ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/1111/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача
ОСОБА_1;

відповідачів
ОСОБА_2;

ОСОБА_3;

ОСОБА_4;

представника відповідача - ОСОБА_3
ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - ОСОБА_7, про усунення перешкод у
володінні, користуванні, розпорядженні
садовим будинком та земельною ділянкою
шляхом виселення та за зустрічним
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про розірвання
договорів та стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_6)
звернулась до Дарницького районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі
по тексту - відповідач 1, ОСОБА_2), ОСОБА_3
(далі по тексту - відповідач 2, ОСОБА_3) та
ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 3,
ОСОБА_4) про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачу на праві власності належить
земельна ділянка, розташована за
адресою: АДРЕСА_1 (садове товариство
«Злагода») та побудований на ній
житловий будинок. Після набуття
нерухомого майна у власність, позивач
забажала вселитися у вказаний будинок,
проте як виявилось у ньому без жодних
правових на те підстав проживають
відповідачі та чинять їй перешкоди у
вселені. У зв'язку з тим, що право
власності є абсолютним, позивач
звернулася до суду за захистом свого
майнового права та просить суд усунути
їй перешкоди у користуванні належним
на праві власності майном шляхом
виселення відповідачів з займаного
ними будинку.

Ухвалою суду відкрито провадження у
даній справі, залучено до участі у ній у
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_7 (далі по тексту - ОСОБА_7) та
призначено розгляд справи у судовому
засіданні.

До початку судового засідання,
відповідачами, через канцелярію суду,
подано зустрічну позовну заяву до
ОСОБА_7 та ОСОБА_6, у якій вони просять
суд розірвати договори купівлі-продажу
земельної ділянки, побудованого на ній
садового будинку та стягнути з ОСОБА_7
моральну шкоду.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані
тим, що укладені між відповідачами
договори купівлі-продажу нерухомого
майна та землі не відповідають
дійсності, порушують законні права
позивачів, укладені під впливом омани,
а відтак підлягають розірванню.

Ухвалою суду від 01.04.2014 року зустрічна
позовна заява прийнята до розгляду та
об'єднана в одне провадження разом з
первісним позовом.

У відбувшихся судових засіданнях
представник позивача за первісним
позовом та відповідача 1 за зустрічним,
позовні вимоги за первісним позовом
підтримав, вважав їх обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.
Проти зустрічних позовних вимог
заперечив з підстав їх
необгрунтованості.

Відповідачі (позивачі за зустрічним
позовом) та представник ОСОБА_3 у
відбувшихся судових засіданнях
заперечили проти задоволення позовних
вимог за первісним позовом, просили
відмовити в їх задоволення за
безпідставністю. Зустрічні позовні
вимоги просили задовольнити.

Третя особа за первісним позовом та
відповідач за зустрічним - ОСОБА_7 у
судове засідання не з'явилась, проте
надіслала заяву, в якій підтримала
позовні вимоги за первісним позовом,
просила відмовити у задоволенні
зустрічного позову та розгляд справи
здійснювати за її відсутністю у зв'язку
з хворобою.

Вислухавши у відбувшихся судових
засіданнях пояснення осіб, які беруть
участь у справі, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає суд вважає встановленими
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, відповідно до
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 24.04.2013 року, який
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_7
земельну ділянку площею 0,0621 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (садове
товариство «Злагода»).

Водночас, в цей же день, за договором
купівлі - продажу садового будинку від
24.04.2013 року, який посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_6
придбала у ОСОБА_7 садовий будинок
номер АДРЕСА_1, садове товариство
«Злагода».

Факт переходу права власності на
придбані позивачем за первісним
позовом земельну ділянку та
побудованого на ній садового будинку
підтверджується наявними у матеріалах
справи витягами з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності.

Позивачі за зустрічним позовом,
відповідно до викладених у ньому
обставин та наданих у судовому
засіданні пояснень, оспорюючи
дійсність спірних договорів
купівлі-продажу земельної ділянки та
побудованого на ній садового будинку,
посилаються на їх укладення під
впливом омани, при цьому просять
розірвати ці договори.

Проте, згідно з чч. 1, 2 ст. 651 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Тобто, за підсумовуючим аналізом
вказаних правових норм, розірвання
укладеного між сторонами договору за
рішенням суду можливо у разі істотного
порушення однією із сторін його умов, а
також на вимогу лише однієї із сторін
цього договору.

Відтак, звернувшись до суду з
зустрічними вимогами про розірвання
спірних договорів з посиланням на їх
недійсність у зв'язку з укладенням під
впливом омани, відповідачами, які не є
стороною цих договорів, невірно обрано
спосіб захисту порушеного права, а тому
зустрічні позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають. У зв'язку з
чим не підлягають задоволенню також і
вимоги про відшкодування моральної
шкоди.

Натомість, у Конституції України
закріплено основні правові принципи
регулювання відносин власності,
головним із яких є принцип рівного
визнання й захисту усіх форм власності
(статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції
України власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству. У такій редакції
конституційна норма не лише покладає
на власника обов'язки, а й орієнтовно
вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 4 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Під правом володіння власністю
визнається юридично забезпечена
можливість фактичного панування
власника над майном, не пов'язана з
використанням його властивостей. Право
користування власністю - це юридично
забезпечена можливість власника
добувати з належного йому майна
корисні властивості. Під правом
розпорядження розуміють юридично
забезпечену можливість власника
визначати долю майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Судом встановлено, що у спірний будинок
з дозволу попереднього власника
вселилися відповідачі за первісним
позовом. Як вони вказують, за час свого
проживання, ними здійснено
переобладнання будинку, його
покрашення у вигляді проведення
ремонтних та оздоблювальних робіт,
оскільки ОСОБА_7, відповідно до
вчиненого нею заповіту, заповідала цей
будинок їм, а відтак, вважаючи себе в
подальшому власниками цього будинку,
вони і здійснювали зазначені роботи.

Проте, позивач за первісним позовом,
набувши у власність спірну земельну
ділянку та садовий будинок, проживати у
ньому не має змоги, оскільки
відповідачами чиняться перешкоди їй у
цьому, зокрема у невизнанні її як
належного власника та проживанням їх у
даному будинку, що підтверджено і
самими відповідачами за первісним
позовом у судовому засіданні та
зверненням до суду з зустрічними
позовними вимогами.

Також вказані обставини підтвердили і
допитані у судовому засіданні у якості
свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які
пояснили, що у садовому будинку АДРЕСА_1
у Садовому товаристві «Злагода»,
проживають лише відповідачі, ані
нового власника, ані попереднього вони
вже давно не бачили.

Інші надані свідками пояснення не
беруться судом до уваги, оскільки вони
не стосуються предмету доказування у
даній справі.

Разом з тим, частиною 1 ст. 321 ЦК України
передбачено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. А
відповідно до ст. 391 цього Кодексу
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150
Житлового кодексу України (далі по
тексту - ЖК України), які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є
власником садового будинку АДРЕСА_1
(садове товариство «Злагода»), а
відповідачі за первісним позовом
вселилися до нього та проживають з
дозволу колишнього власника, при цьому
своїм проживанням чинять перешкоди
позивачу, чим порушують її права на
свій розсуд володіти, користуватись і
розпоряджатись належним майном, суд
дійшов висновку стосовно задоволення
позовних вимог за первісним позовом
про усунення перешкод позивачу у
користуванні власністю шляхом
виселення відповідачів зі спірного
будинку.

У відповідності до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 13, 41 Конституції України, стст. 150,
155 Житлового кодексу України, стст. 319,
321, 379, 383, 391 Цивільного кодексу України,
стст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 214, 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом
задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_6 у
користуванні власністю шляхом
виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
садового будинку АДРЕСА_1 (садове
товариство «Злагода»).

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_6 витрати по сплаті
судового збору в сумі 243,60 грн., по 81,20
грн. з кожного.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.