У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Кафідової О.В., Нагорняка
В.А.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про визнання договору дарування
нерухомого майна частково недійсним,
визнання права власності на Ѕ частину
квартири, третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору -
ОСОБА_9, до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа -
ОСОБА_7, про визнання недійсним
договору дарування квартири у зв'язку з
порушенням майнових прав малолітньої
дитини, за касаційною скаргою, поданою
представником ОСОБА_7 - ОСОБА_10, на
рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 13 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 17 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому просила визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, а саме в частині Ѕ частини
вказаної квартири, укладений 06
вересня 1997 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що
оскаржуваний договір дарування
квартири було укладено 06 вересня 1997
року між ОСОБА_8 (чоловіком позивача), як
власником квартири, та ОСОБА_7 (дочкою
позивача), як обдарованою. Інтереси
малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, під
час укладення оскаржуваного договору,
представляла позивач у даній справі
ОСОБА_6, як законний представник
малолітньої дочки.

ОСОБА_6 наполягає на тому, що договір
дарування був фіктивним, оскільки він
не мав на меті створення правових
наслідків для його сторін.

Крім того, остання просила визнати за
нею право власності на Ѕ частину
спірної квартири, оскільки таку
нерухомість набуто в період шлюбу її та
ОСОБА_8, і за правилами ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України (в
редакції 1969 року), спірна квартира є
спільним майном подружжя та належить
чоловікові та дружині в рівних долях.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Луганська від 14 травня 2013 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмету спору ОСОБА_9,
позовну заяву останнього до ОСОБА_6,
ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_7, про
визнання недійсним вказаного вище
договору дарування квартири, об'єднано
в одне провадження з первісним позовом
ОСОБА_6

ОСОБА_9 (син позивача за первісним
позовом), обґрунтовуючи свої вимоги
щодо незаконності договору дарування
квартири АДРЕСА_1 на користь його
сестри ОСОБА_7, укладеного 06 вересня 1997
року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посилається
на те, що в момент укладення такого
договору йому було лише 13 років,
на той момент цим договором було
порушено його майнові права, як
неповнолітньої особи, оскільки з 1995
року він безперервно проживає у
спірній квартирі разом з батьками. Крім
того, такий договір укладено без
дозволу органу опіки та піклування.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 13 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 17 грудня 2013 року, позовні вимоги
ОСОБА_9 та позовні вимоги ОСОБА_6
задоволено.

Визнано недійсним оскаржуваний
договір дарування спірної квартири від
06 вересня 1997 року та визнано за ОСОБА_6
право власності на Ѕ частину цієї
квартири.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7
- ОСОБА_10 просить скасувати
оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій і
ухвалити у справі нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посилаючись на
порушення судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 12
липня 1981 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6
було зареєстровано шлюб (а. с. 11) від
якого останні мають двох дітей, а саме:
дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; сина ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Зі змісту оскаржуваного договору
дарування квартири АДРЕСА_1 від 06
вересня 1997 року вбачається, що ця
квартира була набута у власність
дарувальника ОСОБА_8 на підставі
договору купівлі-продажу від 31 липня 1995
року (в період шлюбу з ОСОБА_6.).

Крім того, вбачається що дарувальник
ОСОБА_8 подарував вказану квартиру
своїй неповнолітній дочці ОСОБА_7, від
імені якої діяла її мати та дружина
дарувальника ОСОБА_6

ОСОБА_6 просила визнати недійсним
оскаржуваний договір дарування
квартири з підстав, передбачених ст. 48
ЦК України в редакції чинній станом на
06 вересня 1997 року (момент укладення
такого договору) та посилалася на те, що
цей правочин був фіктивним оскільки
він не мав на меті створення правових
наслідків для його сторін.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 5, 13, 14 постанови від 28
квітня 1978 року № 3 «Про судову практику
в спорах про визнання угод недійсними»
(чинної на момент укладення
оскаржуваного договору) за правилами
ст. 48 ЦК України угода визнається
недійсною при невідповідності її не
тільки законові, а й іншим актам,
виданим органами державної влади і
управління в межах наданої їм
компетенції.

Стаття 48 ЦК України застосовується при
порушенні встановленого порядку
вчинення громадянами і організаціями
дій, спрямованих на встановлення, зміну
чи припинення цивільних прав і
обов'язків, при ущемленні угодою
особистих або майнових прав
неповнолітніх дітей, а також в інших
випадках їх невідповідності вимогам
чинного законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК
України).

Мнима угода, тобто угода, укладена про
людське око, без наміру створити
юридичні наслідки, є в силу ч. 1 ст. 58 ЦК
України недійсною, незалежно від мети
її укладення.

Оскільки сторони ніяких дій по
здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд
у таких випадках постановляє рішення
тільки про визнання угоди недійсною
без застосування будь-яких наслідків.

Встановивши, що угода укладена з метою
приховати іншу угоду, суд відповідно до
ч. 2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами
укладена та угода, яку вони дійсно мали
на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить
законові, суд постановляє рішення про
визнання недійсною укладеної
сторонами угоди із застосуванням
наслідків, передбачених для
недійсності угоди, яку вони мали на
увазі.

Особливі правила визначення угод
недійсними, укладених лише про людське
око, без наміру створити юридичні
наслідки (мнима угода) врегульовано ст.
58 ЦК України (в редакції 1963 року).

З врахуванням того, що ОСОБА_6 просила
визнати недійсним оскаржуваний
договір дарування квартири з підстав,
передбачених ст. 48 ЦК України (в
редакції 1963 року) однак посилалася на
те, що цей правочин був фіктивним,
оскільки він не мав на меті створення
правових наслідків для його сторін (ст.
58 ЦК України), суд першої інстанції, з
врахуванням вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, мав уточнити підстави позову
та попередити позивача про наслідки
вчинення або не вчинення відповідних
процесуальних дій, чого зроблено не
було.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо
незаконності договору дарування
квартири ОСОБА_9, як на підставу позову
посилався на норми ст. 48 ЦК України (в
редакції 1963 року), ст. 145 Кодексу про
шлюб та сім'ю України 1969 року, ч. 2 ст. 18
Закону України «Про охорону
дитинства», ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей», ст. 16
Конвенції Організації Об'єднаних Націй
«Про права дитини», ратифікованої
постановою Верховної Ради України від
27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та
мотивував свої вимоги тим, що таким
договором було порушено його права як
малолітньої особи на житло і договір
укладено без дозволу органу опіки та
піклування.

Відповідно до частини першої статті 48
ЦК України (в редакції 1963 року), чинної
на час укладення договору дарування,
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемляє
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Статтями 60, 78, 128, 145 Кодексу про шлюб та
сім'ю України визначено, що обов'язком
батьків визначено захист прав та
інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо
у неповнолітніх є належне їм майно,
батьки управляють ним як опікуни і
піклувальники без спеціального на те
призначення, але з додержанням
відповідних правил про опіку і
піклування. Завданням опіки і
піклування є, зокрема, захист особистих
і майнових прав та інтересів
неповнолітніх дітей. Опікун не вправі
без дозволу органів опіки і піклування
укладати угоди, а піклувальник - давати
згоду на їх укладення, якщо вони
виходять за межі побутових.

Стаття 17 Закону України «Про охорону
дитинства» регулює право дитини на
майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Тобто вимоги вказаної статті регулюють
правовідносини щодо майна дитини й не
можуть бути застосовані до
правовідносин з відчуження житлового
приміщення, відносно якого в дитини є
право на користування житлом.

01 січня 2006 року набрав чинності Закон
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», відповідно до ст.
12 якого для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

До набрання чинності цим Законом
законодавство України не передбачало
обов'язкової згоди органу опіки та
піклування на відчуження нерухомого
майна батьків, відносно якого їхні діти
мали лише право на користування.

Таким чином, до 01 січня 2006 року згода
органів опіки та піклування необхідна
була лише у випадку, якщо дитина є
власником (співвласником) майна, що
відчужується.

При розгляді справи в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_9, суд
першої інстанції мав врахувати вказані
вище обставини та те, що спірний
договір дарування квартири було
укладено до 01 січня 2006 року і така
квартира не належала ОСОБА_9 на праві
власності.

Крім того, поза увагою суду першої
інстанції залишилася та обставина, що з
2001 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 були
забезпечені житлом оскільки ОСОБА_8 на
сім'ю у складі 3 осіб, в тому числі
дружини та сина, було видано ордер на
житлове приміщення, а саме квартиру
АДРЕСА_2. Ще, матеріали справи не
містять належних доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_9 на момент
укладення оскаржуваного договору
дарування нерухомості був
зареєстрований у спірній квартирі,
тому висновки районного суду про
порушення його майнових прав як
малолітньої особи є передчасними.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
задоволення усіх позовних вимог, суд
першої інстанції керувався нормами ст.
ст. 16, 203, 229 ЦК України, ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України, незважаючи на те,
що позовні вимоги як ОСОБА_6 так і
ОСОБА_9 заявлено на підставі інших норм
матеріального права які судом не
проаналізовано та не застосовано до
спірних правовідносин. Крім того, судом
першої інстанції не застосовано
наведені вище норми матеріального
права, які діяли на час укладення
оскаржуваного договору дарування.

Апеляційний суд, залишаючи в силі
рішення районного суду, на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог
статей 303, 315 ЦПК України належним чином
не перевірив законності висновків
районного суду, крім того, послався на
норми матеріального права, в тому числі
норми Закону України «Про охорону
дитинства» (чинний з 06 червня 2001 року),
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» (чинний з 01
січня 2006 року), які набрали чинності
після укладення договору дарування
спірної квартири.

Таким чином, неповно з'ясувавши
обставини справи, не уточнивши
підстави первісного позову, не
встановивши норми матеріального права
які підлягають застосуванню до даних
правовідносин, не перевіривши належним
чином доводи сторін, на які вони
посилались обґрунтовуючи свої вимоги і
заперечення, та застосувавши норми
матеріального права які на момент
виникнення правовідносин не набрали
чинності, суди обох інстанцій ухвалили
у справі судові рішення які законними і
обґрунтованими визнати неможна.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342, 343, 345,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 -
ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 13 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 17 грудня 2013 року
скасувати, а справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:О.В.
Кафідова В.М. Колодійчук В.А.
Нагорняк І.М. Фаловська