Справа № 742/495/14 Провадження №
22-ц/795/1303/2014 Головуючий у I інстанції -
Рябота В. І. Доповідач - Горобець Т.
В.Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів Бечка
Є.М.,Острянського В.І.

при секретарі -
Остапенко Г.С.

за участі позивача
ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3 -
адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 29
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання понад п»ять років
однією сім»єю без реєстрації з ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,

В С Т А Н О В И
В :

03 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернулась з
позовом до ОСОБА_3 про встановлення
факту спільного проживання понад п"ять
років однією сім"єю з ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, з яким вони
проживали спільно однією сім"єю з 08
травня 2008 року, але шлюб не реєстрували.
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась
спадщина: квартира АДРЕСА_1 та квартира
АДРЕСА_2. Оскільки спадкоємці першої,
другої та третьої черги відсутні,
ОСОБА_1 вважає , що вона, як особа, яка
проживала з спадкодавцем однією сім"єю
понад п"ять років, має право
успадкувати це майно на підставі ст. 1264
ЦК України. Проте, до нотаріальної
контори, крім неї, з заявою про
прийняття спадщини звернулась ОСОБА_3,
яка є спадкоємцем п"ятої черги, тобто у
них виник спір щодо права спадкування.
Основними доказами на обґрунтування
позову зазначала акт ..,покази свідків,
квитанції по оплаті комунальних
послуг, заповнені нею особисто.

Рішенням Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 29
квітня 2014 року позов задоволено
повністю. Встановлено факт, що ОСОБА_1
понад п"ять років проживала однією
сім"єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5,
померлим ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
просить вказане рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовити повністю.

Доводами апеляційної скарги є
посилання на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи. Апелянт вважає, що суд першої
інстанції неналежним чином дослідив
наявні у справі докази та дав їм
невірну оцінку. Зокрема, ОСОБА_6
вважає, що пояснення свідків,
допитаних судом за клопотанням
позивача, мали неузгодженість та
суперечливість між собою, окремі
пояснення зводились до припущень, що
мало бути підставою для їх критичної
оцінки та висновку суду про
недоведеність позову.

У судовому засіданні представник
апелянта скаргу підтримав, пославшись
на обставини, наведені у апеляційній
скарзі. Також представник відповідача
зазначив, що спір не може бути
врегульовано шляхом укладення мирової
угоди з позивачем.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2
апеляційну скаргу просили відхилити,
як безпідставну, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Представник позивача пояснила, що спір
про право спадкування між сторонами
існує, вирішити його у позасудовому
порядку не можливо, позовні вимоги про
визнання права власності на спадкове
майно у позовній заяві не заявлялись,
так як не було правовстановлюючих
документів на спадкове майно, а також,
не можливо визначити дійсну вартість
спадкового майна, тому саме такий
спосіб захисту права обрано позивачем.

Приватний нотаріус у судове засідання
не з"явився, надавши письмові пояснення
та заяву про розгляд справи у
відсутність нотаріуса.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін та позивача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність рішення суду
першої інстанції відповідно до правил
ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням
рішення про відмову у позові, проте, з
інших підстав, ніж наведені у
апеляційній скарзі.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції,
проаналізувавши покази свідків,
допитаних у суді та інші, наявні у
справі докази, і не вказавши, які факти
було встановлено на підставі цих
доказів ( зокрема і щодо конкретного
періоду проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5.),
дійшов висновку, що позивачка дійсно
протягом п"яти років проживала з ОСОБА_5
однією сім"єю , встановивши цей факт у
резолютивній частині рішення.

При цьому, відкривши позовне
провадження за позовною заявою про
встановлення факту, та встановивши у
позовному провадженні саме факт, при
очевидному існуванні спору про право
між сторонами, суд першої інстанції не
встановив і не вказав у рішенні, яке
право чи інтерес позивача, що підлягає
захисту саме шляхом встановлення
факту, було порушене відповідачем. Крім
того, суд не встановив, які
правовідносини виникли між сторонами,
не зазначив норму матеріального права,
що підлягає застосуванню до спірних
правовідносин і не послався на закон,
яким передбачено такий спосіб захисту
порушеного права, про який просила
ОСОБА_1, отже, ухвалив рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, яке апеляційний
суд не може визнати законним.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку, визначеному
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Відповідно до змісту ст. 4
ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб у спосіб, визначений
законами України.

Апеляційним судом встановлено, що
ОСОБА_1, посилаючись на ст. 1264 ЦК
України, вважає себе спадкоємицею
четвертої черги спадкування після
смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стверджує, що з 08 травня 2008 року до дня
смерті ОСОБА_5, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживала з ним однією сім"єю.
Встановлено також, що відповідач
ОСОБА_3, звернувшись з відповідною
заявою у нотаріальну контору, прийняла
спадщину після смерті ОСОБА_5 за
правилами ст.1265 ЦК України, як
спадкоємець п"ятої черги спадкування.
Доводи ОСОБА_1 про спільне проживання з
ОСОБА_5 понад п"ять років до дня його
смерті відповідач спростовує і право
позивачки на спадкування не визнає.

Отже, між сторонами виник спір про
право, захист якого позивачка може
здійснити у судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способом захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує
право;

4) відновлення становища, яке
існувало до порушення;

5) примусове виконання обов"язку у
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування шкоди;

9) відшкодування моральної(
немайнової) шкоди;

10)визнання незаконним рішення, дій
чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може також, захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений законом або
договором.

Усупереч зазначеним вимогам
процесуального права та положенням
матеріального закону, суд першої
інстанції, відкривши позовне
провадження за заявою ОСОБА_1 про
встановлення факту (яку вона назвала
позовною) та , ухваливши рішення про
задоволення вимог позивачки, залишив
поза увагою існування між сторонами
спору про право, та, що обраний
позивачкою спосіб захисту права на
спадкування, яке, вона вважає,
порушеним відповідачкою, суперечить
приписам ст. 4 ЦПК України та не
відповідає ч. 2 ст. 16 ЦК України. При
цьому, суд також, не визначився з ціною
позову, від якого залежало визначення
дійсного розміру судового збору, а
також, не з"ясував ні предмету ні
підстави позову , а отже , і суті спору.

Таке порушення призвело до судової
помилки, яка, на думку колегії суддів
апеляційного суду, підлягає
виправленню апеляційним судом шляхом
скасування незаконного судового
рішення з ухваленням рішення про
відмову у задоволенні позову, як
такого, що заявлений передчасно, без
визначення суті спору про право, а
відповідно, і без визначення належного
способу захисту порушеного права.

Враховуючи, що питання встановлення
факту, вирішене судом у порядку
позовного провадження без належного
вирішення спору про право, проте,
апеляційний суд позбавлений
можливості застосувати правила ч.6 ст.
235 ЦПК України, а саме, скасувати
рішення та залишити заяву без розгляду,
апеляційний суд приходить до висновку,
що відповідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
рішення суду першої інстанції слід
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 з підстав, наведених вище.

Апеляційний суд, керуючись положеннями
ч. 3 ст. 303 ЦПК України, вважає за можливе
вийти за межі доводів апеляційної
скарги, оскільки судом першої
інстанції допущено неправильне
застосування норм матеріального, а
також порушення процесуального права,
які є обов"язковою підставою для
скасування незаконного рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, п.4 ч.1 ст. 309 ,
ст.. ст..314, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд,

В И Р І Ш И
В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 29
квітня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про встановлення факту проживання
понад п»ять років однією сім»єю з
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:Судді: