У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Коротуна В.М.,Ступак О.В.,Попович
О.В.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«СоцСфера» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
виселення без надання іншого житлового
приміщення, за касаційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «СоцСфера» на
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 8 квітня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «СоцСфера» (далі - ТОВ
«СоцСфера») звернулося до суду з
позовом про виселення відповідачів без
надання іншого жилого приміщення,
посилаючись на те, що вони безпідставно
проживають у кімнаті АДРЕСА_1,
відмовляються від укладення договору
найму та систематично не сплачують
грошові кошти за надані
житлово-комунальні послуги.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 8 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 28 травня 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеними судовими
рішеннями, ТОВ «СоцСфера» звернулося
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з касаційною
скаргою, в якій просило скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в 1988 році ОСОБА_6
направлено на роботу на автомобільний
завод «Комунар», після чого вона
працювала у ВАТ «АвтоЗАЗ», ЗАТ
«АвтоЗАЗ-Деу», ЗАТ «ЗАЗ» та ПАТ «ЗАЗ»,
де працює на цей час.

В силу трудових відносин з
підприємством ОСОБА_6 та неповнолітня
донька ОСОБА_7 вселені та зареєстровані
у кімнаті АДРЕСА_1.

За договором купівлі-продажу від 6
квітня 2007 року, укладеним із Закритим
акціонерним товариством «Запорізький
автомобілебудівний завод», приміщення
гуртожитку по АДРЕСА_1 на праві
приватної власності належить ТОВ
«СоцСфера» та використовується для
здійснення підприємницької діяльності
(а.с. 12-14).

Звертаючись до суду з позовом ТОВ
«СоцСфера» вважало, що відповідачі
безпідставно займають спірну кімнату в
гуртожитку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідач був вселений і проживає у
спірній кімнаті як працівник
підприємства, на якому пропрацювала
більше 25 років, а тому відповідно до
статті 125 ЖК України не може бути
виселена без надання їй іншого жилого
приміщення.

Однак із таким висновком погодитися не
можна, оскільки він не відповідає
вимогам закону та не ґрунтується на
доказах, наявних у матеріалах справи.

Згідно з положеннями статей 127-129 ЖК
УРСР для проживання робітників,
службовців, студентів, учнів, а також
інших громадян у період роботи або
навчання можуть використовуватись
гуртожитки. Жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу. На підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Отже житлова площа в гуртожитку
надається особам, які перебувають з
підприємством у трудових
правовідносинах. Надання жилої площі
особам, які не працюють на
підприємстві, без спільного рішення
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету чи на підставі
договору оренди, є порушенням вимог
закону.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 раніше не перебували та
наразі не перебувають у трудових
правовідносинах із позивачем.

Окремого рішення ТОВ «СоцСфера» про
вселення відповідачів у гуртожиток не
приймалося, на пропозицію позивача про
укладення договору найму кімнати у
гуртожитку ОСОБА_6 не погоджувалася, а у
запереченнях на позов зазначала, що
вимога про його укладення є
безпідставною (а.с. 16, 31).

Таким чином суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 проживають у кімнаті
АДРЕСА_1 правомірно.

Апеляційний суд у порушення вимог,
встановлених статтями 303, 315 ЦПК
України, належним чином не перевірив
рішення суду першої інстанції на
предмет його законності та
обґрунтованості.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили всіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відтак судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
визначених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «СоцСфера»
задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 8 квітня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 28 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик