Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі:

головуючого судді Оніпко О.В., суддів -
Гордійчук С.В., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Кредобанк" на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
26 червня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до приватного підприємства
"Секрет" про визнання права власності,
та за зустрічним позовом приватного
підприємства "Секрет" до ОСОБА_1 про
визнання права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 26.06.2013 р. позов
ОСОБА_1 задоволено: визнано за ОСОБА_1
право власності на нежитлову будівлю,
диско-бар з кафе, яка розташована в
АДРЕСА_1, загальною площею 949,1 кв.м. В
задоволені зустрічного позову ПП
„Секрет" відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі ПАТ "Кредобанк" вказує, що воно є
незаконним, ухваленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що 26.07.2007 р. між ОСОБА_2
та ПАТ „Кредобанк" було укладено
кредитний договір № 192-07 за умовами
якого банк надає позичальнику у
власність грошові кошти (кредит) у
розмірі 890 000 євро на термін до 25.07.2012 р.
На забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним договором було укладено
договір іпотеки № 192-07/1 від 26.07.2007р.,
предметом якого є нежитлова будівля
диско-бару з кафе, яка розташована в
АДРЕСА_1, загальною площею 949,1 кв.м.

Вказує, що судом не була встановлена
реальність договору комісії, також не
досліджувався звіт комісіонера, як
істотна умова договору відповідно до ч.
1 ст. 404 ЦК УРСР (1963 року). Крім того, пункт
4.1. Договору комісії суперечить ч. 3 ст.
404 ЦК УРСР. Також незаконним є рішення
суду в частині визнання права
власності за ОСОБА_1 з 29.10.2003 р., оскільки
ПП „Секрет" зареєструвало право
власності на своє ім"я 05.02.2004 р., а отже
було власником майна, в той час як
ОСОБА_1, пред'явивши вимогу до ПП
„Секрет" лише 22.02.2013 р., і не була та не
могла бути власником майна з 29.10.2003 р.
Просить рішення у справі за позовом
ОСОБА_1 до ПП „Секрет" про визнання
права власності скасувати та ухвалити
нове, яким у задоволенні вказаного
позову відмовити. Рішення суду в
частині відмови ПП «Секрет» у
зустрічному позові не оскаржується.

Перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду 1-ї
інстанції в межах доводів

________________________________________________________________________
___________________________

Справа № 569/9640/13-ц

Головуючий суддя 1 інстанції: Ковальов
І.М.

Провадження № 22-ц787/57/2014

Суддя-доповідач : Оніпко О.В.

апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді 1-ї інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про її
задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.05.2013 р. ОСОБА_1 звернулася до ПП
„Секрет" із позовом про визнання права
власності на нежитлову будівлю -
диско-бар з кафе, яка розташована в
АДРЕСА_1, загальною площею 949,1 кв. м.

В обгрунтування своїх позовних вимог
зазначала, що 12.02.2001 р. між нею та ПП
«Секрет» було укладено договір
комісії, на підставі якого відповідач
зобов»язався за її дорученням , за її
рахунок та у її інтересах придбати
будівлю -торговий павільйон по АДРЕСА_1,
загальною площею 239, 6 кв. м та здійснити
комплекс заходів щодо реконструкції
даної будівлі під диско-бар з кафе.

Відповідно до п.1.3 договору комітент
набуває права власності на об»єкт
нерухомості ( за умови його купівлі
комісіонером та здійснення комплексу
заходів щодо його реконструкції) з
моменту прийняття закінченого
будівництвом ( реконструкцією) об»єкта
нерухомості в експлуатацію.

Згідно з п. 4.2 договору вона передала
готівкою відповідачу 800 000 грн. в
момент підписання даного договору , що
підтверджено підписом та печаткою
комісіонера.

30.12.2003 р. вона отримала від ПП « Секрет»
лист про закінчення реконструкції
вказаної будівлі та акт про прийняття
її в експлуатацію .

Вважає, що оскільки п.1.3 договору
комісії встановлено, що право
власності у комітента виникає
автоматично після прийняття будівлі в
експлуатацію і майно придбане за її
кошти, вона є власником даного об»єкта
з 29.10.2003 р. Однак відповідач 05.02.2004 р.
зареєстрував право власності на себе
на вказане майно, тому просила суд
визнати за нею право власності на
приміщення диско-бару з кафе за адресою
АДРЕСА_1

10.06.2013 р. ПП « Секрет» звернулося до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про
визнання права власності на спірне
майно ( а.с. 35-36) та зазначало, що між
сторонами дійсно був укладений договір
комісії 12.02.2001 р. і підприємство
придбало 16.02.2001р. за біржовою угодою
приміщення павільйону по АДРЕСА_1
загальною площею 239, 6 кв.м та здійснило
реконструкції даної будівлі. Про
завершення реконструкції та прийняття
будівлі в експлуатацію позивачку було
повідомлено у грудні 2003 р., однак згідно
з п.2.9. договору комісії , остання не
заявила вимогу до відповідача про
передачу йому у власність приміщення,
тому 05.02.2004 р. право власності на
вказану будівлю було зареєстровано на
ПП «Секрет» 05.02.2004 р. З цього часу
підприємство користується , як власник
спірним приміщенням, підтримує його за
власні кошти у належному стані.
Оскільки позивачка не визнає право
власності ПП « Секрет» на будівлю,
просили суд визнати за ними право
власності на приміщення диско-бару з
кафе за адресою : АДРЕСА_1 загальною
площею 949, 1 кв.м.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, місцевий
суд послався у рішенні на норми ст. ст.
395, 396, 398 ЦК УРСР ( 1963 р.) та умови договору
комісії, укладеного між сторонами
згідно з якими ( п.1.3 ) право власності
переходить до ОСОБА_1 з моменту
прийняття об»єкту нерухомості в
експлуатацію. Також зазначив у рішенні,
що на підставі ст. ст. 128, 398 ЦК УРСР,
остання набула право власності на
вказану будівлю з 29.10.2003 р.

Однак з такими висновками не
погоджується колегія суддів, оскільки
вони суперечать обставинам справи та
вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч.1 ст . 395 ЦК УРСР за
договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за винагороду вчинити одну або кілька
угод від свого імені за рахунок
комітента.

Таким чином, вказаною нормою закону,
окрім визначених у ній правовідносин
сторін за договором комісії, не
встановлено переходу права власності
на майно від комітента до комісіонера.

З матеріалів справи вбачається, що
12.02.2001 р. між ОСОБА_1 (комітентом) та ПП
«Секрет» був укладений договір
комісії, згідно з п.1.1 якого відповідач
(комісіонер) зобов»язався за
дорученням, за рахунок та в інтересах
позивачки (комітента) придбати будівлю
(торговий павільйон ) по АДРЕСА_1,
загальною площею 239, 6 кв. м та здійснити
комплекс заходів щодо реконструкції
даної будівлі під диско-бар з кафе (а.с.
5-6 ).

Відповідно до п. 1.2 договору,
виступаючи від свого імені, комісіонер
самостійно укладає договір
купівлі-продажу об»єкту нерухомості з
третьою особою.

Пунктом 1.3 договору встановлено, що
комітент набуває право власності на
об»єкт нерухомості ( за умови його
купівлі комісіонером та здійснення
комплексу заходів щодо його
реконструкції) з моменту прийняття
закінченого будівництвом
(реконструкцією) об»єкта нерухомості в
експлуатацію.

Нерухоме майно, яке придбається
комісіонером в інтересах та за рахунок
комітента, є власністю комітента ( п.1.5
договору).

Як вбачається з біржової угоди
купівлі-продажу нерухомості від 16.02.2001
р. ( а.с. 7), член біржі брокерська контора
№ 40 фірма « ТРИ-САМ» в особі брокера
Клименко Т.В., що діє на підставі
договору-доручення № 169 від 16.02.2001 р. в
інтересах ОСОБА_1 (продавець) та член
біржі брокерська контора № 40 фірма «
ТРИ-САМ» в особі брокера Степанюка С.А.,
що діє на підставі договору-доручення
№ 170 від 16.02.2001 р. в інтересах ПП «
Секрет» в особі директора Королюк Л.Б.
(покупець) відповідно до Закону України
«Про товарну біржу» та Правил біржової
торгівлі уклали на Рівненській
товарній біржі дану угоду про наступне
: продавець продав, а покупець купив
будівлю (торговий павільйон) по
АДРЕСА_1, загальною площею 239, 6 кв.м.

Будівля належить продавцю на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Рівненського
міського нотаріального округу ОСОБА_7 06
вересня 2000 р. за реєстровим номером 2426
та зареєстрована у Рівненському МБТІ
13.09.2000 р. за реєстровим номером 3-56-290.

Згідно з п. 6 угоди, покупець набуває
право власності на вказану нерухомість
з моменту укладання даної угоди і
реєстрації її на біржі (зареєстрована
Рівненською товарною біржею 16.02.2001 р. за
реєстровим № 118/01).

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР право
власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

За наведених обставин, є
безпідставними посилання позивачки в
обґрунтування свого позову - на умови
договору комісії, укладеного між
сторонами 12.02.2001 р., який по своїй
природі не є договором комісії , умови ,
права та обов»язкі сторін якого
встановлені главою 35 ЦК УРСР.

Враховуючи, що на час укладення
договору комісії (з 06.09.2000 р.) ОСОБА_1 вже
була власником спірного майна
(торгового павільйону), умови договору
щодо проведення реконструкції
приміщення за рахунок позивачки мають
ознаки правовідносин між сторонами, що
виникають з договору підряду.

Також, після укладення договору
комісії 12.02.2001р., ОСОБА_1 за біржовою
угодою від 16.02.2001р. відчужила майно
(торговий павільйон) приватному
підприємству «Секрет», яке за
встановлених законом підстав, набуло
право власності на вказане приміщення
з часу укладення між сторонами
біржової угоди 16.02.2001 р. ( ч.1 ст. 128 ЦК
УРСР), здійснило реконструкцію
вказаного майна, яке було прийнято в
експлуатацію 29.10.2003р. та після
державної реєстрації права власності
05.02.2004 р. є його законним власником (ч. 2
ст. 331 ЦК України).

У зв»язку з наведеним, позовні вимоги
ОСОБА_1 до ПП « Секрет» про визнання
права власності на нежитлову
будівлю-диско-бар з кафе, загальною
площею 949, 1 кв. м по АДРЕСА_1 є
безпідставними та до задоволення не
підлягають, а тому рішення місцевого
суду в цій частині підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення у справі
про відмову останній у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-314, 316 ЦПК
України, ст. 128, 395 ЦК УРСР, ст. 331 ЦК
України, колегія суддів, -

в и
р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Кредобанк" -
задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 26 червня 2013
року в частині задоволення позову
ОСОБА_1 - скасувати.

В позові ОСОБА_1 до приватного
підприємства "Секрет" про визнання
права власності на нежитлову будівлю -
диско-бар з кафе, розташовану у АДРЕСА_1
загальною площею 949, 1 кв. м - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий:
Судді :