Ухвала

іменем україни

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Долинської
сільської ради Обухівського району
Київської області, треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання
права власності на спадкове майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на рішення Обухівського
районного суду Київської області від
26 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Долинської сільської
ради Обухівського району Київської
області про визнання права власності
на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її бабуся
ОСОБА_8, після смерті якої залишилося
спадкове майно у вигляді земельної
ділянки площею 3, 8711 га для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, яка знаходиться на
території Долинської сільської ради.

Спадкоємцями вказаного майна за
заповітом є вона та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, а
також двоє непрацездатних дітей
спадкодавця ОСОБА_4, ОСОБА_5, які
претендують на обов'язкову частку у
спадщині.

Посилаючись на відмову нотаріуса у
видачі свідоцтв про право на спадщину
через неможливість виконати заповіт, у
якому не вказано частки кожного із
спадкоємців, та зазначаючи, що ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 відмовилися від спадщини,
ОСОБА_3 просила позов задовольнити та
визнати за нею право власності на Ѕ
частину спірної земельної ділянки.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 26
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 13 лютого 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 просять ухвалені у справі
судові рішення скасувати, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла ОСОБА_8, що підтверджується
свідоцтвом про смерть.

Після її смерті відкрилася спадщина на
земельну ділянку площею 3, 8711 га для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка знаходиться на території
Долинської сільської ради.

За життя ОСОБА_8 склала заповіт
відносно вказаної земельної ділянки на
користь ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6

Заяви про прийняття спадщини у
визначений законом шестимісячний
строк до нотаріальної контори подали
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Згідно листа Обухвської районної
державної нотаріальної контори
Київської області від 25 липня 2013 року
№909/02-14 заповіт ОСОБА_8 від 21 січня 2009
року виконати неможливо, оскільки у
ньому не вказані частки, які
заповідалися ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
а лише вказані площі земельних ділянок
в гектарах.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК
України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом.

Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України
передбачено, що право на спадкування
мають особи, визначені у заповіті. У
разі відсутності заповіту, визнання
його недійсним, неприйняття спадщини
або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК
України спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини. Заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто. Для прийняття
спадщини встановлюється строк у шість
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини.

Разом із тим, згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК
України малолітні, неповнолітні,
повнолітні непрацездатні діти
спадкодавця, непрацездатна вдова
(вдівець) та непрацездатні батьки
спадкують, незалежно від змісту
заповіту, половину частки, яка належала
б кожному з них у разі спадкування за
законом (обов'язкова частка).

Право на обов'язкову частку у спадщині
не залежить від згоди інших
спадкоємців на її отримання, а також
місця проживання спадкоємця.

Таким чином законодавством визначено
порядок та умови прийняття спадщини за
заповітом та за законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
спадкоємцями ОСОБА_8 за заповітом є
ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, а також
непрацездатні діти померлої ОСОБА_4,
ОСОБА_5, які претендують на обов'язкову
частку у спадщині в порядку ст. 1241 ЦК
України.

Проте, звертаючись до суду з
вищезазначеними позовними вимогами,
ОСОБА_3 взагалі не зазначила, які саме
її права чи законні інтереси як
спадкоємця були порушені саме
Долинською сільською радою
Обухівського району Київської області,
яка, на її думку повинна бути
відповідачем по справі.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновками якого фактично
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з безпідставності та
недоведеності позовних вимог ОСОБА_3,
при цьому зазначивши що Долинська
сільська рада Обухівського району
Київської області не є належним
відповідачем по справі і що нею не були
порушені права позивача

Такий висновок судів відповідає
обставинам справи, а також
узгоджується з нормами матеріального
та процесуального права, які судами
правильно застосовані.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, а тому доводи
касаційної скарги в цій частині не
можна визнати підставами для
скасування судових рішень в
касаційному порядку.

Посилання заявників на те, що судами не
були у повному обсязі розглянуті їх
позовні вимоги, а саме уточнена позовна
заява не заслуговують на увагу,
оскільки судом першої інстанції
розглянуто позов та вирішено питання
щодо прийняття уточненої позовної
заяви у відповідності з діючим
цивільним процесуальним
законодавством.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 не спростовують
висновків судів та не дають підстав для
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанції при розгляді
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені ст. ст. 338-341
ЦПК України як підстави для скасування
рішень.

За таких обставин судові рішення, що
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
підлягають залишенню без змін з
підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7
відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 26
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 13 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко