У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Брусилівської районної державної
адміністрації Житомирської області
про визнання права на земельну частку
(пай) у порядку спадкування за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Брусилівського районного суду
Житомирської області від 26 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 25 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його
баба - ОСОБА_4, після смерті якого
відкрилась спадщина на належне їй
майно. Він звернувся до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини за заповітом та 21 грудня 2010
року отримав свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, після смерті
ОСОБА_4, яке свідчить про те, що він є
спадкоємцем всього майна спадкодавця.
ОСОБА_4 проживала на радіоактивно
забрудненій території у АДРЕСА_1
до моменту переселення в АДРЕСА_2, була
членом колективного
сільськогосподарського підприємства
ім. Щорса (далі - КСП ім. Щорса), яке
знаходиться на території, що зазнала
радіоактивного забруднення, тому мала
право на земельну частку (пай), але не
встигла отримати сертифікат, тому
будь-які правовстановлюючі документи
відсутні. На його звернення до відділу
Держкомзему та Брусилівської районної
державної адміністрації Житомирської
області про надання йому земельної
ділянки отримав відмову та
рекомендацію звернутися до суду.

Ураховуючи викладене, позивач,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
визнати за ним у порядку спадкування
право на отримання земельної частки
(пай) розміром 4,97 умовних кадастрових
гектарів, що розташована на території
Морозівської сільської ради
Брусилівського району Житомирської
області, зобов'язати Брусилівську
районну державну адміністрацію
Житомирської області видати на його
ім'я сертифікат на право на зазначену
земельну частку (пай).

Рішенням Брусилівського районного
суду Житомирської області від
26 грудня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 25 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено у
зв'язку з пропуском строку звернення до
суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із
того, що ОСОБА_4 за життя у
передбаченому законом порядку не
вчинила жодної дії, направленої на
набуття права на земельну частку (пай),
отримання сертифіката на спірну
земельну частку (пай) розміром 4,97 га в
умовних кадастрових гектарах, тому
позов є безпідставним.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
позивач звернувся до суду з
пропущенням строку позовної давності
(ст. ст. 256, 257 ЦК України). Будь-яких заяв
про поновлення строку позовної
давності та про поважність причин
пропущення вказаного строку позивачем
суду надано не було.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов до них із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 була
членом КСП ім. Щорса, яке знаходилося на
території, що зазнала радіоактивного
забруднення в АДРЕСА_1 де проживала і
потім була самостійно переселена в
АДРЕСА_2, що підтверджується копіями
довідок Житомирської обласної
державної адміністрації №221-ч, №234-П
від 23 грудня 2005 року (а.с. 7), які
відповідно до ч. 3 ст. 35 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали в наслідок
Чорнобильської катастрофи» були
підставою для отримання ОСОБА_4
земельної частки (паю). ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_4 померла.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено,
що спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що 21
грудня 2010 року позивач отримав
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, після смерті ОСОБА_4, яке
посвідчує його право на спадкове майно.

Разом з тим спадкодавець на підставі ч.
3 ст. 35 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали в наслідок Чорнобильської
катастрофи» мала право на отримання
земельної частки (паю), у зв'язку з чим
вона звернулася до Житомирської
обласної державної адміністрації та
отримала довідки про те, що вона була
переселена з радіоактивно забрудненої
території і про те, що вона була членом
КСП ім. Щорса, яке знаходилося на
території, що зазнала радіоактивного
забруднення.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про те, що ОСОБА_4 не вчинила
будь-яких дій щодо реалізації свого
права на земельну частку (пай) є
неправильними, оскільки вона отримала
довідки, які були підставою для
отримання сертифікату на земельну
частку (пай).

Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець,
який прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину.
Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Проте в порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд наведені
положення закону не врахував, доводів
позивача не перевірив, а зазначивши, що
позивач прийняв спадщину після
померлої ОСОБА_4, не звернув уваги на те,
що, прийнявши спадщину, ОСОБА_3
забезпечив своє право на отримання
свідоцтва про право на спадщину у
майбутньому, тому дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову за пропуском строку позовної
давності.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 25 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська