Справа № 372/469/13-ц Головуючий у І
інстанції Степанова О.С.Провадження №
22-ц/780/79/14 Доповідач у 2 інстанції
Волохов Л.А.Категорія 44
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 27 вересня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права спільної часткової
власності на 1/2 частини земельної
ділянки та виділення в натурі частини
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами ,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із
зазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить земельна
ділянка площею 0,15 га, на якій
розташований будинок АДРЕСА_1, та який
згідно рішення Обухівського районного
суду Київської області від 14.12.2010 року у
справі №2-766/10, є спільною частковою
власності сторін у справі у рівних
частинах - по 1/2 частині. Посилаючись на
викладені обставини та норми ст.ст. 183,
319. 358, 364, 377 ЦК України, ст.ст. 86, 87, 120 ЗК
України, а також на п.6 Постанови
Пленуму ВСУ №7 від 04.10.1991 року «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок»; враховуючи висновки
судово-будівельної експертизи від
20.09.2012 року, зробленої під час розгляду
цивільної справи №2/1018/365/12, ОСОБА_2
просила визнати за нею право спільної
часткової власності на 1/2 частину
земельної ділянки площею 0,15 га
(750,00кв.м.), що розташована по АДРЕСА_1;
виділити їй в натурі частину
зазначеного вище житлового будинку з
надвірними будівлями та спорудами
відповідно до варианту №2
(співвласнику №1) висновків судової
будівельно-технічної експертизи від
20.09.2012 року, а саме: 1) частину житлового
будинку: веранду площею 6,1 кв.м.; хол
площею 16.2 кв.м.; кухня площею 19,0 кв.м.;
вітальня площею 28,3 кв.м.; кімната площею
16.8 кв.м.; санвузол площею 6,4 кв.м.; комора
площею 3,4 кв.м.; 2) частину надвірних
будівель та споруд: вольєр «Г»; ворота
№1; хвіртка №2; ? частину огорожі №4; 1/2
частини доріжки та площадки; 1/2 частину
вимощення; колодязь каналізаційний.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 27 вересня 2013 року
у задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просила
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про
задоволення її позову у повному обсяг,
мотивуючи тим, що судом при вирішенні
спору порушено та неправильно
застосовано норми матеріального і
процесуального права, а також через
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих Колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції не відповідає зазначеним
вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції послався у своєму рішенні на
те, що суд не знайшов правових підстав
для задоволення позову в частині
виділення ОСОБА_2 в натурі частини
житлового будинку згідно варіанту
запропонованого нею в позовних
вимогах, оскільки на думку суду
належних та допустимих доказів
технічної можливості відповідно до
вимог нормативно-правових актів у
галузі будівництва виділення в натурі
частини житлового будинку у
запропонований позивачем варіант, -
суду надано не було.

Щодо позовних вимог, які стосуються
визнання за ОСОБА_2 права спільної
часткової власності на 1/2 частину
земельної ділянки, то суд першої
інстанції також не знайшов правових
підстав для їх задоволення і вважає їх
передчасними, мотивуючи свої висновки
тим, що визнання за позивачем права
спільної часткової власності на 1/2
частину земельної ділянки, у тому
числі, залежить від визначення
виділеної в натурі частини будинку, що
розташована на вказаній земельній
ділянці.

Перевіривши матеріали справи, у тому
числі і докази, надані позивачем,
колегія суддів вважає, що зазначені
вище висновки суду не ґрунтуються на
досліджених судом доказах та не
відповідають нормам матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини сторін у даній справі.

Судом встановлено та визнається
сторонами, що в період з 05.08.1995 року по
07.08.2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували
у шлюбі що також підтверджується й
відповідними копіями свідоцтва про
укладення шлюбу та про розірвання
шлюбу (а.с.37,38).

27.05.2002 року на ім'я ОСОБА_3 ( на підставі
рішення виконавчого комітету
Козинської селищної ради від 23.05.2002
року №81/70 ) було підписано державний
акт на право приватної власності на
землю серії 1-КВ №053911, яким ОСОБА_3 було
надано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,15 га для будівництва та
обслуговування індивідуального
житлового будинку, яка розташована на
території АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 було
отримано державний акт на право
власності ту ж саму земельну ділянку,
що є предметом спору, але нового зразка,
серії ЯМ №613238 з кадастровим номером
цієї ж земельної ділянки :05:011:0042
(а.с.127).

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 14.12.2010 року,
залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 02.03.2011 року, за ОСОБА_2 було визнано
право власності на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 6-8).

Із витягу про державну реєстрацію прав
(а.с. 116) вбачається, що за ОСОБА_2 КП
Київської обласної ради "Обухівське
бюро технічної інвентаризації" на
підставі судового рішення було
прийняте рішення від 13.05.2011 року про
державну реєстрації права приватної
власності на 1/2 частку житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, ОСОБА_3 було отримано
державний акт на право власності ту ж
саму земельну ділянку, що є предметом
спору, що розташована за адресою:
АДРЕСА_2, серії ЯМ №613238 на підставі
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 25.04.2012 року у
справі №2-623/12 та рішення виконавчого
комітету Козинської селищної ради №81/70
від 23.05.2002 року. Дана обставина
підтверджується відповіддю Управління
Держземагенства в Обухівському районі
від 12.09.2013 року №03-15/6709 та копією
доданого до нього відповідного
державного акту про право власності на
земельну ділянку (а.с. 126,127)

Рішенням виконавчого комітету
Козинської селищної ради №10/12 від 26
січня 2012 року «Про оформлення
свідоцтва про право власності» було
змінено поштову адресу частини
житлового будинку з допоміжними
спорудами з «АДРЕСА_2» на «АДРЕСА_1»,
дані об'єкти нерухомого майна належать
гр. ОСОБА_3 (а.с.118).

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України
право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном. Власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.367 ЦК України майно, що є у
спільній частковій власності, може
бути поділене в натурі між
співвласниками.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.10.1991 року
за №7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» у спорах про поділ будинку в
натурі учасникам спільної часткової
власності на будинок може бути
виділено відокремлену частину будинку,
яка відповідає розміру їх часток у
праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з
відхиленням від розміру часток кожного
власника, суд з урахуванням конкретних
обставин може провести його зі зміною у
зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК
України ідеальних часток і
присудженням грошової компенсації
учаснику спільної власності, частка
якого зменшилась.

Відповідно до висновку № 4418/12-43 судової
будівельно-технічної експертизи від
20.09.2012 року, проведеної Київським НДІ
судових експертиз МЮ України на
підставі ухвали суду, поділити
житловий будинок відповідно до
ідеальних часток сторін (1/2 та 1/2) не
вбачається можливим і запропоновано
варіанти розподілу домоволодіння з
відступом від ідеальних часток з
розрахунком грошової компенсації
співвласнику, чия частка менше за
ідеальну.

Виходячи з вищевикладеного, висновок
суду першої інстанції про відмову у
поділі домоволодіння, належного
сторонам на праві спільної часткової
власності, у зв'язку з технічною
неможливістю його поділу є
неправильним та таким, що не відповідає
обставинам справи.

У позові позивач просила суд здійснити
розподіл житлового будинку за
варіантом №2 експертизи та просила
виділити їй нерухоме майно, зазначене
за цим варіантом для співвласника №1,
що з урахуванням вартості надвірних
будівель та споруд є менше ідеальної
частки у домоволодінні в одиницях
вартості на 35169,50 грн.

Оскільки сторони по справі є
учасниками спільної часткової
власності на спірний будинок, а також
враховуючи можливість поділу будинку з
відхиленням від ідеальних часток, що
підтверджується висновком експертизи,
колегія суддів вважає за можливе
задовольнити вимогу позивача та
розділити житловий будинок, надвірні
будівлі й споруди в натурі між
сторонами відповідно до варіанту № 2
висновку № 4418/12-43 судової
будівельно-технічної експертизи від
20.09.2012 року та виділити позивачу ОСОБА_2
в натурі частину житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме:

1) веранда площею 6,1 кв.м. вартістю 31993
грн; 2) хол площею 16,2 кв.м. вартістю 73390
грн; 3) кухня площею 19,0 кв.м вартістю 86073
грн; 4) вітальня площею 28,3 кв.м вартістю
128204 грн; 5) кімната площею 16,8 кв.м
вартістю 76108 грн;6) санвузол площею 6,4
кв.м вартістю 28992 грн ; 7) комора площею
3,4 кв.м вартістю 15404 грн, а також частину
надвірних будівель та споруд, що
знаходяться за тією ж адресою, а саме: 8)
вольєр «Г» вартістю 9654 грн; 9) ворота №1
вартістю 8195 грн; 10) хвіртка № 2 716 грн; 11) ?
огорожі № 4 59389 грн; 12) ? доріжки та
площадки вартістю 8953,5 грн; 13) ?
вимощення вартістю 2126,5 грн; 14) колодязь
каналізаційний вартістю 42290 грн. Усього
виділити позивачу частину
домоволодіння загальною вартістю 533454
грн., що менше ідеальної частки у
домоволодінні в одиницях вартості на
35169,50 грн.

За цим варіантом співвласнику №2, тобто
ОСОБА_3 виділяється в натурі частина
житлового будинку та надвірних
будівель та споруд загальною вартістю
603793 грн, а саме:сходи - 5,9 кв.м вартістю
26729 грн; коридор - 7,6 кв.м вартістю 34429
грн; житлова - 19,0 кв.м вартістю 86073 грн;
житлова - 19,3 кв.м вартістю 87432 грн;
житлова - 20,1 кв.м вартістю 91057 грн;
санвузол - 16,1 кв.м вартістю 72936 грн; баня
"Д" вартістю 133952 грн; хвіртка №3
вартістю 716 грн; ? огорожі №4 59389 грн; ?
доріжки та площадки вартістю 8953,5 грн; ?
вимощення вартістю 2126,5 грн.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК
України до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або і
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Частиною 4 статті 120 ЗК України
передбачено, що у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду кількома особами право па
земельну ділянку визначається
пропорційно до часток осіб у праві
власності жилого будинку, будівлі або
споруди.

Відповідно до п.181 та п.182 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
16.04.2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», відповідно до положень статей
81, 116 ЗК України, окрема земельна
ділянка, одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність
шляхом приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою переходить це
право у розмірі частки права
власності у спільному майні будинку,
будівлі, споруди у відповідності до
статей 120 ЗК України. 377 ЦК України.

Оскільки рішенням суду за позивачем у
даній справі ОСОБА_2 визнано право
власності на 1/2 частину домоволодіння,
вона має право на 1/2 частину земельної
ділянки на якій знаходиться нерухоме
майно.

Враховуючи зазначене вище, колегія
суддів вважає за можливе задовольнити
позов й у частині визнання за позивачем
право спільної часткової власності на
1/2 частину земельної ділянки площею 0, 15
га, що розташована по АДРЕСА_1, передану
27.05.2002 року ОСОБА_3 Козинською селищною
радою Обухівського району Київської
області у власність на підставі
рішення № 81/70 від 23.05.2002 року для
будівництва та обслуговування
індивідуального житлового будинку.

У позовній заяві ОСОБА_2 не ставиться
питання про виділ в натурі спірної
земельної ділянки.

Враховуючи що рішення ухвалене на
користь позивача та відповідно до
вимог ст.88 ЦПК України колегія суддів
вважає за можливе стягнути з
відповідача на користь позивача судові
витрати - судовий збір у сумі 5 218 грн. 85
коп. (3219,00 грн+107,30 грн+114,70 грн+1777,85грн),
сплата якого підтверджується
відповідними квитанціями (а.с.1, 144).

Відповідно до статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність задоволення апеляційної
скарги через обґрунтованість її
доводів, та про необхідність
скасування рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового рішення
про задоволення позову ОСОБА_2 у
повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 27 вересня 2013 року
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право спільної
часткової власності на ? частину
земельної ділянки площею 0, 15 га, що
розташована по АДРЕСА_1, видану 27.05.2002
року ОСОБА_3 Козинською селищною радою
Обухівського району Київської області
на підставі рішення № 81/70 від 23.05.2002
року для будівництва та обслуговування
індивідуального житлового будинку.

Виділити ОСОБА_2 в натурі частину
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, а саме:

1) веранда площею 6,1 кв.м.;

2) хол площею 16,2 кв.м.;

3) кухня площею 19,0 кв.м.;

4) вітальня площею 28,3 кв.м;

5) кімната площею 16,8 кв. м;

6) санвузол площею 6,4;

7) комора площею 3,4;

Виділити ОСОБА_2 в натурі частину
надвірних будівель та споруд, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а саме:

1) вольєр «Г»;

2) ворота №1;

3) хвіртка № 2;

4) ? огорожі № 4;

5) ? дорожки і площадки;

6) ? вимощення;

7) колодязь каналізаційний;

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
суму судового збору в розмірі 5 218 грн. 85
коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :