Справа №478/1497/13-ц 09.07.2014 09.07.2014 09.07.2014
Провадження №22ц/784/1724/14
Головуючий в першій інстанції Сябренко
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Шаманської Н.О., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Свіщуку О.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_3,

третьої особи
ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від 16
квітня 2014 року по справі за позовом

ОСОБА_5

до

відділу державної виконавчої служби
Казанківського районного управління
юстиції (далі - відділ ДВС),

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
ОСОБА_4,

ОСОБА_6,

про визнання права власності на майно
за ОСОБА_4 та ОСОБА_4,

ВСТАНОВИЛА:

05 вересня 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до відділу ДВС про
визнання за нею, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 право
власності за кожним по 1/3 частці
житлового будинку АДРЕСА_1, вартістю по
6 446 грн., скасування постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 27
червня 2013 року.

Позивачка зазначала, що з 14 січня 1970
року ОСОБА_4 та її син ОСОБА_6
перебувають у шлюбі. 21 квітня 2007 року
вона та вказані треті особи, за сумісні
кошти придбали спірний житловий
будинок за 19 338 грн. Постановою
заступника начальника відділу ДВС від
27 червня 2013 року на вказаний житловий
будинок накладено арешт.

Посилаючись на те, що спірний будинок є
спільною сумісною власністю позивачка
просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 09 вересня 2013 року позовну заяву в
частині вимог щодо: визнання права
власності на житловий будинок за
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 повернуто позивачці
на підставі п. 3 ч. 3 ст.121 ЦПК України, в
зв'язку з подачею позову особою, яка не
має повноважень на ведення справи; в
частині вимог щодо скасування
постанови відділу ДВС Казанківського
РУЮ Миколаївської області від 27
червня 2013 року про арешт - відмовлено у
відкритті провадження, оскільки такі
вимоги не підлягають розгляду в
порядку цивільного судочинства; в
частині вимог щодо визнання за ОСОБА_5
права власності на 1/3 частку житлового
будинку АДРЕСА_1 залишено без руху,
оскільки до позовної заяви позивачкою
не додано документи як про сплату
судового збору, так і на підтвердження
звільнення її від його сплати.

Ухвалою того ж суду від 25 вересня 2013
року позовну заяву ОСОБА_5 до ВДВС
Казанківського РУЮ Миколаївської
області про визнання права власності
на частку житлового будинку визнано
неподаною і повернуто позивачці.

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 04 березня 2014
року ухвалу судді Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 09 вересня 2013 року в частині
повернення позовних вимог ОСОБА_5 про
визнання права власності на житловий
будинок за ОСОБА_4 та ОСОБА_4 та відмови
у відкритті провадження в частині
вимог ОСОБА_5 до ВДВС Казанківського
РУЮ Миколаївської області про
скасування постанови про накладення
арешту на майно боржника та оголошення
заборони на його відчуження скасовано
та повернуто до того ж суду для
вирішення питання про відкриття
провадження у справі.

Зазначена ухвала суду від 09 вересня 2013
року в частині залишення вимог ОСОБА_5
про визнання за нею права власності на
1/3 частину спірного будинку без руху та
ухвалу цього ж суду від 25 вересня 2013
року про повернення позову, як
неподаного, залишені без змін.

28 березня 2014 року Казанківським
районним Миколаївської області судом в
частині позовних вимог про скасування
постанови про накладення арешту на
майно боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 27 червня 2013 року
відмовлено.

Зазначеною ухвалою суду також відкрито
провадження у справі в частині
позовних вимог про визнання права
власності на майно за ОСОБА_4 та ОСОБА_4,
які і стали предметом розгляду в суді
першої інстанції.

Рішенням Казанківського районного
суду Миколаївської області від 16
квітня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_5 до ВДВС Казанківського РУЮ
Миколаївської області про визнання
права власності на спірний житловий
будинок за ОСОБА_4 та ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким визнати за нею,
ОСОБА_4 та ОСОБА_4 право власності за
кожним по 1/3 частці житлового будинку
АДРЕСА_1, вартістю по 6 446 грн., скасувати
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 27 червня 2013 року. На думку апелянта,
рішення суду ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивачки та третьої
особи ОСОБА_4, дослідивши надані докази
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, в межах позовних
вимог, за якими було відкрито
провадження у справі, повно з'ясував
обставини справи, дав належну оцінку
доказам, які були представлені
сторонами, і дійшов правильного
висновку про те, що треті особи, які не
заявляли самостійних вимог щодо
предмету спору, не уповноважували
ОСОБА_5 на звернення від їх імені до
суду з позовом про визнання за ними
права власності на спірний будинок, та,
крім того, позовні вимоги заявлені до
неналежного відповідача. Тому, суд
правильно відмовив в задоволенні
позову.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що треті особи, які не
заявляють самостійних позовних вимог
щодо предмету спору, перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 14 січня 1970
року.

21 квітня 2007 року ОСОБА_4 придбав у
ОСОБА_7 спірний будинок, що
підтверджується нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
(а.с. 57). В зазначеному будинку з часу
його придбання проживають позивачка та
треті особи.

На виконання рішення Казанківського
районного суду Миколаївської області
про стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_8 51 126 грн. 70 коп. боргу, державним
виконавцем 17 червня 2013 року ухвалена
постанова про арешт майна боржника (а.с.
58).

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
ОСОБА_5, посилаючись на положення ст.
ст. 357, 358, 361 ЦК України, просила
визначити частки у праві спільної
власності за нею та третіми особами,
які не заявляють самостійних позовних
вимог щодо предмету спору.

Порядок визначення часток у праві
спільної часткової власності на
будинок врегульовано ст. 357 ЦК України.

Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна
власність на майно (ч. 4 ст. 355 ЦК
України).

Якщо розмір часток у праві спільної
часткової власності не встановлений за
домовленістю співвласників або
законом, він визначається з
урахуванням вкладу кожного з
співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна (ч. 2
ст. 357 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно,
набуте в результаті спільної праці та
за спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 175 Сімейного кодексу
України майно, набуте батьками і
дітьми за рахунок їхньої спільної
праці чи спільних коштів, належить їм
на праві спільної сумісної власності.

Проте, ухвалою судді Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 09 вересня 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_5 в частині визнання за нею права
власності на 1/3 частину спірного
будинку були залишені без руху та
ухвалою цього ж суду від 25 вересня 2013
року в цій частині повернуто позивачці
(а.с. 9). Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 04 березня 2014
року вказані ухвали судді
Казанківського районного суду
Миколаївської області, залишена без
змін (а.с. 52). Дані судові рішення
набрали законної сили.

Тобто, предметом розгляду в суді першої
інстанції залишились позовні вимоги
ОСОБА_5 до відділу ДВС про визнання
права власності на спірний будинок за
ОСОБА_4 та ОСОБА_4 та саме в цій частині
було відкрито провадження у справі.

Між тим, зазначені особи є третіми
особами, які не заявляють самостійних
позовних вимог щодо предмету спору і,
виходячи з аналізу положень ст. ст. 27, 30,
35 ЦПК України, стосовно таких учасників
процесу за позовом позивачки не може
бути ухвалено рішення суду по суті
заявлених позивачем вимог.

Так, згідно зі ст. 30 ЦПК України
сторонами в цивільному процесі є
позивач та відповідач.

Неналежний позивач це особа, якій не
належить право вимоги за пред'явленим
позовом.

Відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, визначеного у ст. 11 ЦПК
України, суд не може замінити
неналежного позивача належним на
підставі ст. 33 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ст. 33 ЦПК
України суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача.

Неналежний відповідач - це особа,
притягнута позивачем як відповідач,
стосовно якої встановлено, що вона не
повинна відповідати за пред'явленим
позовом.

Виходячи з викладеного, залучення
належного відповідача цілком
розраховане лише на ініціативу
позивача. Якщо відсутня така
ініціатива, суд не має права залучати
іншого відповідача ані замість
неналежного відповідача, ані як
співвідповідача. Якщо відповідач
дійсно неналежний, що буде доведено в
ході розгляду справи, суд відмовляє у
задоволенні позову.

У матеріалах справи відсутні будь-які
клопотання з боку позивачки ОСОБА_5 та
її представника про залучення до
участі у справі в якості відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_6. Але, залучення
вказаних осіб до участі у справі в
якості відповідачів можливо при
розгляді вимог про визначення частки у
праві спільної власності.

Проте, право вибору способу судового
захисту належить виключно позивачеві
(ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3 і 4 ЦПК
України).

При цьому неправильно обраний спосіб
захисту права власності, чи іншого
речового права не є підставою для
відмови у відкритті провадження у
справі, повернення позовної заяви чи
залишення її без руху, а в певних
випадках за таких обставин може бути
відмовлено в позові.

Крім того, матеріали справи не містять
доказів щодо представництва ОСОБА_5 в
суді в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_4

За таких обставин, позивачка
звернулась до суду у неналежний
процесуальний спосіб, зазначив у
позові неналежного відповідача та
поставив необґрунтовані по суті вимоги
про визнання права власності на майно
за третіми особами.

Вищезазначені обставини повністю
спростовують доводи апеляційної
скарги та не заслуговують на увагу, так
як ґрунтуються на помилковому
тлумаченні закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
рішення Казанківського районного суду
Миколаївської області від 16 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий Судді