Номер провадження: 22-ц/785/4749/14
Головуючий у першій інстанції Вінська
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Кварталової А.М.,
Троїцької Л.Л.

секретаря Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від 11
березня 2014 року, в цивільній справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Безводненської сільської ради
Миколаївського району Миколаївської
області, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору - Ново-Дофінівської
сільської ради Комінтернівського
району Одеської області, Комунального
підприємства «Комінтернівське районне
бюро технічної інвентаризації», про
визнання недійсною довіреність,
визнання недійсним договору дарування
житлового будинку, та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Комінтернівського
районного підрозділу Державної
міграційної служби України в Одеській
області, про зняття з реєстраційного
обліку, усунення перешкод у
користуванні житловим будинком і
земельною ділянкою, зобов'язання не
перешкоджати у користуванні власністю,
-

встановила;

08.04.2011 року ОСОБА_7 звернувся до суду з
позовом, в якому просив визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку від 29.10.1998 року, розташованого
на АДРЕСА_1 Комінтернівського району
Одеської області, укладений його
матір'ю - ОСОБА_8 на користь своєї доньки
- ОСОБА_4, посилаючись на наступні
обставини;

Будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_8 на
праві приватної власності згідно
свідоцтва про право власності,
виданого Ново-Дофінівською сільською
радою 21.04.1998 року, на підставі рішення
виконкому цієї ради за №12 від 25.03.1998
року. Укладаючи договір дарування
ОСОБА_8 помилялася щодо обставин, які
мають істотне значення. Крім того, при
укладанні договору ОСОБА_4 обманула
ОСОБА_8, оскільки на той час ОСОБА_8 мала
похилий вік, хворіла, нікого не
впізнавала. Крім того, ОСОБА_4 фактично
не прийняла в дар спірний будинок,
оскільки в ньому не проживала, не
утримувала його, не проводила ремонтів.
Тому у неї не виникло права власності
на це майно.

Під час розгляду справи ОСОБА_7 помер.

Судом у якості правонаступника
померлого були залучені до участі у
справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 неодноразово у
судовому засіданні змінювали та
уточнювали свої позовні вимоги, та в
остаточній редакції (а.с.134-136) просили:

- визнати недійсною довіреність від
09.01.1998, видану ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_5 для
вчинення від її імені договору
дарування жилого будинку на АДРЕСА_1,
яка посвідчена секретарем
Безводнянської сільської ради
Миколаївського району Миколаївської
області;

- визнати недійсним договір дарування
спірного будинку, укладеного 29.10.1998
року, за умовами якого ОСОБА_5 від імені
ОСОБА_8 подарував будинок ОСОБА_4,

- визнати недійсною реєстрацію за
ОСОБА_4 права власності на спірний
будинок, яка була проведена КП
«Комінтернівське районне бюро
технічної інвентаризації» посилаючись
на такі обставини;

Довіреність, видана ОСОБА_8 на
ім'я ОСОБА_5 для вчинення від її імені
договору дарування спірного жилого
будинку суперечить актам цивільного
законодавства - ст.48 ЦК України, в
редакції 1963 року, та вчинена особою, яка
не мала необхідного обсягу цивільної
дієздатності, оскільки ім'я ОСОБА_8 не
ОСОБА_8, а ОСОБА_8. Крім того, видаючи
довіреність та укладаючи договір
дарування ОСОБА_8 діяла під впливом
обману з боку ОСОБА_4 та
недобросовісних дій з боку працівників
Безводненської сільської ради
Миколаївського району Миколаївської
області, які посвідчили довіреність,
оскільки на той час ОСОБА_8 було більше
90 років, вона була хворою людиною, та
навіть нікого не впізнавала.

ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала
посилаючись на те, що її брату - ОСОБА_7
було відомо, що їх мати - ОСОБА_8
подарувала їй житловий будинок на
АДРЕСА_1 Комінтернівського району. Брат
відмовився доглядати матір, і тому вона
забрала маму до свого місця помешкання
- в с.Безводне Миколаївської області.
Мати свідомо і за своєї волі видала
довіреність ОСОБА_10 для вчинення від її
імені договору дарування будинку, який
належав їй на праві власності.

18.11.2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з зустрічним позовом, який
неодноразово уточнювала і доповнювала
в судовому засіданні, та в остаточній
його редакції (а.с.209-211) просила;

- зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_6,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 за місцем їх реєстрації
в АДРЕСА_1

- усунути перешкоди в користуванні
будинком, зобов'язавши відповідачів
забрати свої речі з будинку покинути
його;

- зобов'язати відповідачів не
перешкоджати їй у користуванні
власністю, посилаючись на те, що вона є
власником спірного помешкання, але
відповідачі чинять їй перешкоди в
користуванні цим майном. Крім того,
вони не є членами її сім'ї, а тому
втратили право користування цим
будинком після смерті ОСОБА_8.

Відповідачі за зустрічним позовом
заявлені вимоги не визнали у повному
обсязі вказуючи, що у спірному будинку
вони проживають давно, не
перешкоджають ОСОБА_4 користуватися
ним. У зв'язку з тим, що оспорюванні ними
правочини є недійсними, вони як колишні
члени власника будинку - ОСОБА_8 не
втратили права користування цим житлом
і після її смерті.

Рішенням Комінтернівського
районного суду від 11.03.2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі,
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 -
задоволені. Суд зобов'язав усунути
перешкоди ОСОБА_4 в користуванні
житловим будинком АДРЕСА_1, та
зобов'язав ОСОБА_2, ОСОБА_3, і ОСОБА_6 не
перешкоджати ОСОБА_4 в користуванні цим
помешканням звільнивши це приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати
у зв'язку з порушенням судом норм
матеріального і процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити їх позовні вимоги у
повному обсязі, а в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 суд першої
інстанції виходив з того, що заявлені
позивачами вимоги не доведені ними у
встановленому законом порядку.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_4 у повному обсязі суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 втратили право
користування будинком АДРЕСА_1, так як
не є членами сім'ї власника цього
будинку - ОСОБА_4, та перешкоджають
позивачу користуватися цим житлом. У
зв'язку з цим їх необхідно зняти з
реєстраційного обліку за цим
помешканням.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, так
як вони відповідають нормам
матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду з позовом за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставі своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, в
будинку АДРЕСА_1 Комінтернівського
району Одеської області були
зареєстровані і проживали:

ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_7 -
ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3,
ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3 -
ІНФОРМАЦІЯ_5.

Сторони у справі не заперечують
проти того, що за життя ОСОБА_8 звали
ОСОБА_8, а не ОСОБА_8.

На підставі рішення виконкому
Ново-Дофінівської сільської ради
Комінтернівського району за №12 від
21.04.1998 року ОСОБА_8 було видане
свідоцтво про право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1
Комінтернівського району.

ОСОБА_2 і ОСОБА_11 не заперечували
проти того, що цей будинок належить на
праві власності саме ОСОБА_8, та не
оспорювали вказане вище рішення
виконкому та свідоцтво про право
власності на житловий будинок.

Згідно ст.62 ЦК України (в
редакції 1963 року) угода, укладена
однією особою (представником) від імені
другої особи (яку представляють) в силу
повноваження, що ґрунтується на
довіреності, законі або
адміністративному акті, безпосередньо
створює, змінює і припиняє цивільні
права і обов'язки особи, яку
представляють.

Довіреністю визнається письмове
уповноваження, яке видається однією
особою іншій особі для представництва
перед третіми особами - ч.1ст.64 ЦК
України (в редакції 1963 року).

Відповідно до вказаних вище
норм матеріального права ОСОБА_8
вирішила розпорядитися спірним
будинком, шляхом надання 09.01.1998 року
ОСОБА_5 довіреності на право укласти
від її імені договір дарування АДРЕСА_1
Комінтернівського району, який належав
їй на праві власності, на користь
ОСОБА_4. Довіреність була посвідчена
секретарем Безводненської сільської
ради Миколаївського району
Миколаївської області, і зареєстрована
в реєстрі №01. При цьому сторони у
справі не заперечують, що довіреність
була видана ОСОБА_8, але в самій
довіреності була допущена описка, та
ім'я довірителя вказане ОСОБА_8, саме
так, як її звали за життя.

Наявність такої описки в
довіреності не є доказом того, що ця
довіреність не відповідає вимогам
закону, оскільки в цій довіреності була
виражена воля на розпорядження спірним
будинком саме його власником.

Не надано позивачами також і
доказів того, що нас видачі довіреності
ОСОБА_8 не мала необхідного обсягу
цивільної дієздатності. Такі докази у
справі відсутні.

Не надано також позивачами доказів
того, що посвідчуючи довіреність
працівники Безводненської сільської
ради діяли недобросовісно.

З наданих Безводненською
сільською радою документів видно, що
довіреність посвідчена у
встановленому законом порядку, та
зареєстрована у державному реєстрі
виданих довіреностей.

Тому, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 про визнання недійсною
довіреність, видану ОСОБА_8, суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
заявлені ними вимоги не доведені у
встановленому законом порядку.

Згідно ст.41 ЦК України (в
редакції 1963 року), угодами визнаються
дії громадян, направлені на
встановлення, зміну чи припинення
громадянських прав та обов'язків.

Угоди можуть бути
односторонніми, двосторонніми чи
багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст.153 ЦК України (в
редакції 1963 року), договір вважається
укладеним, коли між сторонами у
потрібній і належних випадках формі
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах. Істотними є ті умови договору,
які визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також усі ті умови, щодо яких за заявою
однієї зі сторін повинно бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст.243 ЦК України
(в редакції 1963 року), за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування майна
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

До передачі речі прирівнюється
передача розпорядчого документа на
річ, як визначено в ст.128 ЦК України (в
редакції 1963 року), оскільки фізично
передати нерухоме майно із рук в руки є
неможливим у зв'язку з тим, що будинок
нерозривно пов'язаний фундаментом із
земельною ділянкою, на якій він
побудований.

Як зазначено в п.п.бп.16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №3 від
28.04.1978 року «Про практику в справах про
визнання угод недійсними», при
вирішенні питання про визнання угоди
недійсною судові необхідно
враховувати, що невиконання або
неналежне виконання угоди ( в тому
числі і договору довічного утримання),
не може бути підставою для визнання її
недійсною. В цьому разі сторона вправі
вимагати розірвання договору або
застосування інших правових наслідків,
а не визнання угоди недійсною.

Діючи на підставі довіреності,
виданої ОСОБА_8 на вчинення договору
дарування належного їй будинку, 29.10.1998
року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 житловий
будинок АДРЕСА_1 Комінтернівського
району. Договір дарування посвідчений
Держаним нотаріусом Комінтернівської
районної державної нотаріальної
контори Одеської області.

Після оформлення договору
дарування ОСОБА_8 передала документи на
подарований будинок ОСОБА_4. ОСОБА_4
мала вільний доступ до цього будинку, і
13.10.2009 року зареєструвала своє право
власності на будинок АДРЕСА_1
Комінтернівського району Одеської
області в КП «Комінтернівське РБТІ»
13.10.2009 року, в реєстрі №4615.

Рішенням Ново-Дофінівської
сільської ради №72-11 від 30.03.2000 року,
АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_8 померла.

Згідно ч.1ст.48 ЦК України (в редакції
1963 року), недійсною є угода, яка не
відповідає вимогам закону, в тому числі
яка ущемляє майнові і немайнові права
неповнолітніх дітей.

Стаття 48 ЦК України (в редакції 1963
року) застосовується при порушенні
встановленого порядку вчинення
громадянами і організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав і обов'язків,
при ущемленні угодою особистих чи
майнових прав неповнолітніх дітей, а
також в інших випадках їх
невідповідності вимогам чинного
законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними (ст.45-47, 49-58, Цивільного
кодексу України). В разі визнання угоди
недійсною за ст.48 ЦК України, суд
повинен у рішенні послатися і на
нормативний акт, вимогам якого угода не
відповідає.

Відповідно до ст.57 ЦК України (в
редакції 1963 року) угода, укладена в
результаті обману, може бути визнана
недійсною за позовом потерпілого або
за позовом державної чи громадської
організації.

Підставою для визнання угоди
недійсною є введення однією стороною
іншої сторони угоди в оману щодо
обставин, які мають істотне значення.
Обман може полягати в тому, що сторона
неправдиво заперечує наявність
обставин, що можуть бути перешкодою в
учинення угоди, або в тому, що вона
замовчує їх існування. Суб'єктивною
ознакою дій сторони, що ввела іншу
сторону в оману, є умисел на введення в
оману.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування спірного
будинку суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що сторони
не надали доказів того, що під час
укладання цього договору ОСОБА_4 ввела
в оману свою матір - ОСОБА_8 щодо
істотних умов договору. Договір
дарування спірного будинку укладений
представником дарувальника відповідно
до повноважень, наданих ОСОБА_8 в
довіреності згідно вказаних вище норм
матеріального права (ст.ст.153,243 ЦК
України в редакції 1963 року).

Згідно ч.1ст.156 ЖК України, члени сім'ї
власника житлового будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Згідно ст.391 ЦК України (в
редакції 2003 року) власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження майном, навіть якщо вони
не пов'язані із позбавленням права
володіння.

Зокрема, власник майна має
довести, що він володіє майном на
законній підставі, та його право
користування цим майном порушується
діями відповідачів.

Задовольняючи позов про захист
права власності від порушень, не
пов'язаних із позбавленням права
володіння, суд має право як заборонити
відповідачу вчиняти певні дії, так і
зобов'язати відповідача усунути
наслідки порушення права позивача.

За змістом ст.7 Закону України
від 11 грудня 2003 року №1382/1У «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон
є спеціальним нормативно-правовим
актом, який регулює правовідносини,
пов'язані із зняттям з реєстрації місця
проживання, положення ст.7 цього Закону
підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Вирішення питання про зняття
особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства.

Як вбачається з зустрічних
позовних вимог ОСОБА_4, вона просила суд
усунути перешкоди в користування
належним їй на праві власності спірним
будинком, зобов'язати відповідачів
виселитися з цього будинку і зняти їх з
реєстраційного обліку посилаючись на
те, що вони втратили право користування
цим житлом після зміни власника
будинку, оскільки попередній власник
будинку, членами сім'ї якого вони були,
померла.

Судом першої інстанції законно і
обґрунтовано встановлено, що в будинку
АДРЕСА_1 Комінтернівського району
проживала власник цього будинку -
ОСОБА_8 та члени її сім'ї, онуки - ОСОБА_2
і ОСОБА_3 та невістка ОСОБА_6. ОСОБА_4
проживала і проживає в АДРЕСА_2

Відповідно до вказаних вище
норм житлового законодавства, у ОСОБА_6,
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було право на
користування цим будинком, як членів
сім'ї власника будинку - ОСОБА_8.

Після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_6,
ОСОБА_2 і ОСОБА_12 втратили право
користування цим будинком, оскільки
новий власник будинку не надала їм
права користуватися цим житлом.

Не маючи права користування спірним
житлом відповідачі (за зустрічним
позовом) перешкоджають новому власнику
будинку ОСОБА_4 користуватися ним, а
саме; не впускають до будинку;
погрожують фізичною розправою. У
зв'язку з такими діями ОСОБА_4 вимушена
була звертатися до правоохоронних
органів для захисту своїх прав, як
власник цього житла. Вказані обставини
підтверджені зверненням ОСОБА_4 до
прокуратури Комінтернівського району
(а.с.223,224).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 в цій
частині позову суд першої інстанції
відповідно до вказаних вище норм
матеріального права правомірно
виходив з того, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 і
ОСОБА_6 втратили право користування
будинком на АДРЕСА_1 Комінтернівського
району після смерті власника будинку -
ОСОБА_8, та продовжуючи проживати у
цьому будинку не маючи такого права
чинять перешкоди новому власнику
будинку в користуванні цим житлом. Тому
рішення суду в цій частині відповідає
вказаним вище нормам матеріального
права.

Доводи апеляційної скарги не можуть
бути прийняті судом до уваги, оскільки
висновків суду першої інстанції не
спростовують, та не містять правових
підстав, передбачених ст.309 ЦПК України,
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог
апелянтів та відмову у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4.

Керуючись ст.304, п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

ухвалила;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Комінтернівського районного
суду Одеської області від 11 березня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, на протязі двадцяти днів, з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області:
В.П.Фальчук

А.М.Кварталова

Л.Л.Троїцька