Справа № 159/3394/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Бойчук П.Ю. Провадження №
22-ц/773/206/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - Подолюка В.А.,

суддів -Шевчук Л.Я., Киці С.І.,

при секретарі - Захаровій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «ЯТЕСС», приватного
підприємства «ЯТЕСС», товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія» «Укркомстрах» про визнання
договорів недійсними, зобов'язання
вчинити дії та відшкодування моральної
шкоди за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_1 на заочне рішення Ковельського
міськрайонного суду від 26 липня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року ОСОБА_1 пред'явив в суд
позов до товариства з обмеженою
відповідальністю «ЯТЕСС», приватного
підприємства «ЯТЕСС», товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія» «Укркомстрах» з вимогами
визнати недійсними договір № 011273 від
16.07.2012 року (далі Договір- 1) про
отримання безвідсоткової позики
(споживчого кредиту), договору № 011273
від 16.07.2012 року (далі-Договір 2) про
надання інформаційних,
консультаційних та роз'яснювальних
послуг та послуг для оформлення
попереднього договору, як таких що
укладені при здійснення нечесної
підприємницької практики, яка вводить
в оману, зокрема, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем. Також, просив
визнати недійсним договір страхування
від нещасних випадків від 16.07.2012 за №
6248/12, повернути сторони в попередній
стан, стягнути з відповідачів на його
користь сплачені за вказаними
правочинами кошти в розмірі 7500 грн. та
моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Заочним рішенням Ковельського
міськрайонного суду від 26.07.2013 року
позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 011273 від
16.07.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ
"ЯТЕСС". Визнано недійсним договір №
011273 від 16.07.2012 року, укладений між
ОСОБА_1 та ПП "ЯТЕСС". Стягнуто з ПП
"ЯТЕСС" в користь ОСОБА_1 сплачений за
договором № 011273 від 16.07.2012 року платіж в
сумі 3500 грн. Стягнуто з ТОВ "ЯТЕСС" в
дохід держави судовий збір в сумі 114
грн. 70 коп. Стягнуто з ПП "ЯТЕСС" в дохід
держави судовий збір в сумі 344 грн. 10
коп.

В решті вимог позову відмовлено.

На вказане рішення суду позивач ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу в якій просив
скасувати оскаржуване рішення суду в
ухваленій частині про відмову в позові
та ухвалити в цій частині нове рішення.
Задовольнити вимоги позову про
стягнення 3500 грн. платежу за другим
договором, визнати недійсним договір
страхування зі стягненням 500 грн., що
були сплачені за цим договором та
стягнути 5000 грн. моральної шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що
16.07.2012 року між позивачем та ПП "ЯТЕСС"
укладено договір № 011273, предметом
якого є надання інформаційних,
консультаційних та роз'яснювальних
послуг з питань діяльності та
подальшої участі у Програмі діяльності
"Кому Гроші?", оформлення договору № 011273
від 16.07.2012 року та Додатків до нього між
Замовником та ТОВ "ЯТЕСС". Також 16.07.2012
року , між позивачем та ТзОВ "ЯТЕСС" було
укладено договір № 011273 з додатками до
нього, за умовами якого товариство від
імені та за рахунок позивача вчиняє
певні дії, спрямовані на надання
безвідсоткової позики, зазначеної в
додатку № 1 до даного Договору, на
умовах діяльності Програми "Кому
Гроші?", а саме надання учаснику -
позивачу безвідсоткової позики в
розмірі 100000 грн. За умовами договору
передбачено надання Учасникам
безвідсоткової позики за рахунок
коштів Фонду Учасників за Програмою
"Кому Гроші?". Перевагу має той учасник,
що надіслав заяву, яка містить
найбільшу кількість сплачених
загальних платежів. У випадку, коли
декілька учасників надіслали заяви з
однаковою найбільшою кількістю
сплачених загальних платежів, перевагу
має той учасник, який раніше уклав
договір.

Також судом першої інстанції
встановлено, що 16.07.2012 року між
позивачем та товариством з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
«Укркомстрах» було укладено договір
добровільного страхування від
нещасних випадків, вигодобувачем за
яким є ТОВ «ЯТЕСС».

Частково задовольняючи позов суд
першої інстанції виходив з того, що
Договір- 1 та Договір- 2 були укладені із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

На виконання умов Договору-1,
позивачем на користь ПП "ЯТЕСС" було
сплачено вступний платіж в сумі 3500,00
грн., тому суд стягнув цю суму коштів. За
відсутності доказів про сплату платежу
за Договором-2 в розмірі 3500 грн. та
заподіяння моральної шкоди, суд
відмовив в цих вимогах позову.
Відмовляючи в задоволенні вимозі
позову про визнання договору
страхування недійсним, суд виходив з
відсутності підстав для визнання його
недійсним.

Доводи апеляційної скарги
обґрунтовують неправильність рішення
суду лише в частині відмови в позові,
тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про
захист прав споживачів", забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Суд першої інстанції встановив, що
Договір-1 та Договір-2 були укладені з
порушенням зазначеної норми закону,
тому визнав їх недійсними.

Одним із наслідків недійсності
правочину є відшкодування майнової та
моральної шкоди.

У відповідності до п. 2.1-2.2 умов
Договору-2, ОСОБА_1 зобов'язувався
сплатити ПП «ЯТЕСС» 3500 грн. через
банківські установи. Проте, як
встановлено судом першої інстанції і
перевірено апеляційним судом
позивачем не надано доказів сплати
вказаної суми коштів. Доводи
апеляційної скарги про те, що укладення
Договору-2 є необхідною умовою для
укладення Договору-1, відповідно і
сплати 3500 грн. не є власне доказом, що
позивач сплатив цю суму коштів,
оскільки суду не надано належного
доказу, зокрема банківського
платіжного документу, про сплату
спірних коштів.

За цих обставин, суд першої інстанції
не мав підстав для застосування
наслідків недійсності Договору-2 у виді
стягнення 3500 грн. Відмова в позові в цій
частині є правильною.

Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає зокрема у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1
обґрунтовував тим, що планував за
отримані кредитні кошти закінчити
ремонт в квартирі. Оскільки ремонт не
закінчено, то він зазнав моральної
шкоди, що на його думку є очевидним.

Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 довів, що його права, як
споживача були порушені. Проте не
закінчення ремонту в квартирі не може
розцінюватись, як заподіяння моральної
шкоди, за відсутності зазначення про
заподіяння цим душевних страждань і
яких власне страждань з прив'язкою до
причинно-наслідкового зв'язку.

Підстав для відшкодування моральної
шкоди немає, тому відмова суду першої
інстанції в цій частині є правильною.

Разом з тим, суд першої інстанції,
встановивши, що Договір-1 та Договір-2
були укладені в контексті використання
нечесної підприємницької практики
підставно, як вважає колегія суддів, не
задовольнив вимоги позову про визнання
договору страхування недійсним.

Установлено, що відповідно до п. 2.1.6
Договору-1 ОСОБА_1 задля участі в
програмі «Кому гроші?» зобов'язувався
укласти договори особистого
страхування життя, здоров'я,
працездатності, та/або майнового
страхування об'єкта застави, іпотеки із
страховою компанією.

Відповідно до ч. 4 статті 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
агресивною вважається підприємницька
практика, що фактично містить елементи
примусовості, докучання або
неналежного впливу й істотно впливає
або може вплинути на волю вибору або
поведінку споживача щодо придбання
продукції, зокрема: використання
важкої для споживача обставини, про яку
продавцю чи виконавцю було відомо, для
впливу на рішення споживача;
встановлення обтяжливих чи
непропорційних позадоговірних
перешкод для здійснення споживачем
своїх прав за договором, включаючи
положення про право споживача
розірвати договір, замінити продукцію
або укласти договір з іншим суб'єктом
господарювання.

В ст.6 Закону України «Про страхування»
зазначено, що добровільне страхування
здійснюється на основі договору між
страхувальником і страховиком.
Загальні умови і порядок здійснення
добровільного страхування визначені
правилами страхування, що
встановлюються страховиком самостійно
відповідно до вимог цього Закону.
Конкретні умови страхування
визначаються при укладені договору
страхування відповідно до
законодавства.

Видами добровільного страхування
можуть бути:

- страхування життя;

- страхування від нещасних
випадків.

Для укладення договору страхування
страхувальник відповідально до ст.18
Закону України «Про страхування» подає
страховику письмову заяву за формою,
встановленою страховиком, або іншим
чином заявляє про свій намір укласти
договір страхування.

В ст.16 цього Закону зазначено, що
договір страхування-це письмова угода
між страхувальником і страховиком,
згідно з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній в договорі
страхувальником, а останній згідно ст.10
Закону України «Про страхування»
зобов'язаний внести страховий платіж у
визначеній договором сумі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
договір добровільного страхування є
недійсним, оскільки страховик не має
ліцензії на укладення договорів
страхування життя, сам правочин
укладений внаслідок обману і договір є
похідним від основного договору, яким
вважає договір позики.

П 3.1 договору страхування визначено
покриття страхового випадку у вигляді
смерті застрахованої особи внаслідок
нещасного випадку, що стався під час
його дії.

Отже, в контексті захисту прав
споживачів, відповідно до зазначених
положення закону «Про страхування» та
встановлених обставин справи,
укладення ОСОБА_1 правочину зі
страховиком не може тлумачиться як
примушування позивача до страхування,
оскільки саме страхувальник
реалізовує своє право на укладення
договору страхування шляхом подання
відповідної заяви страховику та
укладення чи не укладення відповідної
на це письмової угоди з останнім.

Зі змісту договору страхування
вбачається, що в даному випадку
правочин був укладений відповідно до
п.2 ст.6 Закону України - страхування від
нещасного випадку.

Відповідно до ст.230 ЦК України та ст.ст.
10 ч.3,60 ч.1 ЦК України позивач не довів
вчинення договору страхування під
впливом обману шляхом навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину, наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману. Доводи
апеляційної скарги в цій частині
спростовуються вищенаведеними
обставинами справи, не спростовані
ОСОБА_1

Підстави для визнання договору
страхування недійсним з підстав
визначених статтями 215, 218, 230, 998 ЦК
України та ст.29 Закону України «Про
страхування» відсутні тому договір
страхування від 16.07.2012 року, що
укладений між ОСОБА_1 та страховою
компанією «Укрстрах», не було підстав
визнати недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги є
власним тлумаченням встановлених
обставин справи та вимог
законодавства, які не впливають на
законність та обґрунтованість
висновків суду першої інстанції в
частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні
його позовних вимог до страхової
компанії та в частині відшкодування
моральної шкоди, і стягнення 3500 грн. за
договором.

Керуючись ст.ст.307,308,309,314,316,319,324 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Заочне рішення Ковельського
міськрайонного суду від 26 липня 2013 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді