У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області у складі:

Головуючого
судді: Демянчук С.В.

суддів:
Ковалевича С.П., Малько О.С.,

секретаря
судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
14 квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про заборону вчинення
дій та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 14 квітня 2014
року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
заборону вчинення дій відмовлено
повністю.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою відмовлено
повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні
скарги, в яких вказують, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, є незаконним, необґрунтованим,
неповно та невірно встановлені
обставини, які мають значення для
справи.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі
зазначає, що розпочавши реконструкцію
31/100 частини житлового будинку без
отримання згоди співвласника, який
володіє 69/100 частини цього ж будинку,
відповідач своїми діями порушила права
та охоронювані законом інтереси
позивача у цій справі.

Просив скасувати рішення суду першої
інстанції від 14 квітня 2014 року в

________________________________________________________________________
____________________

Провадження № 22ц-787/1254/2014
Головуючий у суді 1
інстанції: Наумов С.В.

Доповідач : Демянчук С.В.

частині відмови в позові ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про заборону вчинення дій і
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

В решті рішення Рівненського міського
суду від 14 квітня 2014 року залишити без
змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені судові витрати.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі
зазначає, що на момент зведення паркана
відповідачем за зустрічним позовом,
тобто ОСОБА_1, власником земельної
ділянки була саме вона. Однак, судом
першої інстанції дана обставина не
врахована, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Вказує, що в рішенні суду першої
інстанції зазначено про те, що згідно
Акту обстеження земельної ділянки від
20 вересня 2013 № 078/12 на земельній
ділянці, розташованій по АДРЕСА_1,
відсутні межові знаки, в зв'язку з чим
підтвердити або спростувати факт
порушення ОСОБА_1 меж земельної ділянки
неможливо.

Однак, судом першої інстанції не
враховано, що межові знаки відсутні
саме з вини самого ОСОБА_1, оскільки
вони були знищені ним під час зведення
спірного паркану. Про даний факт в
судовому засіданні вона вказувала, а
ОСОБА_1 цього не заперечував.

Зазначена обставина є важливою для
справи та не врахування її судом першої
інстанції призвело до неправильного
вирішення справи по суті.

Також зазначає, що судом першої
інстанції не враховано, що жодних
договорів, які б надавали відповідачу
за зустрічним позовом право на
зведення на належній їй земельній
ділянці власного паркану, він не
укладав.

Просила скасувати рішення суду першої
інстанції від 14 квітня 2014 року в
частині відмови в задоволенні її
зустрічного позову до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою у зв'язку з
незаконністю та необґрунтованість
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення її зустрічного позову та
зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою
загальною площею 0,0292 га за кадастровим
номером :01:071:0228 за адресою
АДРЕСА_1, шляхом знесення самочинно
збудованого паркану та приведення до
стану, придатного для використання за
цільовим призначенням.

В поданих на апеляційну скаргу ОСОБА_1,
запереченнях ОСОБА_2 вказала на
безпідставність доводів апеляційної
скарги та на законність і
обґрунтованість рішення суду в
оскаржуваній ним частині.

У судовому засіданні ОСОБА_1, його
представник, підтримавши свою
апеляційну скаргу повністю, надали
пояснення в межах її доводів. Проти
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2
заперечували.

ОСОБА_2, її представник, підтримавши
свою апеляційну скаргу повністю,
надали пояснення в межах її доводів.
Проти задоволення апеляційної скарги
ОСОБА_1 заперечували.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про заборону вчинення дій,
суд першої інстанції виходив з того, що
будівельні роботи ОСОБА_2 здійснює на
належній їй на праві власності
земельній ділянці, з дотриманням
будівельних норм і правил. Відповідно
її дії щодо реконструкції 31/100 частини
житлового будинку з добудовою на
земельній ділянці не можуть бути
визнані судом незаконними.

Відмовляючи в задоволені зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою, суд першої інстанції виходив
з того, що будь - яких доказів чинення
перешкод з боку ОСОБА_1 в користуванні
земельною ділянкою площею 0,0292 га за
адресою проживання сторін, позивачем
за зустрічним позовом ОСОБА_2 суду не
надано, відповідно у суду відсутні
підстави задовольняти зустрічний
позов щодо знесення збудованого
паркану за адресою АДРЕСА_1.

Щодо даних висновків, суд першої
інстанції навів відповідні мотиви та
доводи з якими погоджується і колегія
суддів, виходячи з наступногою.

З матеріалів справи вбачається, і це
встановлено судом, що рішенням
Рівненського міського суду від 01
червня 2007 року було розділено спадкове
майно та виділено за ОСОБА_5 частину
домоволодіння по
АДРЕСА_1, в складі приміщень: житлової
кімнати « 1-8» площею 15,8 кв.м., передньої
« 1-9» площею 5,9 кв.м., веранди « 1-10»
площею 7,2 кв.м., жилої кімнати « 1-11»
площею 21,8 кв.м., погрібна « 11» площею
6,3 кв.м., вхідного ганку «а4», 1/4
частини огорожі «№ 1», що становить 31/100
частин домоволодіння.

Вказаним рішенням суду за ОСОБА_5
визнано право власності на зазначену
частину домоволодіння.

Позивачу - відповідачу ОСОБА_1 цим
рішенням суду була виділена в натурі
частка домоволодіння, розташованого в
АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду
від 09 липня 2010 року здійснено поділ
земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 1000
кв.м. та ОСОБА_5 виділено в користування
земельну ділянку площею 291, 95м.2, ОСОБА_1
виділено в користування земельну
ділянку площею 671, 96 м.кв., в спільне
користування виділено земельну
ділянку площею 36,1м.кв..

Додатковим рішенням Рівненського
міського суду від 11 листопада 2010 року
визнано частково недійсним Державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії АЕ № 235167 від 10 січня 2008
року на ім,я ОСОБА_1, за яким земельна
ділянка передана йому для будівництва
та обслуговування житлового будинку.

Рішенням Рівненського міського суду
від 11 травня 2011 року названий вище
Державний акт на право власності на
земельну ділянку виданий 10 січня 2008
року на ім,я ОСОБА_1 - анульований.

На підставі договору дарування від 15
липня 2011 року ОСОБА_5 подарував належну
йому на праві власності 31/100 частину
домоволодіння та земельну ділянку
ОСОБА_2.

Власником 69/100 частин цього ж
домоволодіння є ОСОБА_1.

Витягом про державну реєстрацію № 30694274
КП Рівненського МБТІ стверджується що
ОСОБА_2 на праві приватної власності
належить частка 31/100 домоволодіння по
АДРЕСА_1. Спірне будинковолодіння,
належне ОСОБА_2 знаходиться на
земельній ділянці, яка перебуває у
власності останньої.

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що домоволодіння по
АДРЕСА_1 не належить сторонам у справі
на праві спільної часткової власності,
а належить їм на праві індивідуальної
власності на підставі вказаного
судового рішення /а.с.6-7/.

Окрім того встановлено, що спірна
добудова здійснювалася ОСОБА_2 за
згодою контролюючих органів та
відповідно до вимог чинного
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм і правил.

Також з матеріалів справи вбачається,
що з пропозицією проведення
капітального ремонту покрівлі будівлі
в будинку 113- б по вулиці Тиннівська в м.
Рівне позивач ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не
звертався, а такі його звернення мали
місце до попереднього власника.

Погоджуючись з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
зустрічного позову, колегія суддів
виходить зі встановлених обставин, які
є неспростованими, доказами того, що
спірний паркан збудований ОСОБА_1 за
згодою попереднього власника в червіні
2011 року на межі земельної ділянки
відповідно до того порядку який був
встановлений.

Згідно принципу диспозитивності
цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК
України/ суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Обов'язок доказування і подання
доказів процесуальним Законом /ст. 60
ЦПК/ покладено на сторони.

Згідно зі ст.ст. 57, 58 ЦПК України
доказами вважаються будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказі, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, сторони як позивачі за
поданими позовами і як відповідачі за
зустрічними вимогами мали не
спростувати належними та допустимими
доказами встановлені судом обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

При вирішенні спору, суд, оцінюючи
доводи позивачів про порушення їх прав
в користуванні власністю обґрунтовано
відмовив в задоволенні позовних вимог
покликаючись на сукупність наданих та
не спростованих доказів.

Поскільки доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують, та,
враховуючи, що суд першої інстанції,
вирішуючи спір, правильно встановив
дійсні обставини справи, з'ясував
характер взаємовідносин сторін,
постановив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
та зважаючи, що не може бути скасоване
правильне по суті рішення суду з одних
лише формальних міркувань, судова
колегія не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 14 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий суддя:
С.В. Демянчук

Судді :
С.П. Ковалевич

О.С. Малько