Ухвала

іменем україни

02 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Харківського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері, що звертається
в інтересах держави в особі
Данилівського дослідного державного
лісгоспу УкрНДІЛГА до
Русько-Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
міськрайонне управління
Держземагентства в Харківському
районі, державна реєстраційна служба
Головного управління юстиції в
Харківській області про визнання
незаконними та скасування рішень,
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
визнання недійсним договору дарування
та скасування запису про перехід прав
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Харківського
районного суду Харківської області від
19 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року Харківський
міжрайонний прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері звернувся до
суду в інтересах держави в особі
Данилівського дослідного державного
лісгоспу УкрНДІЛГА, у якому з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив визнати незаконними та
скасувати рішення Русько-Тишківської
сільської ради Харківського району
Харківської області від 19 листопада 2007
року «Про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
ОСОБА_3, що мешкає за адресою
АДРЕСА_1» та від 02 червня 2008 року «Про
передачу земельної ділянки у власність
ОСОБА_3.»; визнати недійсним державний
акт серія ЯИ № 837370 на право
власності на земельну ділянку площею
1,9726 га на території Русько-Тишківської
сільської ради Харківського району,
кадастровий номер :00:003:0048, виданий
на ім'я ОСОБА_3 та скасувати запис про
його державну реєстрацію в
міськрайонному управлінні Держкомзему
у м. Люботин і Харківському районі
Харківської області від 25 грудня 2009
року за № 84; визнати недійсним
договір дарування земельної ділянки
від 29 березня 2012 року, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та скасувати запис про
перехід права власності у поземельній
книзі, вчинений 18 травня 2012 року за
№ 01. В
обґрунтування вимог зазначив, що
відповідачі незаконно отримали у
власність спірну земельну ділянку,
оскільки заява про виділення землі до
місцевої ради не подавалась, на сесії
Русько-Тишківської сільської ради
Харківському районі Харківської
області таке питання не розглядалося,
але в порушення закону селищний голова
підписав рішення сільської ради, які не
приймались на сесії, за що притягнутий
до кримінальної відповідальності.
Посилаючись на те, що земельна ділянка
відноситься до лісових угідь і не може
передаватися для ведення особистого
селянського господарства, вибула із
власності держави поза волею
останньої, просив суд позов
задовольнити.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 19
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області 19 лютого 2014 року, позов
задоволено. Визнано незаконними та
скасовано рішення XX сесії V скликання
Русько-Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області від 19 листопада 2007 року
«Про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
ОСОБА_3, що мешкає за адресою АДРЕСА_1»;
рішення XXVI сесії V скликання
Русько-Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області від 02 червня 2008 року «Про
передачу земельної ділянки у власність
ОСОБА_3.». Визнано недійсним державний
акт серії ЯИ № 837370 на право власності
на земельну ділянку площею 1,9726 га,
розташовану на території
Русько-Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області, кадастровий № :00:003:0048,
виданий на ім'я ОСОБА_3 та скасовано
запис про його державну реєстрацію в
міськрайонному управлінні
Держземагенства у м. Люботин і
Харківському районі Харківської
області від 25 грудня 2009 року № 84.
Визнано недійсним договір дарування
зазначеної земельної ділянки від
29 березня 2012 року, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
реєстровий № 474 та скасовано запис у
поземельній книзі про перехід права
власності, вчинений за № 01
від 18 травня 2012 року. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону висновки
суду апеляційної інстанції не
відповідають.

Судами встановлено, що рішенням 20 сесії
5 скликання Русько-Тишківської
сільської ради Харківського району
Харківської області від 19
листопада 2007, підписаним
Русько-Тишківським сільським головою
ОСОБА_6, надано дозвіл ОСОБА_3 на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянка
орієнтовною площею 2 га сіножаті
категорії сільськогосподарського
призначення за рахунок земель запас
для подальшої її передачі у власність в
АДРЕСА_2 для ведення особистого
селянського господарства.

Рішенням 26 сесії 5 скликання
Русько-Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області від 02 червня 2008 року,
підписаним Русько-Тишківським
сільським головою ОСОБА_6, передано у
власність ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 1,9726 га, кадастровий номер
:00:003:0048 по АДРЕСА_2, на підставі
якого останній видано державний акт на
право власності на зазначену земельну
ділянку серії ЯИ № 837370, зареєстрований
25 грудня 2009 року за № 19, який також
підписано ОСОБА_6

Згідно з договором дарування від 29
березня 2012 року, посвідченим приватним
нотаріусом Харківського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим № 474, ОСОБА_3 подарувала
спірну земельну ділянку ОСОБА_3 Перехід
права власності до ОСОБА_4 18 травня 2012
року зареєстровано у Поземельній книзі
за № 01.

Також встановлено, що постановою
Харківського районного суду
Харківської області від 08 листопада 2012
року, яка набрала законної сили, по
кримінальній справі № 2034/11816/2012
Русько-Тишківського селищного голову
ОСОБА_6 звільнено від кримінальної
відповідальності за вчинення злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України на
підставі акту амністії. У вказаному
судовому рішенні встановлено, що в
порушення вимог ст. ст. 26, 42 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» питання щодо надання дозволу
на виготовлення проекту землеустрою
для відведення земельної ділянки в
АДРЕСА_2, його затвердження та передачі
вказаної ділянки у власність ОСОБА_3 в
порядок денний зазначених сесій від 19
листопада 2007 року та 02 червня 2008 року не
вносилися та не розглядалися,
відповідні рішення не приймалися.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що спірна
земельна ділянка у встановленому
законом порядку ОСОБА_3 не виділялася,
що свідчить про вибуття земельних
ділянок із власності держави поза її
волею.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився
із його висновками та залишив ухвалене
ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду
погодитися не можна з огляду на таке.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту своїх порушених прав.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивач просив суд визнати незаконними
та скасувати рішення
Русько-Тишківської сільської ради,
визнати недійсними державний акт та
скасувати його державну реєстрацію,
визнати недійсним договір дарування та
скасувати запис про перехід права
власності.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31,
215 цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону. Тому в разі посилання позивача
не на ту норму закону суд уточнює
підстави позову й застосовує норму
закону, яка їм відповідає, незалежно
від згоди на це позивача.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції посилався
на положення ст. ст. 6, 7, 13, 14, 143
Конституції України, ст. ст.
26, 42 Закону України «Про місцеве
самоврядування в України», ст. 26
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень», ст. ст. 56, 84, 116, 118,
125, 126, 149, 151, 155, 202 ЗК України, ст.
ст. 177, 181, 203, 215, 216, 324, 328, 346, 373, 378, 388, 1212, 1213
ЦК України.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. ст. 1212, 1213 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі. У разі неможливості
повернути в натурі потерпілому
безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, поза увагою апеляційного
суду залишилося те, що вищезазначені
норми законодавства регулюють різні
правовідносини та є взаємовиключними,
тому їх одночасне застосування є
помилковим.

Крім того, застосовуючи до спірних
правовідносин ст. ст. 388, 1212, 1213 ЦК
України, суд апеляційної інстанції не
звернув уваги на те, що із вимогами про
витребування від добросовісного
набувача чи про повернення майна, як
безпідставно набутого, позивач не
звертався.

У порушення ст. ст. 213, 303, 315 ЦПК України,
апеляційний суд не перевірив належним
чином доводи апеляційної скарги та
докази, надані на їх обґрунтування, не
з'ясував, які правовідносини
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин,
тому дійшов передчасного висновку про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою
для їх скасування із передачею справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області 19 лютого 2014 року скасувати,
справу направити на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова

В.О. Савченко