У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А., Писаної Т.О.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення суми грошових
коштів,

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 13 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що 26 листопада 2010 року між ним
та ОСОБА_7 було укладено попередній
договір купівлі-продажу частини
житлового будинку АДРЕСА_1. Умовами
зазначеного договору було передбачено,
що позивач передав, а ОСОБА_7
прийняв до підписання правочину
грошові кошти у розмірі 257 355 грн. Також
умовами договору було встановлено, що
основний договір купівлі-продажу має
бути укладено не пізніше ІV кварталу
2012 року.

Проте у визначені
договором строки договір
купівлі-продажу частини будинку, з вини
відповідача, укладено не було.

Посилаючись на
зазначені обставини, позивач просив
суд стягнути із ОСОБА_7 на його користь
грошові кошти у розмірі 257 355 грн.

Заочним рішенням
Ірпінського міського суду Київської
області від 3 вересня 2013 року
позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі
257 355 грн.

Вирішено питання про
стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного
суду Київської області від 13 травня 2014
року заочне рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 3
вересня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі
ОСОБА_6 просить суд касаційної
інстанції скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_6, апеляційний суд виходив
із того, що попередній договір не
відповідає вимогам ст. ст. 635, 657 ЦК
України, а тому не свідчить про наміри
сторін правочину укласти саме договір
купівлі-продажу частини житлового
будинку. Крім того, апеляційний суд
зазначив, що належних та допустимих
доказів на підтвердження факту
передачі відповідачу грошових коштів
на виконання умов правочину позивачем
не надано та судом не встановлено.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте висновки апеляційного суду не
ґрунтуються на нормах матеріального
закону та не відповідають наявним у
справі доказам.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509
ЦК України). Однією зі встановлених ч. 2
ст. 11 ЦК України підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків є, зокрема,
договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Судами встановлено, що 26 листопада 2010
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено
попередній договір, відповідно до умов
якого сторони правочину зобов'язались
у майбутньому, в строк не пізніше ІV
кварталу 2012 року укласти договір
купівлі-продажу частини житлового
будинку АДРЕСА_1.

Пунктом 2.1 зазначено
правочину було передбачено, що ОСОБА_6
на підтвердження наміру придбати та з
метою забезпечення оформлення
договору купівлі-продажу передав, а
ОСОБА_7 прийняв до підписання цього
договору грошові кошти у розмірі 257 355
грн, що еквівалентно 32 250 дол. США
(а. с. 3-5).

Листом від 14 грудня 2012
року позивач звернувся до ОСОБА_7 із
проханням повідомити його про місце,
дату та час укладання договору
купівлі-продажу частини житлового
будинку (а. с. 7).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі, встановленій для
основного договору, а якщо форма
основного договору не встановлена, - у
письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 657 цього Кодексу
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Апеляційним судом було встановлено, що
попередній договір купівлі-продажу
нерухомого майна від 26 листопада 2010
року не був нотаріально посвідчений, як
передбачено ст. 635, 657 ЦК України, а також
те, що основний договір купівлі-продажу
частини житлового будинку не було
укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно із ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, апеляційний суд дійшов
правильного висновку, що спірний
попередній договір не був нотаріально
посвідчений, проте не звернув уваги на
те, що його умовами було встановлено, що
грошові кошти у розмірі 257 355 грн ОСОБА_7
прийняв до підписання договору, а тому
дійшов передчасного висновку, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту передачі грошових коштів. Крім
того, апеляційний суд не врахував, що
передані ОСОБА_6 грошові кошти на
виконання домовленості укласти у
майбутньому договір купівлі-продажу,
відповідно до положень ст. ст. 546, 570 ЦК
України, є авансом.

Суттєва відмінність
авансу від завдатку полягає в тому, що
на аванс не покладено функцію
забезпечувати взяте сторонами на себе
зобов'язання незалежно від того, яка
сторона відповідальна за невиконання
зобов'язання. Особа, яка отримала аванс,
повинна його повернути.

Враховуючи зазначене, рішення
апеляційного суду не може залишатися в
силі, допущені судом порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 13 травня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А.
Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана