УХВАЛА

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
державного нотаріуса Другої
Сімферопольської районної державної
нотаріальної контори ОСОБА_5 Бахтілє
Рахмієвни, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання дій неправомірними, визнання
свідоцтва про право на спадщину за
законом недійсним за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 16
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік -
ОСОБА_7, після смерті якого залишилось
спадкове майно у вигляді житлового
будинку АДРЕСА_1, яке належало
останньому на праві приватної
власності. У встановлений строк вона
звернулась до нотаріальної контори із
заявою про відмову від прийняття
спадщини на користь дочки - ОСОБА_6, яка
до теперішнього часу свідоцтво про
право на спадщину не отримала та у
березні 2013 року виявила бажання
продати свою частку будинку, вона ж
продовжувала проживати в цьому
будинку. Зазначала, що вона не згодна з
продажем частини будинку, оскільки
користується жилою кімнатою,
підсобними приміщеннями та земельною
ділянкою, здійснює оплату за опалення
та світло. 29 травня 2013 року вона
звернулась до Другої Сімферопольської
районної нотаріальної контори
Автономної Республіки Крим, проте їй
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право власності на частку у спільному
майні подружжя на вказаний житловий
будинок після смерті чоловіка - ОСОБА_7,
з тих підстав, що 8 листопада 2004 року
мати померлого, ОСОБА_4, на підставі ст.
1261 ЦК України отримала свідоцтва на 1/3
частку спадкового майна. Крім того,
існує рішення Сімферопольського
районного суду Автономної Республіки
Крим від 25 червня 2005 року
про розділ конкретних часток спірного
спадкового майна. Вважала, що такі дії
нотаріуса є неправомірними, порушують
баланс поділу часток у спадщини, а тому
свідоцтво про право на 1/3 частину
спадщини, видане ОСОБА_4, має бути
визнано недійсним в порядку ст. 1301 ЦК
України, так як відповідачка не мала
права на спадкування на таку частку.

Рішенням Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 7
жовтня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 16 січня 2014
року рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
про визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом недійсним
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане 8
листопада 2004 року державним нотаріусом
Другої Сімферопольської районної
державної нотаріальної контори
Абдураїмовою Б.Р. на ім'я ОСОБА_4,
зареєстроване в реєстрі за № 1-1040. В
іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачкою пропущено строк позовної
давності, оскільки вона звернулась до
суду 1 серпня 2013 року, тобто після
спливу трирічного строку з моменту,
коли вона дізналась про порушення її
права на виділення належної частки у
спільному майні подружжя у липні 2009
року.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи та правовідносинам,
які вірно встановлені та до яких
застосовано матеріальний закон, який
їх регулює.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
влітку 2012 року позивачка дізналась про
порушення свого права, а саме про
наявність свідоцтва про право на
спадщину за законом від 8 листопада 2004
року, а тому, звернувшись до суду з
позовом у серпні 2013 року, не пропустила
строк позовної давності. Суд зазначив,
що видачею відповідачці свідоцтва про
право на спадщину за законом порушені
права позивачки на 1/2 частку майна у
спільній власності подружжя.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що 24 листопада 1973
року Гвардійською селищною радою
Сімферопольського району Автономної
Республіки Крим між ОСОБА_3 та ОСОБА_7
було зареєстровано шлюб.

На підставі розпорядження
Сімферопольської районної державної
адміністрації ОСОБА_7 на праві
приватної власності належав будинок
АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його
смерті, 9 серпня 2004 року,
заяву про прийняття спадщини подала
мати спадкодавця - ОСОБА_4 13 серпня 2004
року дружина спадкодавця, позивачка
ОСОБА_3 подала заяву про відмову
від прийняття спадщини на користь
доньки - ОСОБА_6

8 листопада 2004 року на ім'я ОСОБА_4
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом у розмірі 1/3 частини
спадкового майна. Право на інші 2/3
частки прав та обов'язків спадкодавця
має його донька - ОСОБА_6, якій свідоцтво
про права на спадщину за законом не
видавалося.

Відповідно до рішення
Сімферопольського районного суду
Автономної Республіки Крим від 25
червня 2005 року, яке набрало законної
сили, проведено розділ будинку АДРЕСА_1.
ОСОБА_4 виділено в натурі 41/100 частки
будинку, ОСОБА_6 - 59/100 частки та стягнуто
з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 компенсацію
у розмірі 5 501 грн.

29 травня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
Другої Сімферопольської районної
державної нотаріальної контори
Автономної Республіки Крим із заявою
про видачу свідоцтва про право
власності на частку у спільному майні
подружжя, а саме на житловий будинок з
надвірними та господарськими
спорудами, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Постановою державного нотаріуса
Другої Сімферопольської районної
державної нотаріальної контори
Автономної Республіки Крим
Абдураїмової Б.Р. від 29 травня 2013 року
на підставі ст. 49 Закону України «Про
нотаріат» та глави 13 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
ОСОБА_3 було відмовлено у видачі такого
свідоцтва з тих підстав, що 8 листопада
2004 року мати померлого - ОСОБА_4 на
підставі ст. 1261 ЦК України отримала
свідоцтво на 1/3 частку спадкового
майна, крім того, існує рішення
Сімферопольського районного суду
Автономної Республіки Крим від 25
червня 2005 року про розділ конкретних
часток спірного спадкового майна.

За загальними положеннями про
спадкування право на спадщину виникає
в день відкриття спадщини. Спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою. Для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1
ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець
за заповітом або за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

У ст. 1301 цього Кодексу зазначено, що
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

У ст. 261 цього Кодексу зазначено, що
перебіг позовної давності починається
від дня коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

На підставі ст. 267 ЦК України заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у справі зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Суд першої інстанції зазначене
врахував та виходив із того, що
позивачка дізналась про порушення
свого права у 2009 році, а з позовом
звернулась до суду у серпні 2013 року,
тобто після спливу трирічного строку
позовної давності. Доказів поважності
пропуску позивачем не надано,
відповідач під час розгляду справи
просив застосувати наслідки пропуску
строку позовної давності, а тому є
підстави для відмови у позові.

Суд апеляційної інстанції не погодився
з такими висновками та вважав, що
оскільки ОСОБА_3 дізналась про
наявність свідоцтва про право на
спадщину за законом від 8 листопада 2004
року влітку 2012 року, то саме з цього
моменту має починатися перебіг
позовної давності.

При цьому у порушення вимог ст. ст. 212-214
ЦПК України апеляційний суд взагалі не
вказав, які обставини та докази
свідчать про такі факти.

Крім того, рішенням Сімферопольського
районного суду Автономної Республіки
Крим від 25 червня 2005 року право
часткової власності припинено і при
виконанні цього рішення в 2006 році була
присутня позивачка, у цей час
відповідачка здійснювала
переобладнання своєї частки в
житловому будинку. У 2009 році після
сварки з дочкою позивачка почала
писати скарги в державні установи,
тобто знала про порушення її права,
проте до суду звернулась у 2013 році.

При цьому апеляційний суд не звернув
уваги, що ОСОБА_3 достовірно було відомо
про смерть її чоловіка у 2004 році, вона
звернулась до нотаріальної контори із
заявою про відмову від прийняття
належної їй частки спадщини після його
смерті, нотаріусом їй роз'яснювалися
наслідки відмови, заяви про виділ
подружньої частки ОСОБА_3 при цьому не
подавала, до теперішнього часу не
зверталась до нотаріуса із такою
заявою, про оформлення права власності
на спірний будинок позивачці було
відомо ще з 2009 року. ОСОБА_3 з 2009 року
постійно проживає у відокремленій
частці будинку, яка належить на праві
власності її дочці, і не могла не знати,
що інша частина будинку не перебуває у
її користуванні та належить іншим
особам.

Таким чином, апеляційний суд невірно
визначився з початком перебігу строку
позовної давності, не врахував
наявність заяви відповідача про
застосування наслідків спливу
позовної давності та скасував
правильне по суті рішення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 16 січня 2014
року скасувати, залишити в силі рішення
Сімферопольського районного суду
Автономної Республіки Крим від 7 жовтня
2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко