АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1402/2014
Головуючий у 1 інстанції: Сенюта В.О.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 13 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка
діє як законний представник ОСОБА_3, до
ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, Орган опіки і піклування
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації, Орган опіки і
піклування Шевченківської районної у
м. Києві державної адміністрації, про
визнання договору дарування недійсним
та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

24 липня 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, у якому з
урахуванням уточнень просив визнати
недійсним договір дарування Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1, укладений між ним. та
ОСОБА_1 16 вересня 2006 року, визнати за ним
право власності на вище вказану Ѕ
частину квартири, стягнути із ОСОБА_1
вартість судово-психіатричної
експертизи у сумі 1 441 грн. 53 коп.,
стягнути із ОСОБА_1 300 000 грн. моральної
шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 1993
році він та його дружина ОСОБА_5
приватизували у рівних частинах
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, жилою
площею 30.88 кв.м. Ввечері 15 вересня 2006
року йому повідомили про те, що його
дружина, яка перебувала у лікарні,
померла. Ця подія його приголомшила,
він перебував у шоковому стані, не спав
всю ніч, був у забутті, отримав сильний
стрес. Зважаючи на його тяжкий стан,
організацією похорон займалась
сусідка ОСОБА_6, яка останній час
допомагала їх сім'ї. У цей час ОСОБА_6
надавала ОСОБА_3 якісь документи,
кудись їздили разом з нею та її сином,
про що ОСОБА_3 погано пам'ятає. Тільки у
грудні 2007 року позивач оформив
спадщину. При отриманні свідоцтва про
спадщину дізнався, що є власником лише
половини спірної квартири як спадщини,
а інша частина належить сину ОСОБА_6 -
ОСОБА_1, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 (на другий
день після смерті дружини) подарував
частину квартири ОСОБА_1 Про укладення
вказаного договору дарування позивач
не пам'ятає, так як 11 серпня 2007 року
уклав договір оренди жилого приміщення
своєї квартири з ОСОБА_8 Рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 28 березня 2011 року ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатним.
Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 жовтня 2011 року над
недієздатним ОСОБА_3 встановлено опіку
та призначено опікуном ОСОБА_2На думку
позивача, на момент укладення договору
дарування ОСОБА_3 перебував у такому
стані, що не усвідомлював значення
своїх дій і не міг керувати ними.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 23 грудня 2009 року, залишеним
без змін ухвалою колегії суддів
Апеляційного суду м. Києва від 14 липня
2010 року, у задоволенні позову ОСОБА_3
було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 21
грудня 2011 року рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 23 грудня 2009
року та ухвалу колегії суддів
Апеляційного суду м. Києва від 14 липня
2010 року - скасовано, справу направлено
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 13 листопада 2013 року позов
ОСОБА_2, яка діє як законний представник
ОСОБА_3, задоволено частково і визнано
недійсним договір дарування 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі № 1288, визнано
за ОСОБА_3 право власності на вище
вказану 1/2частину квартири АДРЕСА_1; в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

22 листопада 2013 року ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, порушення норм
матеріального і процесуального права,
просив суд його скасувати в частині
визнання договору дарування недійсним
і в частині визнання права власності та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні вказаних
позовних вимог ОСОБА_2, яка діє як
законний представник ОСОБА_3 Свої
вимоги обґрунтовував тим, що суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що у
висновку повторної
судово-психіатричної експертизи № 421
від 23 травня 2013 року діагноз ОСОБА_3
значно серйозніший ніж той, що вказаний
у висновку судово-психіатричної
експертизи № 432 від 29.04.2009 року. Також
апелянт зазначив, що суд першої
інстанції взагалі не дав оцінки
поясненням експерта ОСОБА_9, яка
зазначала, що в основу висновку № 432 від
28 квітня 2009 року було покладено
припущення, що останній знав про смерть
дружини. На думку апелянта, про
абсолютну неспроможність ОСОБА_3
усвідомлювати значення своїх дій і
керувати ними не свідчить укладення
ним 11 серпня 2007 року договору оренди
квартири з ОСОБА_8, 27 червня 2007 року
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, отримання 04 грудня 2007 року
свідоцтва про право на спадщину,
складення заповіту і видача
довіреностей 11 січня 2010 року. Також
апелянт зазначив, що ОСОБА_3 у 2008 році
самостійно звернувся до суду з позовом
про визнання договору дарування
недійсним, надавав пояснення.
Додатково апелянт вказав, що ОСОБА_2
маніпулює ОСОБА_3, здає в оренду його
гараж, отримує пенсію, до рішення суду
змінила замки на дверях у квартиру, а
ОСОБА_3 визначила місце у психіатричній
лікарні.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник за довіреністю - ОСОБА_10,
представник органу опіки і піклування
Шевченківської районної у м. Києві
державної адміністрації за
довіреністю - Отрош В.О. апеляційну
скаргу просили відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_12 у
судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
ОСОБА_12 подала клопотання про
відкладення розгляду справи на іншу
дату у зв'язку з своєю хворобою, однак
будь-яких доказів на підтвердження
вказаних нею обставин суду не надала.
Також не надано суду доказів на
поважності неявки у судове засідання 16
січня 2014 року, яке було відкладено за
клопотанням ОСОБА_1 у зв'язку з його
хворобою. Враховуючи зазначені
обставини, колегія суддів вважає
можливим розглянути справу за
відсутності апелянта та його
представника.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду
справи, тому розгляд справи за
апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст.
305 ЦПК України проведено за їх
відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 44,5 кв.м., належала
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних долях (т. 1
а.с.7).

Померла ОСОБА_5 страждала на психічний
розлад, у зв'язку із чим перебувала на
стаціонарному лікуванні з 22.08.2006 року
по 15.09.2006 року у Київській міській
психоневрологічній лікарні № 3 (т. 1
а.с.42). На лікування хвора поступила у
супроводі ОСОБА_6

Відповідно до копії свідоцтва про
смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1
а.с. 9).

З договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі № 1288
вбачається, що 16.09.2006 року ОСОБА_3
подарував належну йому 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції керувався ч. 1 ст.
216, ч. 1 ст. 225 ЦК України та виходив з
того, що оспорюваний правочин було
вчинено ОСОБА_3 у момент, коли він не
усвідомлював значення своїх дій і не
міг керувати ними, а тому оспорюваний
договір дарування підлягає визнанню
недійсним із застосуванням наслідків
його недійсності.

Колегія суддів не в повній мірі
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій
та/або не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Хоча висновок експертизи є лише одним
із доказів у справі і йому слід давати
оцінку в сукупності з іншими доказами
будь-які зовнішні обставини мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
29.02.2012 року № 6-9 цс 12, яка відповідно до
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою
для всіх судів України.

Відповідно до висновку, що міститься у
акті амбулаторної
судово-психіатричної експертизи № 432
від 28.04.2009 року, ОСОБА_3 у період
підписання договору дарування 16
вересня 2009 року виявляв ознаки
органічного ураження головного мозку
судинного генеза з помірним вираженим
інтелектуально - мнестичним зниженням
та вираженими розладами особистості на
фоні психотравмуючої ситуації (смерть
дружини). За своїм психічним станом в
той період часу не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними (т. 1
а.с. 116 -118).

Згідно висновку у акті № 421 повторної
амбулаторної судово-психіатричної
експертизи від 23.05.2013 року, ОСОБА_3 на
момент підписання договору дарування
16.09.2006 року страждав стійким хронічним
розладом у вигляді органічного
ураження головного мозку судинного
генезу з вираженими емоційно вольовими
порушеннями (Р 07.7, Р 07.8) і за своїм
психічним станом тоді він не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними (т. 3 а.с. 166-172).

Таким чином, висновком судової
експертизи встановлено, що ОСОБА_3 в
момент підписання договору дарування 16
вересня 2009 року не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
до вірного висновку про задоволення
позову згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відхиляючи посилання апелянта на
укладення ОСОБА_3 11 серпня 2007 року
договору оренди квартири з ОСОБА_8, 27
червня 2007 року - договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
отримання 04 грудня 2007 року свідоцтва
про право на спадщину, складення
заповіту і видачу довіреностей 11 січня
2010 року та самостійне звернення до суду
з позовом у 2008 році про договору
дарування недійсним, колегія суддів
виходить з того, що вказані обставини
не свідчать про те, що в момент
підписання оспорюваного договору
дарування ОСОБА_3 розумів значення
своїх дій та міг керувати ними.

Не спростовують висновків суду першої
інстанції доводи апеляційної скарги в
тій частині, що ОСОБА_2 маніпулює
ОСОБА_3, здає в оренду його гараж,
отримує пенсію, до рішення суду змінила
замки на дверях у квартиру, а ОСОБА_3
визначила місце у психіатричній
лікарні, так як згідно з матеріалами
справи ОСОБА_3 24 липня 2008 року
самостійно звернувся до суду з позовом
та лише рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 28 березня 2011
року його визнано недієздатним, а 27
жовтня 2011 року призначено опікуном
ОСОБА_2

На думку колегії суддів, доводи
апеляційної скарги в тій частині, що
суд першої інстанції взагалі не дав
оцінки поясненням експерта ОСОБА_9, є
помилковими, так як вказаним
поясненням та висновку експертизи від
28 квітня 2009 року суд першої інстанції
дав оцінку, про що зазначив у рішенні.

Посилання апелянта на те, що у висновку
повторної судово-психіатричної
експертизи № 421 від 23 травня 2013 року
діагноз ОСОБА_3 значно серйозніший ніж
той, що вказаний у висновку
судово-психіатричної експертизи № 432
від 29.04.2009 року, висновків суду першої
інстанції не спростовують, оскільки як
одним, так і іншим висновком
встановлено, що в момент підписання
оспорюваного договору дарування
ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх
дій і не міг керувати ними.

Водночас колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про визнання за ОСОБА_3 права
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 в порядку застосування
реституції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Зі змісту викладеного випливає, що
реституція є наслідком недійсності
правочину, а визнання права власності є
способом захисту права власності, якщо
це право не визнається або оспорюється
іншою особою, а тому їх змішування є
неприпустимим.

Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
підстави для визнання за ОСОБА_3 права
власності відсутні, а тому рішення суду
першої інстанції в цій частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні вказаних позовних вимог.

Водночас в порядку ч. 1 ст. 216 ЦК України
колегія суддів вважає можливим
застосувати реституцію шляхом
повернення ОСОБА_3 права власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, апеляційну
скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити
частково.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 13 листопада 2013 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2, яка
діє як законний представник ОСОБА_3, до
ОСОБА_1 про визнання права власності на
Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 - скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення
про відмову у задоволенні вказаних
позовних вимог.

Доповнити резолютивну частину рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 13 листопада 2013 року абзацом
наступного змісту:

Повернути ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 44, 50 кв.м., в тому числі жилою
площею - 29, 90 кв.м.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді