У х в а л а

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу, визнання права власності, за
касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_9,
який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення
Київського районного суду
м. Полтави від 9 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 8 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, мотивуючи його
тим, що починаючи з 2 березня 1983 року
вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_10, від якого мають доньку
ОСОБА_5 16 травня 1989 року шлюб між
нею та ОСОБА_10 було розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер. Позивачка
зазначала, що фактично шлюбні
відносини між ними тривали по день
смерті ОСОБА_10

Під час перебування у фактичних
шлюбних відносинах ними було придбано
3/7 частини житлового будинку АДРЕСА_1, а
також житловий будинок та земельну
ділянку, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_2. Вважаючи себе спадкоємцем
першої черги після смерті ОСОБА_10,
позивачка звернулась до державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, проте їй було
повідомлено про те, що вона не входить
до спадкоємців першої черги, крім того,
право власності на спадкове майно
відповідачі за нею не визнають.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивачка просила суд встановити факт
проживання однією сім'єю її та ОСОБА_10
без реєстрації шлюбу в період з 16
травня 1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати
за нею право власності на 3/14 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, визнати за
нею право власності на Ѕ
частини житлового будинку та на Ѕ
частини земельної ділянки які
розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 9 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 8 квітня
2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, який діє в
інтересах ОСОБА_4, просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (стаття 58 ЦПК України).

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4, суди обґрунтовано
виходили з того, що позивачкою не
доведено, що вона брала участь разом із
ОСОБА_10 в придбанні спірних 3/7 частин
житлового будинку АДРЕСА_1. Крім того,
не знайшли свого підтвердження доводи
позивачки про те, що на момент
придбання житлового будинку та
земельної ділянки, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_2, вона проживала однією
сім'єю разом із ОСОБА_10 Твердження
позивачки про наявність шлюбних
стосунків між нею та її колишнім
чоловіком спростовуються показаннями
свідків та не відповідають наявним
доказам у справі.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційних скаргах доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який
діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 9 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 8 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко