Справа № 505/2608/13-ц
Провадження № 2/505/20/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.01.2014 року Котовський
міськрайонний суд Одеської області

у складі
головуючого судді - Нікітішина В.П.

при
секретарі - Шевчук С.В.

розглянувши в відкритому
судовому засіданні в м.Котовську
Одеської області цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Управління архітектури та земельних
відносин Котовської міської ради, про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою

ВС Т
А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з цим
позовом до відповідачів, вказуючи, що є
власником житлового будинку з
відповідними господарськими будівлями
й спорудами по АДРЕСА_1, що розташовані
на земельній ділянці площею 1273 кв.м..
Відповідачі є співвласниками
житлового будинку з відповідними
господарськими будівлями й спорудами
по АДРЕСА_2. Вони самовільно захватили
частину його земельної ділянку площею
46 кв.м. та перешкоджають у користуванні
земельною ділянкою.

Просили ухвалити рішення суду,
яким зобов'язати відповідачів
перенести газову мережу на АДРЕСА_2 та
знести частину житлового будинку та
господарські споруди розташовані на
позивача земельній ділянці і відновити
межу між земельними між
домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1,
яка існувала станом на 2003 рік, згідно
останньої технічної інвентаризації 2003
року.

Позивач та його представники у
суді адвокат ОСОБА_4 і за довіреністю
ОСОБА_5 підтримували позовні вимоги у
повному обсязі.

Відповідачі та їх представник у
суді адвокат ОСОБА_6 позов не визнали у
повному обсязі.

Доводили, що після набуття ними
права власності на будинок в 1991 році,
ніяких дій щодо захвату земельної
ділянки позивача не вчиняли.
Користувались земельною ділянкою яка
була зазначена в їх плані та визначена
на місцевості відповідними огорожами.
Ці огорожі фактично існували і існують
в тих же границях до цього часу, окрім
металевої сітки, яка розділяє їх
земельну ділянку з ділянкою позивача з
боку його проїзду до будинку, яку вони
перекинули на свою сторону за стовпи
опор газової труби. Хоча границя між
земельними ділянками по проїзду
проходить саме по цих опорах. Всі
проблеми пов'язані з різними розмірами
земельних ділянок, які зазначались в
технічних документах виготовлених
Котовським МБТІ в різні роки. Їх
газопровід і газопровід до
домоволодіння АДРЕСА_3 будувались в 2003
році по межі, яка розділяла ці
домоволодіння з домоволодінням під
АДРЕСА_1 Ширина між газовими опорами,
які встановлені по межі земельних
ділянок АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 по всій
довжині проїзду позивача складає 3,70 м.
Цей проїзд позивача на плані є рівним,
однак в натурі згідно існуючих з тих
часів меж має вигиб (живіт) в бік
земельної ділянки АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3. В
2013 році після виконання ними,
відповідачами, мирової угоди, позивач
після цього одразу самостійно вирівняв
межу по проїзду з боку земельної
ділянки АДРЕСА_3, чим у середині знову
зменшив свій проїзд до будинку на 15-20
см. Через це знову стала проблема у
ширині розміру цього проїзду в
середній його частині та демонтажу
газопроводу.

Щодо їх будинку під літ. «Б» з
прибудовами, який нібито знаходиться
на території позивача, то його
переобладнання вони здійснили з
літньої кухні дозвіл на яку свого часу
отримала у міськвиконкомі попередній
власник будинку. На цей час
міськвиконком своїм рішенням від 2003
року узаконив всі ці будівлі. Згідно
даних генплану їх земельної ділянки ці
всі будівлі є в межах

цієї земельної ділянки. Спір фактично
виник через те, що покупець будинку
позивача вимагає збільшення розміру
проїзду, відповідно цьому і
розпочались судові процеси.

Тому просили у позові відмовити у
повному обсязі. Крім цього наполягали
на застосуванні до спірних
правовідносин строків позовної
давності, оскільки позивач з 2003 року є
власником будинку і цей тривалий час
ніяких претензій до 2013 року з цього
приводу не заявляв.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору Управління архітектури
та земельних відносин Котовської
міської ради, в особі за довіреністю
Делів О.А., виказала позицію, згідно
якої рішення суду має ґрунтуватись на
фактичному землекористуванні яке
склалось, оскільки встановити належним
чином межі земельних ділянок не є
можливим. Тому на цей час не може бути
здійснення знесення частини житлового
будинку і господарчих будівель та
перенесення газопроводу.

Вислухавши сторони та дослідивши
письмові докази у справі, суд приходить
до висновку про відмову у позові,
виходячи з наступного.

Спір між сторонами виник із
земельних правовідносин та
регулюється відповідними нормам
Земельного кодексу України, законами
та нормативно-правовими актами
прийнятими у відповідності до
вказаного кодексу.

Згідно пояснень сторін та матеріалів
справи вбачається, що відповідачі
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є співвласниками
житлового будинку з відповідними
господарськими будівлями по АДРЕСА_2
згідно Договору дарування від 02.07.1991
року, посвідченого державним
нотаріусом Котовської ДНК Одеської
області за р.№1-1684 і зареєстрованого в
Котовському БТІ 19.07.1991 року (а.с.37).
Згідно цього договору вони отримали в
дар в рівних частинах від ОСОБА_7
житловий будинок з господарськими
будівлями, що розташовані на земельній
ділянці площею 528 кв.м. Відповідно до
чинного на момент укладання цієї угоди
Цивільного кодексу УРСР (в редакції
1963р.), зокрема, ст.134 цього Кодексу
визначалось, що при переході права
власності на будинок, який знаходиться
у місті чи селищі міського типу, до
набувача переходить і право
користування земельною ділянкою при
ньому. Відповідно до положення
ст.АДРЕСА_1 Земельного кодексу УРСР (в
редакції 1990 р.), яка була чинна на момент
набуття відповідачами права власності
на будинок, при переході права
власності на будинок до них переходило
право володіння і користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення. Норма
прибудинкової земельної ділянки
згідно ст.67 цього Кодексу визналась у
містах не більше 0,1га. для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель.

Таким чином до відповідачів у
відповідності до діючих на той час норм
законодавства перейшла у спільне
володіння та користування для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель належна для
цього земельна ділянка.

Одночасно у власність позивача
перейшов житловий будинок з
відповідними господарськими будівлями
по АДРЕСА_1, на підставі Свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
24.01.2003 року, посвідченого державним
нотаріусом Кодимської ДНК Одеської
області за р.№125 (а.с.104), зареєстроване
Котовським МБТІ в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно 16.11.2006 року
(а.с.105).

Згідно цього Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом житловий будинок
з надвірними спорудами розташовані на
земельній ділянці площею 1273 кв.м.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
власність», яка була чинна на момент
оформлення власності, підставою
виникнення у громадянина права
власності на майно є спадкування чи
вчинення угод.

Таким чином позивач належним чином
набув право власності на спадковий
будинок з надвірними будівлями 24.01.2003
року.

Згідно норм Земельного кодексу України
(в редакції 2001 року), який був чинним на
момент виникнення у позивача права
власності на спадщину, зокрема ст.120
цього Кодексу, визначилось,

що у разі переходу прав власності на
будівлю і споруду право власності на
земельну ділянку переходить на
підставі цивільно-правових угод, а
право користування - на підставі
договору оренди. При цьому норма
безоплатної передачі у власність
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд визначалась згідно ст.121 цього
Кодексу у містах не більше 0,10 га.

Відповідності до приписів ст.3 ЦПК
України право на звернення особи до
суду виникає у разі необхідності
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як свідчить з матеріалів справи
позивач не оформив своє право оренди
цієї прибудинкової земельної ділянки,
відповідно належним чином не набув
право на її користування про захист
якого він звертається до суду.

Згідно ч.3 ст. 158 Земельного кодексу
України органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах.

Таким чином спір стосовно відновлення
меж між земельними ділянками
відповідно до технічної документації
2003 року та додержання сторонами правил
добросусідства є в компетенції
Котовської міської ради.

Порядок розгляду такого спору
здійснюється у відповідності до
Положення про порядок вирішення
земельних спорів у м.Котовську,
затверджених рішенням Котовської
міськради від 24.03.2010 року №513-У.

Згідно ч.5 ст. 158 ЗК України суди
розглядають справи за спорами про межі
земельних ділянок, що перебувають у
власності чи користуванні
громадян-заявників, які не
погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів.

Однак оскільки спір між сторонами
Котовською міською радою не
розглянутий, незважаючи на
неодноразові звернення з цього приводу
позивача, та у відповідності до
положення ст.124 Конституції України яка
передбачає право особи безпосередньо
звернутись до суду за захистом своїх
прав і свобод, суд вважає за можливе
вирішувати цей спір по суті у судовому
порядку та відповідно до всіх
заявлених вимог.

Вказана позиція висловлена також у
роз'ясненнях Постанови Пленуму
Верховного суду України від 01.11.1996 року
«Про практику застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» (п.8.) яка визначає, що з
урахуванням конституційного положення
про те, що правосуддя в Україні
здійснюється виключно судами,
юрисдикція яких поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі
(ст. 124 Конституції), судам підвідомчі
всі спори про захист прав і свобод
громадян. Суд не вправі відмовити особі
в прийнятті позовної заяви чи скарги
лише з тієї підстави, що її вимоги
можуть бути розглянуті в передбаченому
законом досудовому порядку.

Тому вирішуючи вимогу позову про
відновлення межі між земельними
ділянками з тильної сторони
домоволодіння АДРЕСА_2 і відповідно
фасадної сторони домоволодіння
АДРЕСА_1, яка існувала станом на 2003 рік,
згідно останньої технічної
інвентаризації 2003 року, та згідно до
цього знесення частини житлового
будинку і господарських будівель
відповідачів, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу
України землекористувачі зобовязані
не порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та
землекористувачів, дотримуватися
правил добросусідства.

Відповідно до положень ст.184 Земельного
кодексу України землеустрій
передбачає встановлення в натурі (на
місцевості) меж земельних ділянок,
проведення топографо-геодезичних,
картографічних, геоботанічних та інших
обстежень і розвідування земель.

Статтею 185 Земельного кодексу України
визначено що землеустрій здійснюється
державними та іншими землевпорядними
організаціями за рахунок коштів
громадян та відповідно до закону.

Згідно ст.55 Закону України «Про
землеустрій» встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) проводиться відповідно до
топографо-геодезичних і
картографічних матеріалів.
Встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості)

здійснюється на основі технічної
документації із землеустрою, якою
визначається місцеположення
поворотних точок меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості). Документація
із землеустрою щодо встановлення меж
житлової та громадської забудови
розробляється у складі генерального
плану населеного пункту, проектів
розподілу територій і є основою для
встановлення меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості). Межі земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
закріплюються межовими знаками
встановленого зразка.У разі, якщо межі
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) збігаються з природними та
штучними лінійними спорудами і
рубежами (річками, струмками, каналами,
лісосмугами, шляхами, шляховими
спорудами, парканами, огорожами,
фасадами будівель та іншими лінійними
спорудами і рубежами тощо), межові
знаки можуть не встановлюватися.
Власники землі та землекористувачі, у
тому числі орендарі, зобов'язані
дотримуватися меж земельної ділянки,
закріпленої в натурі (на місцевості)
межовими знаками встановленого зразка.
Межові знаки здаються за актом під
нагляд на збереження власникам землі
та землекористувачам, у тому числі
орендарям.

Як свідчить із пояснень сторін і
матеріалів справи документація щодо
спірних земельних ділянок згідно вимог
землеустрою та у відповідності до
положень цього закону не розроблялась.

Згідно рішення виконкому
Котовської міськради від 07.02.1991 року №44
гр.ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 було дозволено
оформити документи на самовільно
збудовану літню кухню під літ. «Б»
(а.с.39).

Згідно рішення виконкому
Котовської міськради від 23.12.2004 року
№481 відповідачам дозволено оформити
документи на переобладнаний з літньої
кухні жилий будинок під літ. «Б», гараж
під літ. «Ж» і сарай під літ. «З» (а.с.40).

Наданий відповідачами у
підтвердження факту непорушення ними
цієї межі Генплан (схема) від 02.09.2003
року, тобто у рік набуття позивачем
права власності на спадщину, доводить,
що розмір його земельної ділянки
складав 528 кв.м.. При цьому графічно
зображені будівля літньої кухні під
літ. «Б», гараж під літ. «Ж» і сарай під
літ. «З», знаходяться в межах цієї ж
земельної ділянки (а.с.34).

В той же час згідно Генплану(схеми)
цього домоволодіння від 02.11.2004 року
розмір його земельної ділянки уже
визначено у 561 кв., хоча місце
розташування літньої кухні під літ.
«Б», гараж під літ. «Ж» і сарай під літ.
«З» не змінилось, і вони також
знаходяться в межах цієї ж земельної
ділянки (а.с.33).

Допитаний у судовому процесі
судовий експерт Тінкован Р.Д. показала,
що висновок судової експертизи №42-13
від 08.10.2013 року стосовно спірних меж між
земельними ділянками проводився на
підставі наявної архівної технічної
документації Котовського МБТІ.

Згідно цього висновку експерта
вбачається, що інформація щодо
розробки технічної документації на
земельні ділянки відсутня, кадастрова
зйомка не проводилась, державні акти не
видавались (а.с.62)

Однак експерт встановив, що проектом
на забудову земельної ділянки по
АДРЕСА_2 від 16.06.1949 року та акту виносу в
натуру земельної ділянки від 13.04.1950
року, площа земельної ділянки
визначена як 600 кв.м.. В подальшому при
техінвентарізації цієї земельної
ділянки в 1965 році її розмір збільшився
і фактично склав 695 кв.м., а станом на
17.01.1990 року її розмір фактично
зменшився та склав 528 кв.м.. Станом на
02.11.2004 року та на цей момент розмір
земельної ділянки не змінився і
складає -561 кв.м. (а.с.57-59).

В той же час згідно цього ж висновку
земельна ділянка площею 1227 кв.м. по
АДРЕСА_1 надана у користування на
підставі рішення міськвиконкому
Котовської міської ради від 18.03.1954 року
№14. В подальшому при техінвентарізації
цієї земельної ділянки

станом на 20.06.1989 року її фактична площа
збільшилась і склала 1273 кв.м..
Аналогічні розміри при інвентаризації
були встановлені 04.11.1989 року та 01.07.1991
року. Станом на 31.10.2006 року та на цей час
її фактичний розмір становить 1227
кв.м.(а.с.55-56)

Виходячи з цього, судовий експерт
робить висновок про зменшення розміру
земельної ділянки по АДРЕСА_1 за
рахунок часткового самозахвату
частини цієї земельної ділянки площею
33 кв.м. користувачами земльної ділянки
по АДРЕСА_2 (а.с.62).

Однак з цим висновком суд не
погоджується і вважає його помилковим,
виходячи з настуного.

Питання надання та вилучення
земельної ділянки є в компетенції
органів місцевої влади, відповідно
поточна технічна інвентарізація
поведена працівником БТІ за своєю
юридичною природою не є документом, що
породжує чи змінює правовідносини по
землекористуванню.

Відповідно до цієї обставини та
установлених експертом
правоустановлючих документів щодо
виникнення права на землекористування,
а саме рішень уповноважених органів
які надали у користування спірні
земельні ділянки, земельна ділянка по
вул. АДРЕСА_1 має бути у розмірі не
більше 1227 кв.м., а земельна ділянка по
вул. АДРЕСА_2 має бути у розмірі не менше
600 кв.м.

Згідно цієї позиції суду, зазначені
в Договорі дарування та Свідоцтві про
право на спадщину за заповітом розміри
земельних ділянок які вказані в цих
документах, на переконання суду,
вносились в них через наявні помилки
при проведені технічних
інвентаризацій, а тому не можуть
відображати реальні земельні
правовідносини які склались. Тому дані
цих документів стосовно розміру
земельних ділянок також не можуть бути
для суду належною підставою у
вирішенні цього земельного спору.

З цього приводу суд піддає сумніви
висновок судового експерта стосовно
визначених на схематичному на плані
меж цих земельних ділянок, які мають
бути згідно визначених помилково
розмірів 528 кв. м. та 1273 кв.м.

Разом з цим беручи до уваги те, що
на дані земельні ділянки землевпорядна
документація не розроблялась, належним
чином визначити цю межу в натурі суд
можливості не має.

Згідно ч.ч.1,2 ст.107 Змельного
кодексу України основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки.

Аналогічне положення щодо
відновлення межі передбачено також
Інструкцію про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
від 18 травня 2010 року № 376,
зареєстрованим у Міністерстві юстиції
України 16 червня 2010 року за № 391/17686,
відповідно до п.4.3 і 4.4 якою встановлено,
що відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
підставі раніше розробленої та
затвердженої відповідно до статті 186
Земельного кодексу України (2768-14)
документації із землеустрою. У разі
відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). У разі неможливості
виявлення дійсних меж їх встановлення
здійснюється за фактичним
використанням земельної ділянки.

Тому суд визначає межу в натурі між
земельними ділянками з тильної сторони
домоволодіння АДРЕСА_2 і відповідно
фасадної сторони домоволодіння
АДРЕСА_1 за фактичним використанням цих
земельних ділянок, що схематично
зображена на Генплані (схемі)
домоволодіння АДРЕСА_1 від 31.10.2006 року
(а.с.11) та Генплані (схемі)
домоволодіння АДРЕСА_2 від 02.11.2004 року
(а.с.33).

З урахуванням визначеної судом в
натурі вищевказаної межі між спірними
земельними ділянками та знаходження
відповідно до цього житлового будинку
під літ. «Б» та господарських будівель
в межах цієї земельної ділянки, підстав
для задоволення позову щодо їх
знесення з наявних доказів справи суд
не вбачає.

Щодо вимоги позову про відновлення
межі між земельними ділянками з
домоволодіння АДРЕСА_2 і домоволодіння
АДРЕСА_1, з боку проїзду позивача, у
відповідності до тієї яка існувала

станом на 2003 рік згідно останньої
технічної інвентаризації 2003 року, та
відповідно до цього перенесення
газової мережі на земельну ділянку
АДРЕСА_2, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач 03.09.2012 року уже звертався в
Котовський міськрайонний суд Одеської
області з аналогічним позовом до
відповідачів про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
шляхом відновлення меж між земельними
ділянками АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 в
м.Котовську, а саме змістити межу зі
сторони проїзду до земельної ділянки
АДРЕСА_1 на відстань 42-45 см. в сторону
домоволодіння АДРЕСА_2 та змістити межу
земельної ділянки так, щоб бокова
суміжна межа з земельною ділянкою
АДРЕСА_1 складала розмір 38,0 м. яка
відповідає останній технічній
інвентаризації 2003 року (а.с.92-94).

Підставою цьому було твердження
позивача про те, що відповідачі
самовільно демонтували паркан та
змістили межу зі сторони проїзду з
АДРЕСА_1 в сторону його земельної
ділянки на відстань 42-45 см.

Тобто предметом розгляду суду уже
була ця конкретна межа між земельними
ділянками, яка має відповідати
останній технічній інвентаризації 2003
року.

Наслідком розгляду цієї справи
стала визнана судом мирова угода
сторін від 20.11.2012 року (справа №1516/3961/2012
провадженя №2/1516/3056/2012 суддя Бондаренко
Н.В.). Справа провадженням закрита
(а.с.19).

Згідно умов цієї мирової угоди
відповідачі зобовязались не чинити
позивачу перешкод у користуванні його
земельною ділянкою площею 1273 кв.м.,
шляхом відновлення меж домоволодіння
АДРЕСА_2, а саме: зміщення межі зі
сторони проїзду до земельної ділянки
АДРЕСА_1, щоб ширина проїзду складала 3,70
м., а довжина 38,0м.

Згідно робочого проекту
газофікації жилого будинку
відповідача ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 за 2003 рік
вбапчається, що газопровід середнього
тиску проходить від вул.Дзержинського
до будинку відповідачів по межі з
земельною ділянкою АДРЕСА_1, що
відображено на Плані ділянки М1:500
(а.с.111-116).

Відповідно газопровід це металева
труба яка кріпиться на опори що
повязані із землею.

Як вбачається з пояснень сторін
умови цієї мирової угоди були звернуті
до примусового виконання через ВДВС
Котовського МРУЮ в квітні 2013 року.

Згідно показів судового експерта
газопровід на цей час проходить в межах
існуючої межі, однак має випуклість
(живіт) в середині приблизно на 15-20 см. в
сторону земельної ділянки АДРЕСА_1
Відповідно газові опори перебувають за
металевою сіткою зі сторони позивача.

Відповідно до пояснень
відповідача ОСОБА_2 він добровільно
виконав умови мирової угоди,
установивши проїзд позивачу у розмірі
3,70 м. по всій його довжині. Однак через
наступну зміну розміру цього ж проїзду
за рахунок зміщення межі домоволодіння
АДРЕСА_3 в сторону проїзду АДРЕСА_1,
внаслідок вирівнення позивачем
випуклості (живота) по межі, відбулось
зменшення його ширини в середині десь
приблизно на 15-20 см.

Факт такого вирівнення межі
домовоління АДРЕСА_3 позивач також не
заперечував.

Вказана обставина
підтверджується і поясненями
представника третьої особи, яка
стверджувала, що відповідно до її
замірів ця зміна мала місце після
вирівнювання межі домоволодіння
АДРЕСА_3, що вона графічно відобразила
на Схемі вимірювань земельних ділянок
АДРЕСА_2,АДРЕСА_1,26 по АДРЕСА_1 (а.с.119).

Таким чином суд вважає, що нових
підстав щодо ухвалення нового рішення
суду стовно усунення перешкод позивачу
у його праві користування земельною
ділянкою в частині проїзду не
відбулось.

Відновлення межі позивача згідно
технічній інвентаризації 2003 року,
шляхом зміщення її в сторону земельної
ділянки АДРЕСА_2, про що домовились
сторони згідно укладеної мирової
угоди, на переконання суду автоматично
тягне за собою зміщення газових опор,
які згідно проекту на газопостачання
проходять саме по цій межі, тому
вирішення питання демонтажу цих опор
можливо лише в рамках попередньої
цивільної справи.

Заначений висновок суду
підтверджується також Актом
обстеження земельної ділянки АДРЕСА_1
по АДРЕСА_1 від 16.05.2013 року (а.с.9),
відповідно до якого комісія зобовязує
гр.ОСОБА_2 (власника домоволодіння
АДРЕСА_2) протягом місяця привести
паркан уздовж проїзду у відповідність
до прияйнятого рішення Котвського
міськрайсуду від 20.11.2012 року
№1516/3961/2012р., а саме по всій довжині
проїзду встановити ширину 3,70 м. (а.с.9).

Зважачи на вищевикладене, підстав для
задоволення позову за цими вимогами та
в рамках цієї цивільної справи суд не
находить.

Доводи представника відповідачів
адвоката ОСОБА_6 про застосування до
спірних правовідносин строків
позовної давності згідно положень ст.267
Цивільного кодексу України суд не бере
до уваги, оскільки Земельний кодекс
України не передбачає строків позовної
давності у земельних правовідносинах.

У звязку з відмовою у позові у
повному обсязі понесені позивачем
судові витрати по справі суд у
відповідностті до ч.1 ст.88 ЦПК України
відносить на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 2, 3ч.1, 96, 103, 107, 124, 141,
152, 158,181 Земельного кодексу України,
ст.ст.10,60,88,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у позові відмовити
повністю.

Рішення суду набирає законної сили
в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через Котовський міськрайонний суд
Одеської області протягом 10 днів з дня
його проголошення.

Суддя-