Справа № 0907/2-5544/2011
Провадження № 22-ц/779/254/2014
Головуючий у 1 інстанції Барашков В.В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря
Яковин М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
коштів за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
05 грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 05 грудня 2013 року задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення коштів.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
грошові кошти на суму 1808 грн. 33 коп. та
судові витрати - 1000 грн. за надання
правової допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
грошові кошти на суму 1808 грн. 33 коп. та
судові витрати - 1000 грн. за надання
правової допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному
порядку на користь Державного бюджету
України 171 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи
і які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до невірного вирішення
справи. У зв'язку з цим, апелянт просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити, стягнути
з позивача судові витрати.

Представник апелянта свої вимоги
обґрунтовує тим, що в матеріалах справи
знаходяться виключно копії квитанцій,
частина таких копій містить не
зрозуміло чий підпис за відсутності
печаток, а частина взагалі без підпису.
Позивач не надав жодної інформації чи
доказів фактично нарахованих за
спірний період комунальних послуг і
того, що такі нарахування здійснені,
виходячи саме із трьох зареєстрованих
і проживаючих осіб. При цьому,
оригінали документів позивач надати
суду не зміг та повідомив, що їх не має.
Також, позивач не представив
відомостей про фактичний розмір
комунальних послуг, який мало бути
нараховано та сплачено.

Єдиним доказом, яким позивач
доводив, що комунальні послуги
нараховувалися на трьох осіб, є довідка
ЖЕО№1 від 13.05.2010 року. В той час, як в
позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що
відповідачі перестали проживати за
вказаною адресою ще з 2001 року, а в
матеріалах справи наявні довідки
органів МВС України, з яких вбачається,
що ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_2,
Галицького району з 13.04.2006 року і по
даний час з обліку не знімався. Таким
чином, ОСОБА_4 протягом періоду, який
зазначає позивач, не проживав та не був
зареєстрований по АДРЕСА_1 і по якій
нараховувались комунальні послуги, а
тому не був споживачем таких послуг.

Якщо б в квартирі були
зареєстровані особи, які фактично не
проживали там більше року, позивач мав
повне право звернутись до суду з
позовом про скасування їх реєстрації,
що зумовило б відсутність в останнього
спірної ситуації з обслуговуючими
організаціями. Саме ЖЕО№1 порушило
права позивача, оскільки здійснювало
нарахування комунальних послуг на
осіб, які не проживали та не були
зареєстровані в квартирі.

Крім того, ОСОБА_4 не являється
членом сім'ї позивача і в родинних
стосунках з останнім не перебував, як і
ОСОБА_3, шлюб з якою у ОСОБА_2 розірвано.
У зв'язку з цим, у суду першої інстанції
не було підстав для застосування ст.156
ЖК України.

Також, суд першої інстанції
необґрунтовано не застосував до
спірних правовідносин позовну
давність, згідно вимог статей 261,267 ЦК
України, хоча такий строк вже давно
минув.

Так само необґрунтовано суд
стягнув з відповідачів судові витрати
за надання правової допомоги, оскільки
позивачем подано недостатньо доказів
того, що такі послуги надавались саме
по цій справі.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
представника апелянта, заперечення
позивача та його представників,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
в квартирі по АДРЕСА_1 зареєстровані, як
співвласники квартири ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 Відповідачі з 2001 року не
проживають у зазначеному житловому
приміщенні та не приймають участь у
його утриманні, чим порушують вимоги
ст.156 ЖК України. А тому, мають
компенсувати у рівних частках ОСОБА_2,
сплачені ним комунальні послуги в
розмірі 3616 грн. 60 коп.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду першої
інстанції.

Як встановив суд першої інстанції та
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2
проживає за адресою: АДРЕСА_1. За цією
адресою разом з ним проживали його
дружина ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 З 2001
року відповідачі фактично перестали
проживати разом з ОСОБА_2 і йому було не
відомо місце їх перебування.

Позивач ОСОБА_2 не заперечував того, що
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилися
до квартири по АДРЕСА_1 у встановленому
законом порядку, як члени сім'ї її
власника, та будучи зареєстрованими в
ній, набули прав та обов'язків,
передбачених ст. 156 ЖК України, в тому
числі й обов'язку сплачувати
комунальні послуги. Однак, починаючи з
2001 року відповідачі у даній квартирі
більше не проживали, тобто житлом не
користувалися.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 22.01.2007 року задоволено позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
який зареєстрований 03.10.1992 року у
відділі РАЦСу Івано-Франківського
міського управління юстиції, актовий
запис №1402 (а.с.4)

Таким чином, з 22.01.2007 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 перестали бути подружжям, а отже
ОСОБА_3 перестала відноситись до членів
сім'ї власника будинку (квартири),
передбачених ч.2 ст.64 ЖК України.

Крім того, рішенням
Івано-Франківського міського суду від
16.04.2010 року задоволено заяву ОСОБА_2,
зацікавлена особа сектор у справах
громадянства, еміграції та реєстрації
фізичних осіб Івано-Франківського МУВС
МВС України в Івано-Франківській
області про визнання осіб безвісно
відсутніми. Визнано безвісно
відсутніми ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
зареєстрованих за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 23.09.2013 року задоволено заяву
ОСОБА_4, зацікавлені особи ОСОБА_2,
ОСОБА_3, управління державної
міграційної служби України в
Івано-Франківській області, про
скасування рішення суду про визнання
фізичних осіб безвісно відсутніми.
Скасовано рішення Івано-Франківського
міського суду від 16.04.2010 року про
визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безвісно
відсутніми.

Рішенням Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 31.10.2013
року задоволено частково апеляційну
скаргу ОСОБА_2 Рішення
Івано-Франківського міського суду від
23.04.2013 року в частині скасування
рішення Івано-Франківського міського
суду від 16.04.2010 року стосовно визнання
ОСОБА_3 безвісно відсутньою скасовано.
В решті рішення суду залишено без змін.

Дане рішення апеляційного суду, згідно
ст.223 ЦПК України, набрало законної
сили.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, з рішення суду апеляційної
інстанції вбачається, що ОСОБА_3 з 2001
року і по даний час залишається
безвісно відсутньою.

Враховуючи все вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскільки ОСОБА_3 з 2001 року не проживає у
спірній квартирі, що не заперечується
позивачем, та не являється членом сім'ї
власника будинку (квартири), а більше
того за рішенням суду визнана безвісно
відсутньою, то в неї не було прав та
обов'язків щодо спірної квартири, в той
же час позивач просить стягнути з
безвісно відсутньої особи кошти
сплачені ним за комунальні послуги в
період з 01.01.2007 року по 14.05.2010 року.

Так само, необґрунтованими є вимоги
позивача з приводу стягнення коштів за
комунальні послуги з ОСОБА_4

Міністерством Внутрішніх справ
України 3 лютого 2006 року виданий наказ
за №96 "Про затвердження Примірного
регламенту з оформлення документів та
контролю з питань реєстрації і зняття з
реєстрації місця проживання
(перебування) фізичних осіб в Україні" і
в п.1. якого зазначено, що основними
завданнями Державного департаменту у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб МВС України
(На даний час Державна Міграційна
Служба) його територіальних органів і
підрозділів (далі - органи реєстрації) є
забезпечення проведення
реєстрації/зняття з реєстрації місця
проживання (перебування) фізичних осіб
в Україні відповідно до Закону України
"Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні", а у
випадках відмови в реєстрації/зняття з
реєстрації письмового повідомлення
заявника про причину відмови.

Відповідно до статті 3 Закону України
"Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні",
місце перебування -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше шести місяців
на рік; місце проживання -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік; реєстрація - внесення
інформації до Єдиного державного
демографічного реєстру про місце
проживання або місце перебування особи
із зазначенням адреси, за якою з особою
може вестися офіційне листування або
вручення офіційної кореспонденції.

Місцем проживання фізичної особи,
згідно з частиною першою статті 29 ЦК
України, є житловий будинок, квартира,
інше приміщення, придатне для
проживання в ньому (гуртожиток, готель
тощо), у відповідному населеному
пункті, в якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово.

Статтею 6 даного Закону встановлено, що
громадянин України, а також іноземець
чи особа без громадянства, які постійно
або тимчасово проживають в Україні,
зобов'язані протягом десяти днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання.
Реєстрація місця проживання особи
здійснюється в день подання особою
документів. Реєстрація місця
проживання за заявою особи може бути
здійснена з одночасним зняттям з
реєстрації попереднього місця
проживання.

Згідно статті 3 Закону реєстрацію місця
проживання або місця перебування особи
підтверджує довідка про реєстрацію
місця проживання або місця
перебування, яка видається органом
реєстрації особі за її вимогою.

Таким чином, єдиним органом, який
реєструє та знімає з реєстрації
фізичних осіб є офіційний державний
орган визначений законом, а не
житлово-експлуатаційна організація.

Позивач на підтвердження місця
реєстрації відповідачів надав тільки
довідку №1859 ЖЕО№1 від 13.05.2010 року. (а.с.8).

Суд першої інстанції не звернув увагу
на те, що згідно довідки №02/7728 від 03.09.2013
року, виданої управлінням Державної
Міграційної служби України в
Івано-Франківській області, ОСОБА_4
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з
13.04.2006 року і по даний час (а.с.85).
Аналогічні дані зазначені в довідці
№12/452 від 03.09.2013 року, виданої Галицьким
районним сектором Державної
Міграційної служби (а.с.86).

При цьому, як судом першої інстанції
так і судом апеляційної інстанції при
вирішенні питання про визнання
відповідачів безвісно відсутніми,
також було встановлено, що ОСОБА_4 з
13.04.2006 року зареєстрований та проживає
в АДРЕСА_2 (а.с.83-84, 114-115).

ОСОБА_4, згідно положень ЗУ "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", мав право при
реєстрації нового місця проживання в
АДРЕСА_2 бути одночасно знятий з
реєстрації попереднього місця
проживання.

Отже, ОСОБА_4 не був споживачем
комунальних послуг за місцем
проживання позивача, тому і не має
обов»язків по їх оплаті.

Оскільки, сам позивач зазначає про
порушення його прав зі сторони ЖЕО в
частині безпідставного нарахування
коштів на три особи, він мав право
звернутись до суду з позовом до даного
підприємства з метою захисту такого
права.

Враховуючи все вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, а рішення суду до
скасування з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 задовольнити. Рішення
Івано-Франківського міського суду від
05 грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення коштів -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 229
гривень 40 копійок судового збору.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук