Справа № 136/472/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"04" лютого 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Пороховий Г. І.

за участю секретаря
Квашук О.М.,

представника позивача адвоката
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, -

В с т
а н о в и в:

Позивачка звернулась до
Липовецького районного суду
Вінницької області з позовом до ОСОБА_3
про поділ спільного сумісного майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Свої позовні
вимогу обґрунтовує тим, що 25 березня 1989
року вона уклала шлюб із ОСОБА_3, який
було припинено шляхом його розірвання
в судовому порядку на підставі рішення
Липовецького районного суду від 01
вересня 2005 року, видано свідоцтво про
розірвання шлюбу від 05 жовтня 2005 року,
актовий запис № 100. У період шлюбу ними
було придбано житловий будинок, який
розташований в АДРЕСА_1.
Правовстановлюючий документ на
вказане нерухоме майно було оформлено
та видано на ім'я відповідача - ОСОБА_3,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності на житловий будинок
від 22 грудня 2004 року, виданим
Староприлуцькою сільською радою
Липовецького району Вінницької
області; будинок зареєстрований в КП
«ВООБТІ» 22 грудня 2004 року за реєстровим
№ 439. Зазначений спірний будинок,
складається з 2-х житлових кімнат, в
яких на даний час проживає позивачка та
троє дітей. Відповідно до рішення суду,
відповідач має вселитись до цих
кімнат, хоча позивачка з ним в
неприязних стосунках. Тому спільне
проживання з відповідачем та
користування спірним майном, є
неможливим та неприпустимим. Просить
суд провести поділ майна, що є у
спільній власності, визначивши за нею
ідеальну частку у розмірі 4/5, за
відповідачем - ідеальну частку у
розмірі 1/5 у власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 під літерою «А» з
ганком, загальною площею 46,7 кв.м.,
житловою площею 17,9 кв.м., із
господарськими будівлями та спорудами:
«Б» літню кухню, «Б1», хлів, «Б2», хлів з
погрібом, «б» жомову яму, «В» вбиральню
без його реального поділу. Позивачка
посилаючись на ст..60 СК України, та ст.368
ЦК України, вважає майно набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності. Тому,
житловий будинок в АДРЕСА_1, є об'єктом
їх з ОСОБА_3 права спільної сумісної
власності подружжя.

22 січня 2014 року позивачка у
судовому засіданні змінила свої
позовні вимоги, просить суд провести
розподіл майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, виділити її
ідеальну частку в розмірі 2/3 частини, а
відповідачеві 1/3 частину власності у
житловому будинку АДРЕСА_1, без його
реального поділу.

В судовому засіданні позивачка позовні
вимоги підтримала, посилаючись на
обставини викладенні у позові, просить
суд їх задовольнити.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_1
просить позов задовольнити у змінених
позовних вимогах та стягнути судові
витрати з відповідача на користь
позивача

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, суду пояснив,
що він не згоден ділити домоволодіння,
яке йому придбали його батьки 05 серпня
1987 року, а шлюб з позивачкою укладено 25
березня 1989 року, таким чином будинок,
на який претендує позивачка, не є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, а є його особистою
власністю, яка не підлягає розподілу.

Дослідивши матеріали справи,
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
судом встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на основу
своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні встановлено,
що підставою для звернення позивачки
ОСОБА_2 до суду за розподілом майна
стало не порушення її права на таке
майно, а вселення відповідача за
рішенням суду в його ж будинок.

Відповідач ОСОБА_3 05 серпня 1987
року набув право власності на сто
відсотків домоволодіння по АДРЕСА_1 у
громадянки ОСОБА_5, на земельній
ділянці колгоспу «Родіна», що доведено
договором купівлі-продажу (а.с.32), тобто
до укладення шлюбу із позивачем до 25
березня 1989 року (а.с.6). В цьому будинку
вданий час проживає позивачка ОСОБА_2
та троє дітей, двоє з них є
неповнолітні. Відповідач ОСОБА_3
вселений в цей будинок за рішенням
суду.

Відповідно до чинного на час
набуття спірного нерухомого майна
законодавства спільною сумісною
власністю є: майно, нажите подружжям за
час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про
власність", ст. КпШС): майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членів сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про
власність"); Правовідносини, що є
предметом цього спору, є майнові права
і обов'язки подружжя, що врегульовані
Кодексом України про шлюб та сім'ю 1969
року, який діяв в той час.

Стаття 24 Кодексу України
про шлюб та сім'ю, передбачає, що майно,
яке належало кожному з подружжя до одру
ження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Роздільним
майном кожного з подружжя є також ре чі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користу ється і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
розподіл житлового будинку в ідеальних
частках виконати неможливо, оскільки
площа не відповідає мінімально
допустимим нормам до житлових
приміщень.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач не надав суду будь-яких
доказів, що за час шлюбу домоволодіння
істотно збільшилось в свої цінності в
наслідок трудових та грошових затрат
подружжя.

Відповідно до п. 25 Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21
грудня 2007 року, «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5
ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного
з подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути
реально поділені між ними відповідно
до їх часток, суд визнає ідеальні
частки подружжя в цьому майні без
його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

За загальним правилом дії законів
та інших нормативно-правових актів у
часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України)
норми СК України застосовуються до
сімейних відносин, які виникли після
набуття ним чинності, тобто не раніше 1
січня 2004 року. Отже, права і обов'язки
щодо домоволодіння сторін виникають у
момент його придбання, тому правовий
режим майна, придбаного у 1987 році, і
правовідносини між сторонами із
приводу нього, не можуть регулюватися
СК України, який набув чинності з 1
січня 2004 року, як цього вимагає позивач.

Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, допускається лише
за його згодою, крім випадків,
передбачених Цивільним Кодексом
України. А ні позивач, ні відповідач не
бажають внести відповідну грошову суму
на депозитний рахунок суду, змінити
позовні вимоги позивач також не бажає.

Проводячи розгляд справи в межах
заявлених вимог, суд, приймаючи до
уваги позицію відповідача, який позов
не визнав у повному обсязі, виходячи з
того, що будь яких доказів утворення
спільної сумісної власності майна
позивачем суду не надано, а сторони не
бажають оплатити та отримати грошову
компенсацію, на депозитний рахунок
гроші не перераховані, а тому в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
слід відмовити.

Оскільки рішення у даній справі
ухвалено не на користь позивачки
ОСОБА_2, то суд вважає, що понесені
нею витрати в сумі 2800 гривень,
пов'язані з проведенням будівельно-
технічної експертизи, не підлягають
стягненню на її користь.

На підставі викладеного ст.ст.22, 24,
28, 29 КпШС України, Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
№11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя », керуючись
ст.ст. 10,11,60,88,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И
В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя - відмовити.

Судові витрати по справі залишити
на позивача.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення
строку для подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було
подано.

Рішення може бути оскарженим в
апеляційному порядку протягом десяти
днів з дня його проголошення, а
особами, які брали участь у справі,
але не були присутні в судовому
засіданні, рішення може бути
оскаржено в апеляційному порядку
протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя: Г. І. Пороховий