РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Пулатовій О.Є.

з участю представника відповідача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
вселення у житлове приміщення, третя
особа - ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із
позовом до ОСОБА_3, в якому просила про
вселення та зобов'язання останнього не
чинити перешкоди у користуванні
домоволодінням з господарськими
спорудами та будівлями АДРЕСА_1.

Позовні вимоги позивач
обґрунтовувала тим, що їй на праві
власності належить домоволодіння
АДРЕСА_1, однак нестерпні умови та
погрози насиллям з боку відповідача
ОСОБА_3, змусили її виїхати з житлового
будинку, внаслідок чого, до цього часу
позбавлена права в ньому проживати та
вільно користуватися ним.

Позивач та її представник позовні
вимоги підтримали, відповідач в судове
засідання не з'явився, направив свого
представника. Представник відповідача
позов не визнала, просила в позові
відмовити.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, свідчення свідка
ОСОБА_5, дослідивши обставини справи,
судом встановлені обставини справи та
відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, посвідченого
державним нотаріусом 16 травня 2013 р.,
зареєстрованого в державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності 16 травня 2013
р. володіє цілим домоволодінням
АДРЕСА_1.

Відповідно до даних виписки з
домової книги та довідки ТОВ "Забота", в
спірному домоволодінні є
зареєстрованим місце проживання
відповідача ОСОБА_3, його сина ОСОБА_3 та
онука ОСОБА_4 з 03 вересня 1992 року.

Між сторонами склались неприязні
стосунки стосовно поділу спадкового
майна. З часу набуття права власності
на вказане домоволодіння, ОСОБА_2 в
цілому не може вільно володіти та
користуватися вказаним майном,
оскільки відповідач не визнає
законність набуття права власності
ОСОБА_2 на частину домоволодіння
АДРЕСА_1, оскільки в цій частині він
проживає зі своєю сім'єю і проживав за
час життя спадкодавця, та зроблено
ремонт за власний кошт.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування чи
розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 64,
156, ЖК України, ніхто не може бути
обмежений в праві користування
житловим приміщенням, інакше ніж в
порядку передбаченому законом, а також
члени сім'ї власника житлового будинку,
які проживають разом з ним,
користуються житловим будинком на
рівні з власником, якщо не було іншої
угоди про порядок користування цим
житловим приміщенням.

Так, за життя спадкодавця,
позивач, як член його сім'ї мав право на
користування спірним житловим
будинком. Після смерті спадкодавця,
позивач, як спадкоємець, відповідно до
положень ст. 1216 ЦК України, якими
передбачено перехід прав та обов'язків
(спадщини) від фізичної особи, яка
померла (спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців), вказане право проживання
в спірному будинку не втратив, а тому
проживання позивача в іншому житлі
визвано вкрай неприязними стосунками з
відповідачем.

Крім того, незалежно від свого
місця проживання, яке може бути
постійним, переважним чи тимчасовим, як
то встановлено ч. 1 ст. 29 ЦК України,
позивач, як спадкоємець має право
користування спадковим майном та
проживання в спадковому будинку і не
може бути позбавлений права
проживання з підстав реєстрації в
іншому місці проживання.

Встановивши наведені обставини,
суд виходячи із положень ст. ст. 386, 391 ЦК
України приходить до висновку про
доведеність обставин, які свідчать про
те, що ОСОБА_3 чинить позивачці ОСОБА_2
перешкоди у вільному доступі до
належної останній вказаного
домоволодіння в цілому, та вирішує про
задоволення позову в частині вселення
в домоволодіння АДРЕСА_1.

Не заслуговують на увагу доводи
представника відповідача про
безпідставність набуття права
власності позивачкою на частину
(літ."Д") вказаного домоволодіння та
незаконність заповіту, оскільки
питання щодо недійсності заповіту вже
було предметом судового спору, і
рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 15 січня 2014
року, вимоги ОСОБА_3 про визнання
заповіту частково недійсним, колегією
суду залишені без задоволення на
підставі ч.3 ст.203, ст. 1257 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК
України , суд -

В И Р
І Ш И В:

Позов - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 у житловий будинок
АДРЕСА_1

В задоволенні інших вимог- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку
та строки, передбачені ст. 294 - 296 ЦПК
України.

Суддя
Черенкова Н.П.