У х в а л а

07 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.
суддів: Амеліна В.І.,
Колодійчука В.М., Савченко В.О.,
Ситнік О.М., розглянувши
заяву ОСОБА_6 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 лютого 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6, треті
особи: приватний нотаріус
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, служба у
справах неповнолітніх та дітей
Тернопільської міської ради, про
визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

В травні 2013 року ОСОБА_7, ОСОБА_8
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6
про визнання недійсним укладеного
між сторонами договору дарування
квартири АДРЕСА_1 від 02 червня 2009 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Тернопільського міського
нотаріального округу 02 червня 2009
року, посилаючись на те, що вказаний
договір є фіктивним, оскільки фактично
позивачі не мали наміру передавати, а
відповідач приймати безоплатно спірну
квартиру. Договір дарування укладався
як забезпечення виконання боргових
зобов'язань позивачів перед
відповідачем за договором позики від 03
червня 2009 року. Крім цього, позивачі
просили стягнути із відповідача
понесені ними судові витрати.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 12 листопада 2013 року в
позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 21 січня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено у справі нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Визнано недійсним оскаржуваний
договір дарування нерухомості
від 02 червня 2009 року та стягнуто з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 511 грн
судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 лютого 2014 року
відмовлено ОСОБА_6 у відкритті
касаційного провадження у даній
справі, за касаційною скаргою
останньої на рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 21 січня 2014
року з підстав, передбачених п. 5 ч. 4 ст.
328 ЦПК України.

ОСОБА_6 звернулася до суду касаційної
інстанції із заявою про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 лютого 2014 року
з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України.

Заявник посилається на те, що суд
касаційної інстанції неоднаково
застосовує одні й ті ж самі норми
матеріального права, а саме ст. 234 ЦК
України.

До заяви про перегляд судових рішень як
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, додано копії ухвал
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від:

Зазначені вище судові рішення суду
касаційної інстанції, про перегляд
якого подано заяву та на яке
здійснюється посилання, а саме ухвала
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 листопада 2013 року, ухвалені
у справах, у яких є тотожними
предмети спорів, підстави позовів,
зміст позовних вимог та встановлені
судами фактичні обставини, а також має
місце неоднакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.

Зокрема, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ при постановленні
ухвали від 13 лютого 2014 року, про
перегляд якої подано заяву, погодився з
висновками апеляційного суду про те, що
передачі обдарованій особі предмету
договору дарування, а саме квартири,
ключів від неї та технічного паспорту,
не відбулося, тому ОСОБА_6 фактично не
прийняла подарунку і за правилами ст. 234
ЦК України оскаржуваний договір
дарування нерухомості є фіктивним.
Фіктивний правочин визнано
апеляційним судом недійсним,
незважаючи на те, що право власності на
спірну квартиру за ОСОБА_6
зареєстровано в бюро технічної
інвентаризації у встановленому
Законом порядку.

Натомість, постановляючи ухвалу від 13
листопада 2013 року, на яку здійснюється
посилання, суд касаційної інстанції
керувався тим, що факт
оформлення права власності
обдарованим на подароване нерухоме
майно свідчить про реальність
укладеного між сторонами спору
договору дарування. Підстави,
передбачені ст. 234 ЦК України, для
визнання договору дарування фіктивним
відсутні, тому в позові про визнання
правочину фіктивним слід відмовити.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав: неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Розглянувши заяву ОСОБА_6, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що цивільна
справа в даному випадку підлягає
допуску до провадження Верховного Суду
України.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Допустити до провадження Верховного
Суду України справу за позовом ОСОБА_7,
ОСОБА_8 до ОСОБА_6, треті особи:
приватний нотаріус Тернопільського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
служба у справах неповнолітніх та
дітей Тернопільської міської ради, про
визнання договору недійсним, за заявою
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 лютого 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Судді:В.І.
Амелін В.М. Колодійчук В.О.
Савченко О.М. Ситнік