Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року
м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Олійник А.С.,

суддів: Амеліна
В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торгівельний будинок «Мегаполіс» до
ОСОБА_3 про стягнення коштів, за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торгівельний будинок «Мегаполіс» на
рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 05 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Торгівельний
будинок «Мегаполіс» (далі - ТОВ «ТБ
«Мегаполіс») звернулось до суду з
вищевказаним позовом та просило
стягнути з ОСОБА_3 кошти у розмірі 38 096
грн 98 коп. В обґрунтування вимог
позивач посилався на те, що 12 жовтня 2010
року між ТОВ «ТБ «Мегаполіс» та ОСОБА_3
укладено договір поставки, відповідно
до якого останньому передано товар на
суму 38 096 грн 98 коп. відповідно до
накладної від 21 березня 2011 року № 999.
Відповідач кошти за переданий йому
товар не сплатив, тому позивач просив
позов задовольнити.

Рішенням Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 07
травня 2013 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ТБ
«Мегаполіс» 38 096 грн 98 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 05 вересня
2013 року рішення Сокирянського
районного суду Чернівецької області
від 07 травня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
позові.

У касаційній скарзі ТОВ «ТБ
«Мегаполіс» просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права, порушення норм процесуального
права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону не
відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач на підставі договору
поставки отримав від позивача товар на
суму 38 096 грн 98 коп., проте зобов'язання з
оплати вартості товару не виконав,
тому, посилаючись на положення ст. 712 ЦК
України, дійшов висновку про те, що з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню вартість товару.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову у позові,
виходив з того, що позивачем не надано
доказів невиконання відповідачем
вимог договору поставки та несплати
вартості отриманого товару.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки суди
дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 12 жовтня 2010 року
між ТОВ «ТБ «Мегаполіс» та ОСОБА_3
укладено договір поставки, за умовами
якого постачальник зобов'язується
передати у власність покупця, як
фізичної особи, роздрібну партію
товару, а покупець зобов'язується як
кінцевий споживач прийняти товар для
власного використання без наміру
подальшого продажу та оплатити його на
умовах даного договору.

На підставі накладної від 21 березня 2011
року № 999 ТОВ «ТБ «Мегаполіс» передало
ОСОБА_3 товар на загальну суму 38 096 грн 98
коп.

Відповідно до п. 5.1 договору оплата
покупцем товару здійснюється на
поточний рахунок постачальника або у
касу постачальника у продовж одного
календарного дня з моменту отримання
товару за накладною від постачальника.

Згідно з п. 8.2 договору якщо покупець не
здійснив розрахунків з постачальником
в строк, передбачених даним договором,
головним бухгалтером чи іншими
посадовими особами сторін може бути
складений акт звірки у триденний
термін.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 не сплатив кошти за поставлений
товар відповідно до вимог п. 5.1
договору.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про
відмову у позові не звернув уваги на те,
що відповідачем у підтвердження
заперечень проти позову, а саме того, що
ним була сплачена вартість товару, не
надано жодних доказів, тому рішення
апеляційного суду не можна вважати
законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін
)(ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
відповідач не виконав вимог п. 5.1
договору та не здійснив оплату
вартості переданого йому товару.

Проте, посилаючись на положення ст. 712
ЦК України (договір поставки), у
порушення вимог ст. 213, 214 ЦПК України не
звернув уваги, що відповідно до п. 1.1
договору постачальник зобов'язується
передати у власність покупця, як
фізичної особи, роздрібну партію
товару, а покупець зобов'язується як
кінцевий споживач прийняти товар для
власного використання без наміру
подальшого продажу та оплатити його на
умовах даного договору, тоді як
положення ст. 712 ЦК України регулюють
правовідносини, які виникли між
продавцем (постачальником), який
здійснює підприємницьку діяльність, та
покупцем щодо зобов'язання передати у
встановлений строк товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням. Суд не звернув уваги, що
відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Враховуючи те, що судом першої
інстанції не з'ясовано, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, рішення суду першої
інстанції також не можна вважати
законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущенні судами порушення
норм матеріального та процесуального
права унеможливлюють встановлення
фактичних обставин справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, рішення суду першої інстанції
та рішення апеляційного суду
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

ухвалила:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торгівельний будинок «Мегаполіс»
задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 07 травня 2013
року та рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 05 вересня 2013
року скасувати, справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко