Ухвала іменем україни 02 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
Леванчука А.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
третя особа −? ОСОБА_8, про стягнення
коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення апеляційного суду Харківської
області від 06 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення
коштів в сумі 28 тис. грн, посилаючись на
те, що в липні 2012 року вона за
посередництвом ОСОБА_8 усно домовилася
про вироблення та постачання їй ОСОБА_7
ювелірних виробів.

На виконання цієї
домовленості вона 16 липня та 12 вересня
2012 року перерахувала на наданий ОСОБА_7
розрахунковий рахунок 28 тис. грн за
квитанціями ПриватБанка - вартість
ювелірних виробів та плату за послуги
їх вироблення.

Оскільки відповідач не
виконав умов договору та не надав їй
ювелірні вироби, також не повертає
належні їй грошові кошти, просила на
підставі ст. ст. 599, 610, 611, 1166 ЦК України
стягнути з ОСОБА_7 вказану суму збитків,
завданих їй порушенням зобов'язання.

Рішенням Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 10 грудня
2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 06 березня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено,
стягнуто на її користь з ОСОБА_7
безпідставно одержані кошти у сумі 28
тис. грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 303, 304
ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам
закону рішення апеляційного суду не
відповідає.

Суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову,
виходив із того, що в матеріалах справи
відсутні докази на підтвердження того,
що між сторонами існують будь-які
правовідносини договірного характеру.

Апеляційний суд,
скасувавши рішення суду першої
інстанції та ухваливши нове рішення,
яким позов задоволено, керуючись
положеннями ч. 1 ст. 1213 ЦК України,
виходив із того, що відповідач
безпідставно набув грошові кошти та
повинен їх повернути позивачеві.

Проте з таким
висновком апеляційного суду не можна
погодитись з наступних підстав.

Судом встановлено, що за усною
домовленістю між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за
посередництвом його дружини ОСОБА_8,
відповідач зобов'язувався виготовити
та передати позивачеві ювелірні вироби
вартістю 13 тис. грн у обумовлений строк.

На підтвердження
зазначеної обставини позивачем надано
до суду дві квитанції Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «ПиватБанк», відповідно до яких
вона на виконання умов договору
перерахувала на користь відповідача 16
07 2012 року 13 тис. грн та 12 вересня 2012 року
15 тис. грн (а. с. 4).

Однак відповідач
ювелірні вироби у визначений строк не
передав, гроші не повернув.

Зі змісту позовних
вимог вбачається, що ОСОБА_6
посилається на те, що між нею та
відповідачем виникли договірні
зобов'язання, за якими відповідач
зобов'язувався виготовити та передати
їй ювелірні вироби, а вона сплатити за
це грошові кошти. Як на підставу
задоволення позовних вимог посилалася
на п. п. 1, 4 ст. 611 ЦК України, відповідно
до умов якої у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання або
розірвання договору; відшкодування
збитків та моральної шкоди. Крім того,
на підставі ч. 1 ст. 1166 ЦК України та ч. 1
ст. 1167 ЦК України просила стягнути
завдану їй майнову шкоду у розмірі 28
тис. грн.

Статтею 31 ЦПК України
передбачено, що крім прав та обов'язків,
визначених у статті 27 цього Кодексу,
позивач має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог, відмовитися від
позову, а відповідач має право визнати
позов повністю або частково. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

З матеріалів справи
вбачається, що позивач своїм
процесуальним правом не скористалась,
у процесі розгляду справи в суді першої
інстанції зміст та підстави позовних
вимог не змінювала.

Відповідно до положень
ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Апеляційний
суд,ухвалюючи нове рішення та
застосовуючи ст.1212 та 1213 ЦК України,
виходив з того, що зобов'язання з
повернення безпідставно набутого
майна виникло у ОСОБА_7 з моменту
виникнення спірних правовідносин,
тобто з моменту перерахування грошових
коштів на рахунок відповідача.

Однак, у порушення
вимог ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглянув
рішення суду першої інстанції,
фактично змінивши підставу позову,
оскільки позивач просила задовольнити
вимоги на підставі статей, що регулюють
відповідальність за порушення
договірних відносин, відповідач визнав
існування договірних відносин, а
апеляційний суд розглянув справу на
підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, не
уточнивши, чи підлягає ця стаття
застосуванню, який саме договір уклали
сторони, хто із сторін і в якому обсязі
виконав чи ні свої зобов'язання, чи була
дотримана форма правочину та які
наслідки її недотримання, чи слід в
даному випадку розглядати питання щодо
повернення виконаного однією із сторін
у зобов'язанні відповідно до п.п.3 ч.3
ст.1212 ЦК України.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 303,
304 ЦПК України суд апеляційної
інстанції не врахував норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
тому ухвалене у справі рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного
суду Харківської області від 06 березня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко А.О.
Леванчук Г.В. Юровська