АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5889/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Приходченко О.С. Доповідач -
Свистунова О.В. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 14 березня 2014
року

по цивільній справі за позовом
Кредитної спілки «Взаємний кредит» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Головного управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, визначення способу реалізації
предмету іпотеки, виселення та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У липні 2012 року Кредитна спілка
«Взаємний кредит» звернулася до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа Ленінський РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, визначення способу реалізації
предмету іпотеки, виселення та
зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою судді Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2012
року позовну заяву було залишено без
руху та запропоновано позивачу усунути
недоліки протягом п'яти днів з дня
отримання ним її копії, однак зазначена
ухвала представником позивача була
виконана не в повному обсязі.

Ухвалою судді Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня
2012 року позовну заяву було залишено без
руху та запропоновано позивачу усунути
недоліки, які ним було усунуто 23 жовтня
2012 року.

23 січня 2013 року Ленінським районним
судом м. Дніпропетровська було
ухвалено заочне рішення, яким позовні
вимоги було задоволено в повному
обсязі.

Ухвалою Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 27 вересня 2013
року заочне рішення було скасовано, а
справу призначено до розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013
року до участі у справі в якості
співвідповідача було залучено Головне
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, а Ленінський РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області -
вилучено з числа третіх осіб.

В ході розгляду справи позовні
вимоги були неодноразово уточнені, у
останній редакції уточненого позову,
Позивачем було зазначено, що 05
листопада 2009 року між КС «Взаємний
кредит» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № 051109-К, відповідно
до умов якого вона отримала кредит у
розмірі 41 750 грн., строком до 05 листопада
2010 року, для купівлі побутової техніки.
Факт надання кредиту підтверджується
видатковим касовим ордером № 133 від 05
листопада 2009 року. У подальшому, 16
грудня 2010 року між КС «Взаємний кредит»
та ОСОБА_2 було укладено додаткову
угоду № 1 до кредитного договору №
051109-К, згідно якої було збільшено суму
кредиту до 90 000 грн. та продовжено
термін погашення кредиту до 05 грудня 2011
року. ОСОБА_2 було отримано грошові
кошти у розмірі 48 250 грн., що
підтверджується видатковим касовим
ордером № 111 від 16 грудня 2010 року. Разом
з тим, ОСОБА_2 свої зобов'язання щодо
повернення кредиту та сплати процентів
не виконувала, що призвело до
виникнення заборгованості, розмір якої
станом на 05 лютого 2014 року складає 517 851
грн. 10 коп., яка складається: з суми
кредиту у розмірі 90 000 грн., процентів за
користування кредитом у розмірі 136 358
грн. 59 коп., штрафу у розмірі 261 907 грн. 16
коп., пені у розмірі 29 585 грн. 35 коп. З
метою забезпечення належного
виконання зобов'язання за кредитним
договором між ОСОБА_2 та КС «Взаємний
кредит» 05 листопада 2009 року був
укладений договір іпотеки № 051109-з,
посвідчений приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_4, зареєстрований за № 1556,
відповідно до умов якого в іпотеку
передано нерухоме майно, квартиру, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на
праві власності, відповідно до
договору купівлі-продажу від 16
листопада 2005 року, ВСК № 139340,
зареєстрованого в реєстрі за № 3691
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 18
березня 2012 року ОСОБА_2 особисто
отримала від представника КС «Взаємний
кредит» лист-вимогу про необхідність
повернення кредиту, сплати процентів,
та інших платежів, передбачених
договором, однак свої зобов'язання не
виконала. Договором іпотеки
встановлено, що звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється за
рішенням суду. Відповідно до довідки
КЖЕП № 25 від 20 лютого 2012 року за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_2
та ОСОБА_3. 18 березня 2012 року
представником позивача ОСОБА_2 було
особисто вручено вимогу про її
виселення та виселення її дочки ОСОБА_3,
однак, вимогу позивача виконано не
було. Відповідно до оцінки майна
здійсненої ФОП ОСОБА_6, вартість
квартири за адресою: АДРЕСА_1, станом на
25 лютого 2014 року складає - 356 040 грн.
Позивач у своєму позові, а у ході
судового засідання представник
позивача, просили суд в рахунок
погашення кредитної заборгованості за
договором № 051109-к від 05 листопада 2009
року звернути стягнення на предмет
іпотеки, визначити спосіб реалізації
предмету застави, виселити ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 та зобов'язати Головне
управління Державної міграційної
служби у Дніпропетровській області
зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2
та ОСОБА_3, а також стягнути судовий
збір у розмірі 3 654 грн.

Рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
14 березня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково.

У апеляційній скарзі
відповідачка просить рішення суду
скасувати та постановити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог, з тих підстав, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що 05 листопада 2009 року між
КС «Взаємний кредит» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір № 051109-К,
відповідно до умов якого вона отримала
грошові кошти у розмірі 41 750 грн.,
строком до 05 листопада 2010 року, для
купівлі побутової техніки, плату за
користування кредитними коштами було
встановлено у розмірі 48 % відсотків
річних (Т. 1 а.с. 6).

Відповідно до видаткового
касового ордеру № 133 від 05 листопада 2009
року ОСОБА_2 отримала 41 750 грн. (Т. 1 а.с. 7).

16 грудня 2010 року між КС «Взаємний
кредит» та ОСОБА_2 була укладена
додаткова угода № 1 до кредитного
договору № 051109-К від 05 листопада 2009
року, якою було внесено зміни до п.п. 1.1.
кредитного договору: спілка надає
кредит позичальнику в розмірі 90 000 грн.
строком до 5 грудня 2011 року. Строк
повернення кредитних коштів було
встановлено не пізніше 5 грудня 2011 року
(Т. 1 а.с. 8).

Відповідно до видаткового
касового ордеру № 111 від 16 грудня 2010
року ОСОБА_2 отримала 48 250 грн. (Т. 1 а.с. 9).

З метою виконання умов кредитного
договору між КС «Взаємний кредит» та
ОСОБА_2 05 листопада 2009 року було
укладено договір іпотеки № 051109-3, який у
встановленому порядку було посвідчено
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстровано в реєстрі за № 1556,
відповідно до умов якого, з метою
забезпечення своєчасного повернення
кредиту, відсотків за користування ним
та можливих штрафних санкцій
іпотекодавець передав в іпотеку
іпотекодержателю нерухоме майно:
квартиру, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Відповідно до умов договору
іпотекодержатель також має право у
випадку невиконання іпотекодавцем
своїх зобов'язань за кредитним
договором отримати задоволення за
рахунок майна, переданого в іпотеку (Т. 1
а.с. 11-12).

16 грудня 2010 року КС «Взаємний
кредит» та ОСОБА_2 було внесено зміни до
договору іпотеки (Т. 1 а.с. 13).

Відповідно до довідки КЖЕП № 25 за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_2
та ОСОБА_3 (Т. 1 а.с. 15).

Судом першої інстанції встановлено,
що ОСОБА_2 порушуються взяті на себе
зобов'язання щодо повернення кредиту
та сплати процентів, внаслідок чого
станом на 05 лютого 2014 року відповідно
до розрахунку, у останньої виникла
заборгованість у розмірі 517 851 грн. 10
коп., яка складається: з суми кредиту у
розмірі 90 000 грн., процентів за
користування кредитом у розмірі 136 358
грн. 59 коп., штрафу у розмірі 261 907 грн. 16
коп., пені у розмірі 29 585 грн. 35 коп., що
підтверджується розрахунком
заборгованості (Т. 2 а.с. 7-11).

Судом першої інстанції встановлено,
що розмір заборгованості по сплаті
кредиту та відсотків значно менші
розміру нарахованої неустойки, у
зв'язку з чим, та враховуючи положення
ч. 3 ст. 551 ЦК України, беручи до уваги
заперечення представника відповідача
ОСОБА_2 від 14 березня 2014 року щодо
розміру нарахованої неустойки, а також
враховуючи, що сума заборгованості
відповідачами частково, у розмірі 21 687
грн., сплачувалась, що підтверджується
розрахунком заборгованості за
кредитним договором (Т. 1 а.с. 10), вважав
за необхідне зменшити розмір неустойки
та стягнути її у розмірі
заборгованості по сплаті кредиту та
відсотків за кредитом, тобто у сумі 226 358
грн. 59 коп., а у задоволені інших
позовних вимог щодо стягнення
неустойки було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції у цій
частині, вважає, що у відповідності до
вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. Крім того, п. 27
постанови Пленуму ВСС України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року, роз»яснино судам, що положення
частини третьої статті 551 ЦК України
про зменшення розміру неустойки може
бути застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка. Колегія
суддів вважає, що суд обґрунтовано
дійшов до висновку щодо можливості
застосувати зазначену норму
матеріального права до спірних
відносин.

Також, колегія суддів вважає, що не
заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що під час
нарахування позивачем штрафу та пені,
судом першої інстанції не було
враховано річний строк позовної
давності, оскільки зазначене
спростовується матеріалами справи та
мотивувальною частиною оскаржуваного
рішення суду. А саме, як вбачається з
розрахунку заборгованості, штраф було
нараховано за період з 05 серпня 2013 року
по 05 лютого 2014 року, пеня нарахована за
період з 05 листопада 2011 року по 05 лютого
2014 року (Т. 2 а.с. 7), а з позовом до суду
позивач звернувся 17 липня 2012 року.
Згідно до вищевказаного розрахунку
заборгованості, наданого позивачем
станом на 05 лютого 2014 року, штраф
нараховувався лише за останні 7 місяців
до часу уточнення позовних вимог, а
саме з 05 червня 2013 року по 05 лютого 2014
року. Крім того, оскаржуваним рішенням
було зменшено суму неустойки, фактично
судом враховувалась лише сума штрафу
нарахована в період з 05.06.2013 року по
05.02.2014 року, тобто неустойка позивачем
була нарахована з урахуванням положень
п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, а відтак
спростовуються доводи апеляційної
скарги щодо пропущення річного строку
позовної давності під час вирішення
питання щодо нарахування позивачем
штрафу та пені.

Крім того, доводи апеляційної
скарги щодо не підписання кредитного
договору відповідачкою ОСОБА_2,
неотримання нею кредиту у загальній
сумі 90 000 грн. та не сплаті відсотків за
вказаним договором, колегія суддів
вважає такими, що не заслуговують на
увагу та підлягають відхиленню з тих
підстав, що вони повністю
спростовуються висновками суду першої
інстанції що здійснені на підставі
доказів, що містяться в матеріалах
справи. А саме, матеріалами справи
підтверджено, що кредитний договір
було підписано відповідачкою особисто
та у добровільному порядку, а умовами
кредитного договору та додаткової
угоди до кредитного договору
передбачено внесення змін до
кредитного договору, відповідно до
яких розмір кредиту та дату його
повернення було змінено. Щодо
неотримання ОСОБА_2 кредиту у розмірі 90
000 грн. спростовуються видатковим
касовим ордером № 133 від 5 листопада 2009
року (Т. 1 а.с. 7) та видатковим касовим
ордером № 111 від 16 грудня 2010 року (Т. 2
а.с. 9) відповідно до яких нею було
отримано 41 750 грн. та 48 250 грн.
відповідно, а дійсність підпису
останньої на видаткових касових
ордерах ні самою відповідачкою ОСОБА_2,
а ні її представником не
спростовувалися та не оскаржувалися.
Крім того, посилання апелянта щодо до
її членства у кредитній спілці
спростовуються особисто та
власноручно написаною нею заявою про
прийняття до членів спілки та
постановою правління кредитної спілки
про її прийняття. Що стосується
посилань про те, що ОСОБА_2 не
сплачувала відсотки за договором, то ці
доводи спростовуються касовими
ордерами № 340 від 15 грудня 2010 року на
суму 19 277,00 грн. (т.1 а.с.237), № 357 від 10
грудня 2009 року на суму 1600,00 грн. (т.1
а.с.238), № 30 від 02 лютого 2010 року на суму
810,00 (т.1.а.с.239), а всього на загальну суму
- 21 687,00 грн.

Що стосується доводів апеляційної
скарги в частині звернення стягнення
на предмет застави та виселення,
колегія суддів дійшла до висновку, що
рішення суду першої інстанції у цій
частині підлягає також залишенню без
змін, а доводи апеляційної скарги
відхиленню.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у
разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. При цьому, за рахунок предмета
застави заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданими
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставного майна, а
також витрати, понесені у зв'язку із
пред'явленням вимоги, якщо інше не
встановлено договором.

Відповідно до ст. 590 ЦК України
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором чи
законом.

Ч. 1 ст. 575 передбачено, що іпотекою є
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

На підставі ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушених
зобов'язань, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Саме листом-вимогою КС «Взаємний
кредит» № 50 від 16 березня 2012 року
ОСОБА_2 було повідомлено під особистий
підпис про розмір її заборгованості за
кредитним договором № 051109-К від 05
листопада 2009 року та запропоновано в
добровільному порядку погасити
заборгованість (Т. 1 а.с. 14).

Крім того, листом-вимогою КС
«Взаємний кредит» № 49 від 16 березня 2012
року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було повідомлено
під особистий підпис про порушення
умов кредитного договору № 051109-К від 05
листопада 2009 року та запропоновано
добровільно виконати вимоги
іпотечного договору № 051109-З від 05
листопада 2009 року, укладеного з метою
забезпечення кредитного договору (Т. 1
а.с. 16).

Згідно з п. 1.2. договору іпотеки №
051109-З від 5 листопада 2009 року
іпотекодержатель має право у випадку
невиконання іпотекодавцем своїх
зобов'язань за кредитним договором
отримати задоволення за рахунок майна,
переданого в іпотеку.

Предметом іпотеки є квартира, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Саме враховуючи розмір
заборгованості, та те, що борг
відповідачки за основним зобов'язанням
є значним, та в подальшому буде
збільшуватися, а також невиконання
відповідачкою ОСОБА_2 своїх зобов'язань
щодо погашення кредиту, суд першої
інстанції і дійшов до висновку, що
вимога позивача про звернення
стягнення на предмет іпотеки є
обґрунтованою.

Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» передбачає, що у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду зазначаються: загальний розмір
вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки; опис
нерухомого майна, за рахунок якого
підлягають задоволенню вимоги
іпотекодержателя; заходи щодо
забезпечення збереження предмета
іпотеки або передачі його в управління
на період до його реалізації, якщо такі
необхідні; спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу, встановленої статтею 38 цього
Закону; пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Частиною 2 ст. 43 ЗУ «Про іпотеку»
передбачено, що початкова ціна продажу
предмета іпотеки встановлюється
рішенням суду.

На підставі висновку ФОП ОСОБА_6 про
оцінку майна: квартири, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, було встановлено,
що ринкова вартість цієї квартири
станом на 24 лютого 2014 року становить 356
040 грн. (Т. 2 а.с. 13-51).

Саме з урахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно дійшов до висновку, що
способом реалізації предмету іпотеки:
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, слід визначити продаж на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження,
передбаченого ЗУ «Про виконавче
провадження» з початковою вартістю 356
040 грн.

Колегією суддів встановлено, що
резолютивна частина рішення суду
першої інстанції повною мірою
відповідає вимогам ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» та роз»ясненням, що
надані у п.42 постанови Пленуму ВСС
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» № 5 від 30
березня 2012 року.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою
КЖЕП № 25 від 20 лютого 2012 року (Т. 1 а.с. 15),
про необхідність звільнити квартиру
відповідачі повідомлялися листом № 49
від 16 березня 2012 року, який було
отримано особисто ОСОБА_2 і про що було
власноручно здійснено запис від 18
березня 2012 року, але до часу розгляду
справи у суді першої інстанції
квартира ними звільнена не була, тому
на підставі ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», ч.
3 ст. 109 ЖК України, суд першої інстанції
вірно дійшов до висновку, що
відповідачі підлягають виселенню з
цієї квартири. А у зв'язку з тим, що
рішення суду першої інстанції про
виселення є підставою для зняття особи
з реєстрації, враховуючи положення ч. 1
ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», є
обґрунтованими висновки суд щодо
задоволення вимог позивача про
зобов'язання міграційної служби зняти
з реєстраційного обліку відповідачів
за вищевказаною адресою.

Крім того, колегія суддів зазначає,
що згідно ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України
"Про іпотеку" звернення стягнення на
передану в іпотеку квартиру є
підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов»язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

При розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.
ст. 39-40 Закону України"Про іпотеку"
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Зазначені вимоги закону позивачем
буди виконані, шляхом направлення на
адресу відповідачів письмового
попередження про необхідність
звільнити квартиру у місячний термін -
лист № 49 від 16 березня 2012 року, але, як у
встановлений іпотекодержателем строк,
так і до часу розгляду справи у суді
першої інстанції, квартира ними,
добровільно, звільнена не була, а тому,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
виселення відповідачів зі спірної
квартири, яка є предметом іпотеки.

Крім того, оскільки позивачем при
зверненні з позовом було сплачено
судовий збір у розмірі 3 761 грн. 30 коп. (3
219 грн. + 107 грн. 30 коп. + 435 грн. = 3 761 грн. 30
коп.) (Т.1 а.с. 1, 37, Т. 2 а.с. 1), відповідачами
у справі визначено саме ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, які, у тому числі, добровільно
не виконали вимоги позивача в частині
щодо виселення, у зв»язку з чим
останній був змушений звернутись до
суду, обґрунтовано було задоволено
вимоги і в частині стягнення з
відповідачів на користь позивача у
рівних частках сплаченого судового
збору. Крім того, ОСОБА_3 не зверталась
до апеляційної інстанції з питання
оскарження вищевказаного рішення суду
та не надавала повноважень на
представництво своїх інтересів у суді
особі, що представляє інтереси
апелянта у дійсному процесі, а тому, на
думку колегії суддів, у апелянта
відсутні повноваження щодо вирішення
питань, які не стосуються його
особисто, як сторони у відносинах, а у
представника апелянта відсутні
повноваження щодо вирішення питань,
які не стосуються його довірителя.

Таким чином, суд першої інстанції,
задовольняючи частково позов, ухвалив
по суті правильне рішення.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші
доводи не спростовують висновків
місцевого суду, зводяться до
переоцінки доказів і незгоди із
висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду першої інстанції в оскарженій
частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтованими, а рішення суду в
оскаржуваній частині відповідає
вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 14 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді