У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
Рівненської області в інтересах
держави в особі Головного управління з
питань будівництва та архітектури
Рівненської обласної державної
адміністрації до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, завданої
злочином, за касаційною скаргою
заступника прокурора Рівненської
області на рішення апеляційного суду
Рівненської області від 4 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року заступник прокурора
Рівненської області в інтересах
Головного управління з питань
будівництва та архітектури
Рівненської обласної державної
адміністрації звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що вироком Рівненського районного
суду Рівненської області від 2
листопада 2010 року ОСОБА_3 засуджено за
ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України
до п'яти років позбавлення волі з
позбавленням права займати керівні
посади на підприємствах будівельної
галузі строком на один рік і на
підставі ст. 57 КК України його
звільнено від відбування основного
покарання з іспитовим строком на один
рік. Своїми діями, а саме у зв'язку з
привласненням грошових коштів,
перерахованих з Державного бюджету ПП
«Плеяда-Рівне», керівником якого був
ОСОБА_3, для здійснення
будівельно-монтажних робіт по об'єкту
«Реконструкція обласного дитячого
протитуберкульозного санаторію
«Новостав» для дітей з активною формою
туберкульозу», відповідач завдав
шкоду державі, тому позивач просив суд
стягнути з ОСОБА_3 на користь держави в
особі Головного управління з питань
будівництва та архітектури
Рівненської обласної державної
адміністрації 233 848 грн на
відшкодування збитків, завданих
злочином.

Заочним рішенням Рівненського
районного суду Рівненської області від
9 жовтня 2012 року позов
заступника прокурора Рівненської
області задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь держави в особі головного
управління з питань будівництва та
архітектури Рівненської обласної
державної адміністрації 233 848 грн на
відшкодування шкоди, завданої
злочином. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 4 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Рівненської області просить
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що відносно ОСОБА_3 є вирок суду,
що набрав законної сили, яким
відповідача визнано винним у вчиненні
ряду злочинів, тому завдані державі
збитки повинні бути ним відшкодовані.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні позову, виходив із того, що
стягнення коштів, які безпідставно
були перераховані з державного
бюджету, відбувається не з особи,
винної у скоєнні злочину, а винятково з
юридичної особи, яка отримала ці кошти.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що згідно з вироком
Рівненського районного суду
Рівненської області від 2 листопада 2010
року ОСОБА_3, працюючи директором ПП
«Плеяда-Рівне», скоїв злочини,
передбачені: ч. 4 ст.191 КК України,
заволодіння державними коштами у
великих розмірах шляхом зловживання
службовим становищем, вчинене
повторно; ч. 2 ст. 366 КК України, службове
підроблення; ч. 3 ст. 358 КК України,
використання завідомо неправдивого
документа. З Державного бюджету ПП
«Плеяда-Рівне» були перераховані
грошові кошти для здійснення
будівельно-монтажних робіт по об'єкту
«Реконструкція обласного дитячого
протитуберкульозного санаторію
«Новостав» для дітей з активною формою
туберкульозу». Всього на підставі
актів приймання виконаних підрядних
робіт форми № КБ-2В, довідок про
вартість виконаних підрядних робіт та
витрат форми КБ-3 за серпень-вересень 2008
року підприємству «Плеяда-Рівне» було
безпідставно перераховано 145 336 грн 50
коп за завищені об'єми виконаних робіт.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі винною особою, яка її завдала.

Вказані складові цивільно-правової
відповідальності доведено при
розгляді кримінальної справи по
обвинуваченню ОСОБА_3, тому оцінка
зазначених обставин у спосіб,
здійснений апеляційним судом є
неправильним.

З матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 є керівником
приватного підприємства «Плеяда -
Рівне», тобто службовою особою, яка
постійно виконує
організаційно-розпорядчі та
адміністративно-господарські
обов'язки, у повноваження якої входило
повсякденне керівництво виробничою та
фінансово-господарською діяльністю
підприємства.

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України
передбачено, що вирок у кримінальній
справі, що набрав законної сили,
обов'язковий для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
суду, з питань, чи мали місце ці дії та
чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вирок у даному випадку має
преюдиціальне значення.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд зазначені вище
вимоги закону не врахував, не з'ясував
належним чином фактичних обставин
справи щодо заявлених вимог, які
правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, дійшовши передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Разом з тим рішення суду першої
інстанції не можна залишити в силі,
оскільки апеляційний суд формально і
невірно виходив з того, що відповідач є
неналежним, проте законність та
обґрунтованість рішення суду, розмір
завданої шкоди не перевірив.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Рівненської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 4 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко