,
1172, 1187 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88,
212-215, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И
В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія», третя
особа: Державна авіаційна служба
України про відшкодування шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
моральну шкоду в розмірі 100000грн.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір в розмірі 1000грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд міста Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Бабко В.В.