Ухвала

іменем україни

02 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Надвірнянського району в інтересах
держави в особі Волосівської сільської
ради Надвірнянського району
Івано-Франківської області до ОСОБА_3,
третя особа - державна інспекція
сільського господарства в
Івано-Франківській області, про
звільнення та повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Надвірнянського районного суду
Івано-Франківської області від 21 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 18
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року прокурор
Надвірнянського району звернувся до
суду в інтересах держави в особі
Волосівської сільської ради
Надвірнянського району
Івано-Франківської області з позовом
до ОСОБА_3 В обґрунтування
вимог зазначив, що перевіркою
додержання вимог земельного
законодавства у с. Волосів
Надвірнянського району встановлено, що
відповідач самовільно захопила
земельну ділянку площею 0,0044 га по
АДРЕСА_1, яка згідно генерального плану
села є частиною проїжджої дороги та
встановила на ній бетонний фундамент
для огорожі. За вказане правопорушення
22 серпня 2012 року державним інспектором
у сфері державного контролю за
використанням та охороною земель
Державної інспекції сільського
господарства складено протокол про
адміністративне правопорушення та
згідно постанови про накладення
адміністративного стягнення № 000015
ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 53-1 КУпАП і
зобов'язано звільнити самовільно
захоплену земельну ділянку. Зайняття
частини громадської дороги та
встановлення на ній бетонної огорожі
створює перешкоди іншим мешканцям села
в користуванні нею. Посилаючись на те,
що ОСОБА_3 добровільно звільнити
самовільно захоплену земельну ділянку
та знести огорожу відмовляється,
просив зобов'язати її усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою територіальної громади
АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно
встановленої бетонної огорожі зі
сторони АДРЕСА_1 та повернути
самовільно зайняту за рахунок цієї
огорожі частину дороги, зобов'язати її
відновити межі земельної ділянки та
проїжджої частини вулиці, яку вона
самовільно захопила.

Рішенням Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 21
січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 18
березня 2014 року, позов задоволено
частково. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою територіальної громади села
площею 0,0044 га по АДРЕСА_1 шляхом
демонтажу (знесення) самовільно
встановленої бетонної огорожі
вказаної земельної ділянки з боку
АДРЕСА_1 та повернути територіальній
громаді с. Волосів, Надвірнянського
району, Івано-Франківської області
самовільну зайняту за рахунок цієї
огорожі частину дороги, яка прилягає до
присадибної ділянки ОСОБА_3 В
задоволенні іншої частини позову
відмовлено. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки площею 0,2500
га по АДРЕСА_1

ОСОБА_3 самовільно зайняла земельну
ділянку (частину дороги) площею 0,0044 га
по АДРЕСА_1 шляхом встановлення
бетонного фундаменту для огорожі, що
підтверджується актом перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 20 серпня 2012 року,
складеним державною інспекцією
сільського господарства в
Івано-Франківській області, протоколом
про адміністративне правопорушення,
постановою від 22 серпня 2012 року № 000015
про накладення адміністративного
стягнення за вчинення правопорушення,
передбаченого ст. 53-1 КУпАП.

А також протоколом засідання земельної
комісії Волосівської сільської ради
від 05 червня 2013 року, з якого
вбачається, що відповідач самовільно
збільшила площу своєї земельної
ділянки, яка належить до земель
громадського користування та
відповідно до генерального плану
забудови села є громадською дорогою,
ширина якої згідно генплану становить
12 м, звівши бетонну огорожу, чим
перешкоджає громаді села
користуватися громадською дорогою.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що спірна земельна ділянка
зайнята ОСОБА_3 самовільно, а отже
відповідно до ст. 212 Земельного кодексу
України вона підлягає поверненню
власнику землі, а саме: територіальній
громаді с. Волосів.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

За змістом статей 211, 212 ЗК України
громадяни та юридичні особи несуть
цивільну, адміністративну або
кримінальну відповідальність за
самовільне зайняття земельної ділянки.
Самовільно зайняті земельні ділянки
підлягають поверненню власникам землі
або землекористувачам без
відшкодування затрат, понесених за час
незаконного користування ними.
Приведення земельних ділянок у
придатний для використання стан,
включаючи знесення будинків, будівель
і споруд, здійснюється за рахунок
громадян або юридичних осіб, які
самовільно зайняли земельні ділянки.
Повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок провадиться за
рішенням суду.

Як убачається з матеріалів справи,
прокурор Надвірнянського району в
інтересах держави в особі Волосівської
сільської ради Надвірнянського району
Івано-Франківської області у позові
заявляв вимоги до ОСОБА_3 про
звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки шляхом знесення
самовільно збудованої огорожі та
повернення територіальній громаді
села самовільно зайнятої частини
дороги.

Визначаючись з правовідносинами, які
виникли між сторонами та їх змістом на
підставі наданих сторонами доказів,
суд відповідно до ст. 212 ЦПК України має
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достовірність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності Надаючи оцінку
наданим сторонами доказів, суди мають
оцінювати кожний доказ окремо, а потім
надавати оцінку сукупності доказів і
їх співвідношенню. При цьому, суд має
з'ясовувати як належність та
допустимість доказів формою та їх
відношенням до правовідносин між
сторонами так і за їх змістом. Рішення
суду не може ґрунтуватись на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Розглядаючи даний спір, суд першої
інстанції у порушення вимог ст. 212
ЦПК України належним чином не
перевірив належність і допустимість
наданих сторонами доказів та не дав їм
правової оцінки, зокрема, поза увагою
судів залишилося те, що постанова про
накладення адміністративного
стягнення від 22 серпня 2012 року № 000015, на
яку суд послався як на підтвердження
самовільного зайняття ОСОБА_3 частини
дороги, не містить підпису посадової
особи, яка розглядала справу про
адміністративне правопорушення та
відбитку печатки відповідно
державного органу.

Також, задовольняючи позов, суди
вважали доведеним, що площа самовільно
зайнятої ОСОБА_3 частини проїжджої
дороги становить 0,0044 га, при цьому не
зазначено на підставі яких документів
зроблено такий висновок та чим це
підтверджується, оскільки в акті
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства від 20 серпня 2012 року, на
який суди посилалися як на доказ,
вказано, що така площа самовільно
зайнятої дороги орієнтовна.

Вказані обставини мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, тому суду першої інстанції
необхідно було їх перевіряти.

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою
для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації, яка
згідно зі ст. 193 ЗК України містить
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів.

В порушення зазначеної норми права,
судами не досліджено, чи встановлені
відповідні межові знаки або тверда
межа земельної ділянки ОСОБА_3
відповідно до даних земельного
кадастру та не перевірено порушення
останньою прав позивача з урахуванням
даних земельно-кадастрової
документації.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув, у порушення
вимог статей 303, 315 ЦПК України, належним
чином не перевірив доводи апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, та дійшов передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 2 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам статті 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу статті 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтею 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 21
січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 18
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова

В.О. Савченко