АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6117/14 Справа № 6-311/11
Головуючий у 1 й інстанції -
Решетнік М.О. Доповідач -
Черненкова Л.А. Категорія 43
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів - Дерев`янка
О.Г., Осіяна О.М.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: постійно діючий
міжрегіональний третейський суд при
асоціації «Українська третейська
організація підприємств та фінансових
установ» про скасування рішення
третейського суду, та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права власності,
-

В С Т А
Н О В И Л А:

11 серпня 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовною заявою про скасування
рішення третейського суду, в
обґрунтування своїх вимог посилалась
на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько
ОСОБА_4, який до смерті мешкав за
адресою: АДРЕСА_1, і вона є єдиною
спадкоємицею після його смерті. На
випадок своєї смерті її батько залишив
заповіт від 30.12.2003 року, який був
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстр № 6858, згідно з яким заповідав їй
все майно, де б воно не було та з чого б
воно не складалося, і взагалі, все те, що
буде належати на день його смерті і на
що за законом матиме право. На час
смерті покійному належали на праві
власності житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельна ділянка, яка розташована по
АДРЕСА_2, згідно державного акту на
право власності на земельну ділянку,
серія ЯБ №122450 від 06.12.2006р., загальною
площею 0,1239 га, цільове призначення якої
"для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд". Після смерті батька вона в
установлений чинним законодавством
України строк звернулася до 2-ї
Дніпропетровської держнотконтори із
заявою про прийняття спадщини, однак у
зв'язку з тим, що вона не мала
оригіналів правовстановлюючих
документів нотаріус надав запити до
Дніпропетровського МБТІ та до
земельних ресурсів м. Генічеська
Херсонської області для отримання
дублікатів правовстановлюючих
документів на вищезазначене майно. У
зв'язку з тим, що земельні ресурси м.
Генічеська Херсонської області
дублікатів державних актів не видають
на померлих вона звернулась до
Генічеського райсуду Херсонської
області з позовною заявою про визнання
права власності на земельну ділянку в
порядку спадкування за заповітом.
Генічеський райсуд виніс рішення, яким
визнав за нею право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_2. Однак 18
травня 2009 року із судової повістки
Генічеського райсуду Херсонської
області про перегляд вищезазначеного
рішення вона дізналась про існування
рішення Третейського суду, яке було
винесено 27.02.2007 року постійно діючим
міжрегіональним третейським судом при
Асоціації "Українська третейська
організація підприємств та фінансових
установ", справа №02/06/07. Вказаним
рішенням третейського суду були
задоволені позовні вимоги відповідача
у даній справі ОСОБА_2, та визнано
дійсним договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1, та земельної ділянки,
що знаходиться по АДРЕСА_2, укладений
між ним та ОСОБА_4 18 січня 2007 року, а
також визнано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, та на
земельну ділянку, яка розташована по
АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 з моменту набрання
тим рішенням законної сили. Просила суд
скасувати вказане рішення
третейського суду від 27.02.2007року.

Відповідач ОСОБА_2 15 вересня 2011 року
звернувся із зустрічною позовною
заявою про усунення перешкод у
здійсненні права власності шляхом
реєстрації в КП "Дніпропетровське МБТІ"
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, обґрунтовуючи тим, що на
підставі рішення Третейського суду,
яке було винесено 27.02.2007 року постійно
діючим міжрегіональним третейським
судом при Асоціації "Українська
третейська організація підприємств та
фінансових установ" по справі №02/06/07,
були задоволені його позовні вимоги:
визнано дійсним договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, та
земельної ділянки, що знаходиться по
АДРЕСА_2, укладений між ним та ОСОБА_6, а
також визнано за ним право власності на
житловий будинок №46, що розташований в
м. Дніпропетровську по вул. Київській і
на земельну ділянку, яка розташована по
АДРЕСА_2 з моменту набрання тим
рішенням законної сили, однак у
здійснені державної реєстрації права
власності йому перешкоджають.

Справа розглядалась неодноразово
судовими інстанціями.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 20 лютого
2014 року ухвалено: скасувати рішення
третейського суду від 27.02.2007 року,
постановлене Постійно діючим
міжрегіональним третейським судом при
Асоціації "Українська третейська
організація підприємств та фінансових
установ" по справі №02/06/07 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 "Про визнання дійсним
договору купівлі-продажу нерухомого
майна та земельної ділянки, визнання
права власності"; в задоволені
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права власності - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7
просить в задоволенні апеляційної
скарги ОСОБА_2 - відмовити, посилаючись
на безпідставність доводів скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є дочкою і спадкоємицею ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. Також вона
змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_3 у
зв'язку з укладанням шлюбу 20 травня 2011
року. ОСОБА_4 залишив заповіт від 30.12.2003
року, який був нотаріально посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр №
68 згідно з яким заповідав Лисничній,
тобто позивачці ОСОБА_3, все майно, де б
воно не було та з чого б воно не
складалося, і взагалі, все те, що буде
належати на день його смерті і на що за
законом матиме право. За життя ОСОБА_4
на праві власності належало отримане
за договором дарування ВАМ №76849
домоволодіння АДРЕСА_1, на земельній
ділянці загальною площею 750кв.м. по
фактичному користуванню, та
складається з: літ.А-2 - шлакоблочний
обкладений цеглою житловий будинок,
житловою площею 107,9кв.м., 1-4 - огорожі,
літ.| огорожі, споруди, укладеного 09
серпня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 і
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_10, реєстр №
4800. Право власності зареєстровано КП
"Дніпропетровське МБТІ", реєстр № 470594.
Також покійному належала земельна
ділянка за державним актом на право
власності на земельну ділянку серія ЯБ
№122450 від 06.12.2006 року на підставі
договору дарування земельних ділянок
від 25 серпня 2004 року ВВІ №629746 від 16
вересня 2005 року, ВСІ №422737, яка
розташована по АДРЕСА_2, загальною
площею 0,1239 га, цільове призначення якої
"для будівництва обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд". Рішенням Генічеського райсуду
Херсонської області від 04.11.2008 року
право власності на земельну ділянку
площею 0,1239 га, яка розташована по
АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_4, визнано за
позивачкою ОСОБА_3 Також, як вбачається
з матеріалів справи №02/06/07
третейського суду при Асоціації
"Українська третейська організація
підприємств та фінансових установ" та
рішення від 27.02.2007 року, яким були
задоволені позовні вимоги ОСОБА_2,
зокрема було визнано дійсним договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, та
земельної ділянки, що знаходиться по
АДРЕСА_2, що укладався між останнім та
померлим ОСОБА_4, а також визнано за
відповідачем у даній справі право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
і на земельну ділянку, яка розташована
по АДРЕСА_2 з моменту набрання вказаним
рішення законної сили. В обґрунтування
своїх позовних вимог позивачка
посилається на те, що при винесені
рішення третейським судом було
порушено вимоги п. И ст.6 (на час
винесення оскаржуваного рішення п.7
ст.6) Закону України "При третейські
суди", а саме справа, по якій прийнято
рішення третейського суду, не
підвідомча третейському суду
відповідно до закону, оскільки
підлягають вирішенню виключно судами
загальної юрисдикції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 районний суд
виходив з того, що договір
купівлі-продажу нерухомого майна та
земельної ділянки від 18.01.2007 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є
викладений у простій письмовій формі,
звідси договір за таких обставин, як
юридичний факт, не відбувся, то
відповідно він не породжує для сторін
цивільних прав та обов'язків, на
досягнення яких було спрямовано їх
волевиявлення при його укладанні. При
винесені рішення третейським судом, а
саме Постійно діючим міжрегіональним
третейським судом при Асоціації
"Українська третейська організація
підприємств та фінансових установ"
27.02.2007 року по справі № 02/06/07, були
порушені вимоги п.П ст.6 (на час
винесення оскаржуваного рішення -ст.6)
Закону України "Про третейські суди", а
саме: справа, по якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду відповідно до
закону, оскільки підлягають вирішенню
виключно судами загальної юрисдикції.
Суд вважає безпідставними заперечення
відповідача стосовно того, що
позивачка не має законних підстав на
подання заяви про скасування рішення
третейського суду, оскільки вона не є
ані стороною, ані особою, яка брам
участь у справі, та не є третьою особою,
права якої порушені в розумінні ст.51
Закону України "Про третейські суди",
оскільки, як встановлено судом, вона є
спадкоємцем за заповітом після смерті
батька щодо майна, відносно якого
ухвалено рішення третейського суду, та
зважаючи на принцип верховенства
права, положення ст.ст.21,22,53 Конституції
України, положення ст.6 Конвенції "Про
захист прав людини і основоположних
свобод", положення ст.ст.3,4,15 ЦПК України
- наділена правом на оскарження рішення
третейського суду. Рішення
третейського суду від 27.02.2007 року,
винесене Постійно діючим
міжрегіональним третейським судом при
Асоціації "Українська третейська
організація підприємств та фінансових
установ" по справі № 02/06/07 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна та земельної ділянки,
визнання права власності прийнято з
перевищенням наданих йому повноважень
та поза межами його компетенції, що є
порушенням п.7 ст.6 та ст.27 Закону
України "Про третейський суд" (в
редакції Закону України від 15.03.2006
року), а тому на підставі п.1 ч.З ст.51
Закону України "Про третейський суд"
зазначене рішення підлягає скасуванню.
Не передбачено способом захисту
цивільних прав та інтересів,
визначених ч.2 ст.16 ЦК України, та ст.19
Конституції України. Застосування ч. З
ст.182 ЦК України щодо можливості
оскарження до суду відмови у державній
реєстрації, ухилення від державної
реєстрації, відмови надання
інформації про реєстрацію
застосовується лише щодо дій
(бездіяльності) органів, які здійснюють
таку реєстрацію - ОСОБА_2 не доведено.
Враховуючи викладене та вимоги Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", ст.182 ЦК України, згідно яких
право власності набувається лише на
підставах, які не заборонені законом, в
тому числі з правочинів та рішень
судів, при цьому рішення судів, якими
визнано право власності, рішення
третейських суддів не є обов'язковими
для державних органів та не є актами
правосуддя, якщо їх прийнято з
перевищенням наданих суду повноважень
та поза межами його компетенції, а
зазначене третейське рішення Постійно
діючого міжрегіонального третейського
суду при Асоціації "Українська
третейська організація підприємств та
фінансових установ" по справі №02/06/07
про визнання дійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна та
земельної ділянки, визнання права
власності прийнято з перевищенням
наданих йому повноважень та поза
межами його компетенції, що є
порушенням п.7 ст.6 та ст.27 Закону
України "Про третейський суд" (в
редакції Закону України від 15.03.2006р.), а
тому підстав для задоволення вимог
ОСОБА_2 немає. Крім того, згідно
відповіді КП "Дніпропетровське МБТІ"
від 09.02.2012 року за №1848, станом на час
розгляду справи право власності на
домоволодіння №46 по вул. Київська у м.
Дніпропетровську зареєстровано 09.09.2003
року за спадкодавцем ОСОБА_4 на
підставі договору дарування. Згідно з
п.2 розділу II "Прикінцеві та перехідні
положення" Закону України N 1076-VI "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо діяльності
третейських судів та виконання рішень
третейських судів" від 05.03.2009 року
(набрав чинності з 31.03.2009 року), не
підлягають примусовому виконанню
рішення третейських судів, прийняті до
набрання чинності Законом і не
виконані на день набрання чинності
Законом, у справах, які відповідно до
Закону не підвідомчі третейським
судам. Рішення третейських судів у
справах, які відповідно до цього Закону
не підвідомчі третейським судам, у тому
числі у спорах щодо нерухомого майна,
прийняті до набрання чинності Законом
і не виконані до 31 березня 2009 року
(зокрема, не здійснено державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно), не є підставою для проведення
державної реєстрації прав власності на
нерухоме майно, а тим паче рішення, яке
в даному випадку скасовується. Більше
того, з 01 січня 2013 року державна
реєстрація прав на нерухоме майно
здійснюється органами державної
реєстрації у відповідності до ст.6
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", а тому бюро
технічної інвентаризації, який
здійснював державну реєстрацію прав
власності та керувався Тимчасовим
положенням про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженим наказом
Міністерства юстиції України N 7/5 від
07.02.2002 року (у редакції наказу
Міністерства юстиції України N 6/5 від
28.01.2003р.), зареєстрованим в Міністерстві
юстиції 18.02.2002 року за №157/6445, на час
розгляду та винесення судового рішення
втратив дані повноваження.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.389-5 ЦПК України
рішення третейського суду може бути
скасовано у разі якщо справа, в якій
прийнято рішення третейського суду, не
підвідомча третейському суду
відповідно до закону.

Відповідно до п.14 ст. 6 Закону України
«Про третейські суди», третейські суди
в порядку, передбаченому цим Законом
можуть розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком справ у спорах щодо захисту
прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки).

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 51 Закону України
«Про третейські суди», рішення
третейського суду може бути оскаржене
та скасоване лише з таких підстав,
зокрема: справа, по якій прийнято
рішення третейського суду, не
підвідомча третейському суду
відповідно до закону.

Судова колегія встановила, що спірні
правовідносини виникли відносно
скасування рішення третейського суду
від 27 лютого 2007 року щодо визнання
дійсним укладеного договору
купівлі-продажу нерухомого майна між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 18 січня 2007 року у
простій письмовій формі та визнання
права власності на це майно, а також про
усунення перешкод у здійсненні права
власності шляхом реєстрації в КП
"Дніпропетровське МБТІ" права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
на розгляд Постійно діючого
міжрегіонального третейського суду
при Асоціації «Українська третейська
організація підприємств та фінансових
установ» 08 лютого 2007 року надійшла
позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна та
земельної ділянки, визнання права
власності.

Рішенням вказаного третейського суду
від 27 лютого 2007 року були задоволені
позовні вимоги відповідача у даній
справі ОСОБА_2, та визнано дійсним
договір купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, та земельної ділянки, що
знаходиться по АДРЕСА_2, укладений між
ним та ОСОБА_4 18 січня 2007 року, а також
визнано право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1, та на земельну
ділянку, яка розташована по АДРЕСА_2 за
ОСОБА_2 з моменту набрання тим рішенням
законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4. Позивач є
його дочкою та спадкоємцем за
заповітом від 30.12. 2003 року, яка у
встановлений законом строк звернулась
до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті
спадкодавця.

Оскільки оригінал правовстановлюючих
документів про право власності на
земельну ділянку не зберігся, то
позивач звернулась до Генічеського
районного суду Херсонської області з
позовом про визнання права власності
на земельну ділянку в порядку
спадкування за заповітом та рішенням
вказаного суду від 04.11.2008 року її позов
задоволено.

18 травня 2009 року із судової повістки
Генічеського районного суду
Херсонської області про перегляд
вищезазначеного рішення, позивач
дізналась про існування рішення
третейського суду від 27 лютого 2007 року.

Відповідно до п.7 ст.6 Закону України
"Про третейські суди" (в редакції від
15.03.2006 року), третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком справ, які відповідно до
закону підлягають вирішенню виключно
судами загальної юрисдикції або
Конституційним Судом України.

Згідно ч. 2 ст. 389-1 ЦПК України заява про
скасування рішення третейського суду
подається до суду за місцем розгляду
справи третейським судом сторонами,
третіми особами протягом трьох місяців
з дня прийняття рішення третейським
судом, а особами, які не брали участі у
справі, у разі якщо третейський суд
вирішив питання про їх права і
обовязки, - протягом трьох місяців з
дня, коли вони дізналися або повинні
були дізнатися про прийняття рішення
третейським судом.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивач дізналась про зазначене
рішення третейського суду 18 травня 2009
року та звернулась до суду 11 серпня 2009
року із заявою про скасування цього
рішення третейського суду, тобто строк
звернення до суду не пропустила.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно ст.158 Земельного кодексу України
виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб.

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009 року норма ч.2 ст.220 ЦК України не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів, згідно зі ст.ст.210,640 ЦК
України пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Отже, визнання зазначеного договору
купівлі-продажу від 18 січня 2007 року
дійсним за вимогами ст.220 ЦК України
щодо нерухомого майна, та визнання
права власності на це майно, про що
постановив третейський суд своїм
рішенням, є незаконним та
противоправним.

Ці підстави для скасування рішення
третейського суду зазначені також
позивачем в своїх уточнених позовних
вимогах (а.с.10-14 том 2) та вони знайшли
своє підтвердження за розглядом справи
в суді першої та апеляційної інстанції.

Вказане рішення третейського суду
також порушує права позивача, як
спадкоємця ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення третейського суду від 27.02.2007
року, винесене Постійно діючим
міжрегіональним третейським судом при
Асоціації "Українська третейська
організація підприємств та фінансових
установ" по справі № 02/06/07 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна та земельної ділянки,
визнання права власності прийнято з
перевищенням наданих йому повноважень
та поза межами його компетенції, що є
порушенням п.7 ст.6 та ст.27 Закону
України "Про третейський суд" (в
редакції Закону України від 15.03.2006
року), а тому на підставі п.1 ч.3 ст.51
Закону України "Про третейський суд"
суд першої інстанції вірно дійшов
висновку про те, що зазначене рішення
підлягає скасуванню.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 20 лютого
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді