У х в а л а

іменем україни

9 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Колодійчука
В.М.,

суддів: Коротуна В.М.,

Кафідової О.В.,

Попович
О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом зняття з реєстрації
місця проживання, визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням та виселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 29 січня 2014 року та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 31 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що вона є власницею
квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстровані
її чоловік ОСОБА_5, донька - ОСОБА_6,
онука - ОСОБА_7 та колишній зять ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 28 лютого 2013 року
шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було
розірвано.

У зв'язку з неприязними стосунками, які
склалися між ОСОБА_6 та ОСОБА_4,
позивачка просила усунути перешкоди в
користуванні житлом шляхом зняття
ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання,
позбавити його права користування
житловим приміщенням та виселити із
зазначеної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 29 січня 2014 року, позов було
задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Знято ОСОБА_4 з реєстрації місця
проживання за вказаною адресою та
виселено з вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 31 березня
2014 року, рішення суду першої
інстанції було скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов задоволено
частково. ОСОБА_4 виселено з квартири
АДРЕСА_1. В іншій частині позову
було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
оскільки ОСОБА_4 не є членом сім'ї
наймача - позивачки ОСОБА_3 в розумінні
ст. 64 ЖК України, то на нього не
поширюється право користування
спірним житлом, в зв'язку з чим позов
підлягає задоволенню на підставі ст. 391
ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив із наявності підстав для
задоволення позову в порядку ст. 116 ЖК
України, оскільки відповідач
систематично порушував правила
співжиття, що робило неможливим
проживання інших осіб з ним в одній
квартирі.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власницею квартири АДРЕСА_1, в якій
зареєстровані її чоловік ОСОБА_5,
донька - ОСОБА_6, онука - ОСОБА_7 та
колишній зять ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 28 лютого 2013 року
шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було
розірвано.

Звертаючись до суду з позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом зняття з реєстрації
місця проживання, визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням та виселення
ОСОБА_4, позивачка ОСОБА_3 в якості
правових підстав посилалася, як на ст.
ст. 319, 391 ЦК України, так і на ст. 116 ЖК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушення правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходячи із того, що
ОСОБА_4 не є членом сім'ї позивачки
ОСОБА_3, застосував до спірних
правовідносин ст. 391 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
ОСОБА_4 є членом сім'ї наймача -
позивачки ОСОБА_3

При цьому, задовольняючи позов в
частині виселення ОСОБА_4 зі спірної
квартири, суд апеляційної інстанції
застосував до спірних правовідносин
ст. 116 ЖК України.

За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК
України надані суду докази мають бути
належними та допустимими.

Частина 4 ст. 60 ЦПК України передбачає,
що доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Задовольняючи позов за ст. 116 ЖК
України, суд апеляційної інстанції
належним чином не перевірив доводів
відповідача про те, що він систематично
не порушував правила співжиття, що
робить неможливим проживання інших
осіб з ним в одній квартирі.

Крім того, вирішуючи справу, суди не
врахували, що позивачка в позовній
заяві посилалася в якості правових
підстав, як на ст. ст. 319, 391 ЦК України,
так і на ст. 116 ЖК України, в той час як
вказані підстави є самостійними
підставами для задоволення позовних
вимог.

Таким чином, вирішуючи справу, суди
зазначених вимог закону не врахували, у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК
України не з'ясували належним чином
фактичні обставини справи щодо
заявлених вимог; у достатньому обсязі
не визначилися з характером спірних
правовідносин, не визначили норму
права, яка підлягала до застосування,
не надали належної правової оцінки
зібраним у справі доказам, що має
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судами порушено норми
матеріального та процесуального права,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 29 січня 2014 року та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 31 березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Кафідова

О.В. Попович

І.М. Фаловська