У Х В А Л А

07 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С., суддів:
Амеліна В.І.,Євграфової Є.П.,
Дербенцевої Т.П.,Ситнік О.М.,розглянувши
заяву ОСОБА_6 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_8, треті особи:
ОСОБА_9, орган опіки та піклування
Білоцерківської міської ради
Київської області, про визнання осіб
такими, що втратили право на
користування житловою площею,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що їй
з чоловіком ОСОБА_9 на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1, у якій
зареєстрована її колишня невістка
ОСОБА_6 та онука ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Вказувала, що відповідачі з 2011 року не
проживають у вказаній квартирі, всі
обов'язки з утримання квартири виконує
лише позивачка, тому просила визнати
ОСОБА_6 разом з малолітньою ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право
користування житловою площею у
квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 31 жовтня 2013 року у задоволені
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 13 лютого 2014 року рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 31
жовтня 2013 року скасовано, позов
задоволено. Визнано ОСОБА_6 та
малолітню ОСОБА_8 такими, що втратили
право користування житловою площею у
квартирі АДРЕСА_1. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 березня 2014
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, яка діє
в своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_8, треті особи:
ОСОБА_9, орган опіки та піклування
Білоцерківської міської ради
Київської області, про визнання осіб
такими, що втратили право на
користування житловою площею, за
касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_8, на рішення
апеляційного суду Київської області
від 13 лютого 2014 року.

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 березня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме: ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

- рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 січня 2013 року,
ухвалене за результатами розгляду
справи за позовом про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням шляхом вселення та за
позовом про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Погоджуючись з висновком суду
апеляційної інстанції, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 14 березня 2014 року, яку
просить переглянути заявник, керувався
тим, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України позивачка довела той факт, що
відповідачі не проживають у спірній
квартирі більше року, тому є
передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України
підстави для визнання їх такими, що
втратили право користування житловою
площею.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції та змінюючи рішення суду
першої інстанції, суд касаційної
інстанції в рішенні від 23 січня
2013 року керувався тим, що з початку
березня 2008 року відповідач за місцем
реєстрації не проживає без поважних
причин і факт свого непроживання у
спірній квартирі з вересня 2008 року він
визнав сам. При цьому касаційний суд
вказав, що позов про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням має бути
задоволений не на підставі положень ст.
ст. 71, 72 ЖК України, якими керувався суд
першої інстанції, а згідно з вимогами ч.
2 ст. 405 ЦК України.

Згідно із п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30
вересня 2011 року «Про судову практику
застосування статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України» під
судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин.

Зміст правовідносин із метою
з'ясування їх подібності в різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.

Колегія суддів не вбачає неоднакове
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки обставини справ не є
подібними, а доводи заявника
стосуються переоцінки доказів.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за заявою ОСОБА_6
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 березня 2014
року слід відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_7
до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та
інтересах малолітньої ОСОБА_8, треті
особи: ОСОБА_9, орган опіки та
піклування Білоцерківської міської
ради Київської області, про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловою площею, за
заявою ОСОБА_6 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 березня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.С.
Олійник Судді: В.І. Амелін Т.П.
Дербенцева Є.П. Євграфова О.М. Ситнік