30 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
Головуючого: Качана В.Я.
Суддів: Рейнарт І.М.,
при секретарі: Мікітчак
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ
«Державний ощадний банк України», за
участі третьої особи: ОСОБА_3 про
визнання недійсним кредитного
У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ПАТ «Державний
ощадний банк України» про визнання
недійсним договору відновлювальної
кредитної лінії № 2542 від 21.04.2008.
Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2014 року
позовні вимоги залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить суд
скасувати рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 16 липня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог апелянт
посилається на порушення норм
матеріального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Справа 761/6805/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/11817/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Волошин
В.О.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Качан В.Я.З матеріалів
справи вбачається, що 21.04.2008 року між
ПАТ «Державний ощадний банк України»
та ОСОБА_1 було укладено договір
відновлювальної кредитної лінії № 2542,
за умовами якого банк надав ОСОБА_1
кредит у тимчасове платне користування
у сумі 505 000,00 грн. зі сплатою відсотків
за користування кредитом за ставкою 18,5%
річних строком до 21.04.2018 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за договором
відновлювальної кредитної лінії між
ПАТ «Державний ощадний банк України»
та ОСОБА_3 21.04.2008 було укладено
іпотечний договір № 5853, за умовами
якого іпотекодавець ОСОБА_3, як
майновий поручитель боржника ОСОБА_1, з
метою забезпечення належного
виконання зобов'язання, що випливає з
кредитного договору, передає в іпотеку,
а іпотекодежатель ПАТ «Державний
ощадний банк України» приймає в
іпотеку предмет іпотеки, а саме:
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В ході судового розгляду справи
встановлено, що ПАТ «Державний ощадний
банк України» свої зобов'язання за
вказаним договором виконало належним
чином, надавши ОСОБА_1 кредит в сумі 505
000,00 грн. у відповідності до умов
кредитного договору та ст. 1054 ЦК
України, якою передбачено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Із змісту апеляційної скарги
вбачається, що представник позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 як на підставу своїх
вимог, посилається на Закон України
«Про захист прав споживачів», зокрема
про те, що ні перед укладенням договору,
ні протягом його дії, відповідач не
повідомив позивача у письмовій формі
про умови надання кредиту, та не надав у
повному обсязі інформації про умови
кредитування, як того вимагає закон.

Однак, колегією суддів встановлено, що
такі доводи апеляційної скарги є
безпідставними з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Положенням п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: особу та
місцезнаходження кредитодавця;
кредитні умови, зокрема: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений;
форми його забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту (в процентному
значенні та грошовому виразі) з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг
(реєстратора, нотаріуса, страховика,
оцінювача тощо), пов'язаних з
одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; строк, на який кредит може бути
одержаний; варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги; можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, ким вона здійснюється;
податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію; переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування. У разі
ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

Так, виходячи із положення зазначеної
статті Закону України «Про захист прав
споживачів», колегією суддів
встановлено, що відповідно до п. п. 1.2,
1.9.1.1 спірного кредитного договору
сукупна вартість кредиту, орієнтовний
графік платежів, вид і предмет кожної
супутньої послуги та їх обґрунтування
визначена в Додатку №№ 1-3 до цього
договору і є його невід'ємною частиною.
Проценти нараховуються банком
щомісячно на рахунок, відкритий в
банку, за методом факт/факт на
фактичний залишок заборгованості за
кредитом.

Крім того, зі змісту Повідомлення про
умови кредитування від 21.04.2008,
підписаного особисто ОСОБА_1,
вбачається, що ОСОБА_1 повідомлена
відповідачем ПАТ «Державний ощадний
банк України» про умови кредитування
(вид кредиту) - іпотеку нерухомого майна
- квартири; цільове використання
кредиту - споживчі цілі; форму
забезпечення; форму кредитування;
розмір відсоткової ставки; тип
відсоткової ставки; валюту та суму
кредиту; перелік супутніх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням (а.с. 120).

Таким чином, колегією суддів
встановлено, що доводи апеляційної
скарги щодо не повідомлення банком
позивача у письмовій формі про умови
надання кредиту та не надання у повному
обсязі інформації про умови
кредитування є безпідставними,
оскільки спірний кредитний договір
укладено у відповідності до вимог
чинного законодавства, підписано обома
сторонами, що свідчить про погодження
сторонами умов даного договору. Крім
того, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази звернення ОСОБА_1 до
банку із заявою про надання додаткової
інформації щодо певних положень
договору або про відкликання своєї
згоди на укладення договору, натомість
матеріали справи містять Повідомлення
про умови кредитування від 21.04.2008 за
підписом ОСОБА_1

Разом з тим, із змісту апеляційної
скарги вбачається, що представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 як на підставу
своїх вимог, посилається на п. 8 ч. 1 ст. 6
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», а саме на те, що
спірний договір не містить порядку
його зміни чи припинення, а також,
суперечить вимогам п. 9 ч. 1 ст. 6
вказаного Закону, зокрема, що договір
повинен містити права та обов'язки
сторін за невиконання або неналежне
виконання умов договору.

Проте, вказані доводи апеляційної
скарги спростовуються умовами
спірного договору, а саме: п. 7.1 - цей
договір може бути змінений або
доповнений за взаємною згодою сторін;
п. 8.1 - цей договір набуває чинності з
моменту його підписання та діє до
повного виконання сторонами взятих на
себе зобов'язань. Крім того, п. 5.1
спірного договору визначено, що за
невиконання або неналежне виконання,
взятих на себе зобов'язань по цьому
договору, сторони несуть
відповідальність в порядку та на
умовах, обумовлених у цьому договорі та
чинним законодавством України.

Отже, колегією суддів встановлено, що
доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності спірного кредитного
договору вимогам Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
є безпідставними, оскільки спірним
договором відновлювальної кредитної
лінії № 2542 від 21.04.2008 чітко передбачено
ті умови, на відсутність яких
посилається представник позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі,
тобто даний договір відповідає вимогам
п. 8 ч. 1 та п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг».

Не заслуговують на увагу і посилання
апеляційної скарги на те, що текст
(зміст) договору дозволив здійснити
подвійне стягнення одного й того ж
боргу з наступних підстав.

Згідно ст. ст. 572, 575 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Із положень ст. ст. 11, 33, 37, 41 ЗУ «Про
іпотеку» вбачається, що майновий
поручитель несе відповідальність
перед іпотекодержателем за
невиконання боржником основного
зобов'язання виключно в межах вартості
предмета іпотеки. У разі невиконання
або неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Колегією суддів встановлено, що в
даному випадку п. 4.1 спірного
кредитного договору у відповідності до
вимог ЦК України та ЗУ «Про іпотеку»
передбачено, що виконання
позичальником зобов'язань за цим
договором забезпечується нотаріально
посвідченим договором іпотеки
нерухомого майна, у зв'язку із чим між
ПАТ «Державний ощадний банк України»
та ОСОБА_3 21.04.2008 і було укладено
іпотечний договір № 5853. Тому,
подвійного стягнення боргу спірний
кредитний договір не передбачає.

Також, колегія суддів критично оцінює
доводи апеляційної скарги про те, що
позивача в момент підписання договору
поставлено в невигідне та таке, що
порушує його права становище, оскільки
при підписанні даного договору ОСОБА_1
була ознайомлена з умовами договору,
які було погоджено обома сторонами
шляхом його підписання.

Враховуючи викладене, обставини справи
та докази у справі, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позовних вимог, оскільки такі вимоги є
безпідставними, не доведеними
належними та допустимими доказами, а
тому підстави для задоволення вимог
позовної заяви та вимог апеляційної
скарги відсутні.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції постановлено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, відповідає обставинам справи та
доказам у справі, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ
«Державний ощадний банк України», за
участі третьої особи: ОСОБА_3 про
визнання недійсним кредитного
договору залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: