КОТОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Справа № 505/4284/13-ц
Провадження № 2/505/1298/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

10.06.2014 року Котовський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Бондаренко Н.В.

при секретарі - Шершун О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Котовськ Одеської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності, -

ВСТАНОВИВ:

До Котовського міськрайонного суду
Одеської області звернувся ОСОБА_1 із
вказаним позовом.

Свої позовні вимоги позивач мотивує
тим, що 01.07.2013 року між ним та
представником відповідача за
довіреністю - ОСОБА_3 відбулася угода
купівлі-продажу 10/100 частин житлового
будинку, розташованої у АДРЕСА_1, яка
належить відповідачу ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі - продажу
житлового будинку від 23.10.2012 року.
Згідно умов угоди, відповідач передав
представнику відповідача ОСОБА_3 20 412
гривень 50 копійок, а ОСОБА_3 написав
розписку про отримання грошей від
позивача та передав вказану частину
житлового будинку позивачу ОСОБА_1 у
повне користування.

Між позивачем та представником
відповідача були оговорені та
узгоджені всі істотні умови договору
купівлі - продажу вказаної нерухомості,
з умовою обов'язкового посвідчення
договору купівлі - продажу у
встановленому законом порядку. Але в
узгоджену сторонами дату, ОСОБА_3, до
нотаріальної контори не з'явився.

Вказані обставини змусили позивача
звернутися із вказаним позовом до суду.
З огляду на вищенаведене позивач
просить суд визнати угоду
купівлі-продажу 10/100 частин житлового
будинку, що розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, який мав місце 01 липня 2013 року
між ОСОБА_1 та представником
відповідача за довіреністю ОСОБА_3
дійсним та визнати за ним - ОСОБА_1 право
власності на 10/100 частин житлового
будинку, розташованого за адресою
АДРЕСА_1.

Ухвалою Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 06.06.2014 року
рішення Котовського міськрайонного
суду від 02.10.2013 року яким було визнано
дійсним договір купівлі-продажу 10/100
частин житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 з
відповідними господарськими спорудами
та приміщеннями, який мав місце 01 липня
2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнано
за ОСОБА_1 право власності на 10/100
частини житлового будинку літ «А»,
прибудова літ «а» з відповідними
господарськими спорудами та
приміщеннями навіс «а1» сараїв літ «Е1»,
«е3», «е4», «Ж», який розташований за
адресою: АДРЕСА_1 - скасовано, справу
призначено у загальному порядку до
розгляду.

На призначену дату, сторони у судове
засідання не прибули.

Суд, дослідивши матеріали справи та
перевіривши докази, встановив наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно розписки написаної
представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3, останній
отримав від ОСОБА_1 20 412 гривень за
продану частину житлового будинку - 10/100
у АДРЕСА_1.

Згідно документів наданих позивачем на
вказану частину житлового будинку - 10/100
частин у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2.

За частиною другою статті 41
Конституції України - право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України
фактичне володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не випливає із
закону або не встановлено рішенням
суду.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд
вважає що у задоволенні позовних вимог
слід відмовити, оскільки згідно
постанови пленуму Верховного суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними, від 06.11.2009 року,
суди вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, повинні
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін. Так при розгляді
таких справ суди повинні з'ясувати, чи
підлягає правочин обов'язковому
нотаріальному посвідченню, чому він не
був нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину. Тому у зв'язку з
недодержанням вимог Закону про
нотаріальне посвідчення правочину,
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених статтями 218 та
220 ЦК України. Інші вимоги щодо
визнання договорів дійсними, в тому
числі заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Так згідно Наказу Міністерства Юстиції
України від 22.02.2012 № 296/5 «Про
затвердження Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
та згідно порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
обов'язковому нотаріальному
посвідченню підлягають зокрема:
договори про відчуження
(купівля-продаж, міна, дарування,
пожертва, рента, довічне утримання
(догляд), спадковий договір) нерухомого
майна.

Крім того, необхідною умовою укладення
деяких договорів є їх державна
реєстрації. Правочин підлягає
державній реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації. Реєстрації, зокрема,
підлягають договори купівлі продажу
нерухомого майна; договір найму
будівлі або іншої капітальної споруди,
укладений на строк не менше трьох років
тощо.

Нотаріальне посвідчення договорів
купівлі-продажу нерухомості стало
обов'язковим починаючи з 01.01.2004 року у
зв'язку із вступом в силу нового
Цивільного Кодексу України, на
підставі якого видано Інструкцію
«Про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України» затверджену
Наказом Мінюсту України № 20/5 від 03.03.2004
р., яка використовується нотаріусами
при вчинені дій з посвідчення
відповідного правочину.

З огляду на вищенаведене, суд, оцінивши
належність, допустимість та
достовірність доказів по справі, а
також врахувавши достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності приходить до висновку, що у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На підставі ст.ст. 3-4, 10-11, 60, 212-215, 294 ЦПК
України,ст.ст.344, 397 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду, протягом десяти
днів з дня його проголошення, шляхом
подачі апеляційної скарги, через суд
першої інстанції, а особам які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час його
проголошення, - протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя:
Н.В. Бондаренко