АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2982/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Кузьменко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВишні Н. В.
суддівГончар Н. І. , Пономаренка В. В.
при секретаріНаконечній М.М.,
з участю: апелянта ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа Соснівський відділ ДВС Черкаського міського управління юстиції про стягнення простроченої суми боргу та звернення стягнення на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а :

28 лютого 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення простроченої суми боргу та звернення стягнення на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 травня 2008 року ОСОБА_7 отримала від позивачки позику в сумі 40 000 доларів США.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.06.2010 року стягнуто з боржника, ОСОБА_7, борг у сумі 40 000 доларів США, та 1700 грн. - судового збору, 120 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення, а всього 40 000 доларів США та 1820 грн.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27.10.2010 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.06.2010 року залишено без змін.

ОСОБА_7 прийняті на себе зобов'язання по договору позики не виконала, кошти не повертає протягом тривалого часу, рішення суду не виконано. Беручи до уваги той факт, що прострочення відповідача - боржника з повернення боргу триває, то сума боргу повинна розраховуватись з урахуванням індексу інфляції основної суми боргу, трьох відсотків річних від суми боргу з повернення позики, збитків від різниці курсу долара США та відсотків за період з 30.06.2008 року по 22.02.2014 року включно.

В ході розгляду справи позивачка уточнила та доповнила позовні вимоги, та остаточно просила суд: - стягнути з ОСОБА_7 заборгованість в розмірі 881 581,51 грн. станом на 30.07.2014 року, що є еквівалентом 67829, 61 долар США та звернути стягнення на нерухоме майно, яке належить відповідачу, в рахунок погашення заборгованості, а саме на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_7 подала до суду заперечення на позовну заяву, в якому заявила клопотання про застосування строку позовної давності до даного спору.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено повністю.

Вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначила, що рішення суду прийняте з порушенням процесуальних та матеріальних норм права, розгляд справи відбувся з порушенням чинного законодавства, з матеріалів справи чітко вбачається необ'єктивність суду та невідповідність висновків до існуючих фактів, а тому просить його скасувати і ухвалити по справі нове рішення , яким стягнути з відповідача ОСОБА_7 на її користь заборгованість в розмірі 830 601 грн. 53 коп., що є еквівалентом 64 005,66 доларів США та звернути стягнення на нерухоме майно за зобов'язаннями відповідача ОСОБА_7 на домоволодіння, яке належить їй на праві власності та яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, до складу якого входить жилий будинок з прибудовами та розташований на земельній ділянці площею - 2247 кв.м., загальною площею - 71,9 кв.м., житловою площею - 45,1 кв.м. знаходиться під літ. «А-1, а1, а2»; літня кухня з прибудовами під літ. «Б,б»; сарай тимчасовий під літ. «Е»; І - замощення; № 1,2,3,4,6,7 - огорожа; № 3 - колодязь; № 5 - водоканал.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено в судовому засіданні обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Встановлено, що 30 травня 2008 року ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_6 позику в сумі 40 000 доларів США, яка оформлена розпискою від 28.05.2009 року (а.с. 126).

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2010 року вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг у сумі 40 000 доларів США та 1700 грн. - судового збору, 120 грн. - витрати на інформаційно - технічне забезпечення, а всього 40 000 доларів США та 1820 грн. (а.с. 4).

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 жовтня 2010 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2010 року залишено без змін (а.с.5). Станом на день розгляду справи рішення суду не виконано.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні вимоги позивачки в частині стягнення прострочених сум боргу з урахуванням індексу інфляції основної суми боргу, збитків від різниці курсу долара США та подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно до Закону «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХП від 03.07.1991 р. передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті -гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Частина 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, а не на виконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у позові в цій частині з посиланням на названі норми Закону, та практику, узагальнену Верховним Судом України, прийшов до обґрунтованого висновку, так як підстав для задоволення вимоги щодо стягнення з відповідачки грошових коштів в сумі 178066,20грн з урахуванням індексу інфляції відсутні. Право кредитора на підставі ст.625 ЦК України вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних його втрат від знецінення національної валюти (гривні) внаслідок інфляційних процесів. Предметом договорів позики, як зазначено вище, є сума позики в іноземній валюті.

Безпідставними є також вимоги ОСОБА_6 і про стягнення втрат від зміни курсу долара США в розмірі 317 080 грн. за позикою від 28.05.2009 р., переданою нею та стягнутою з відповідачки за рішенням суду в доларах США. Як вбачається з курсу даної валюти, станом на 28.05.2009 р. 100 доларів були еквівалентні 893,8 грн., станом на 2014рік. - 100 доларів еквівалентні 12 997грн., тобто еквівалент позики в національній валюті також збільшився в цей період, що спростовує наявність втрат.

Крім того курс гривні до долара США не є сталим, він має здатність змінюватися, як в сторону збільшення так і в сторону зменшення. Позивачка знала про ці обставини і могла прийняти їх до уваги у момент укладення договору, враховуючи динаміку зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти.

Про вказані втрати, як їх називає позивачка, та про їх відшкодування в розписці також нічого не передбачено.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У договорі позики, яким є розписка, проценти не передбачалися. Про це вказує в позові сама ОСОБА_6

Крім того, ставлячи питання перед судом про стягнення суми боргу за договором позики, ОСОБА_6 питання щодо стягнення суми процентів від суми позики не ставила, тому заочним рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 07 червня 2010 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 жовтня 2010 року, стягнуто лише суму боргу в розмірі 40 000 дол. США (а.с.4,5).

Тому такі вимоги на даному етапі є надуманими, безпідставними і не можуть бути задоволеними, оскільки сума боргу ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 визначена рішенням суду, яке вступило в законну силу 27 жовтня 2010 року. Позов про стягнення з боржника як додаткових сум за прострочення повернення суми боргу (ст.625 ЦК) так і процентів від суми позики за користування грошима (ст. 1048 ЦК) на даному етапі, коли йде виконання вказаного рішення, не підлягає до задоволення.

Ці обгрунтування стосуються вимог, які позивачка ставить перед судом за період з 30.06.2008 року (розписка від 28.05.2009 року) по 27.10.2010 року.

Разом з тим, у правових нормах відсутня така підстава припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. Тобто, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК. Тому нарахування коштів відповідно до ст.625 ЦК повинно проводитися незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Зобов'язання припиняються лише належним виконанням, а ухваленням рішення про стягнення боргу, яке не виконане, і відкриття виконавчого провадження за цим рішенням за відсутності його реального виконання боржником не припиняє позикові договірні правовідносини сторін, не звільняє боржника відповідальності за невиконання зобов'язання (з практики Верховного Суду України).

Проте, як зазначалося вище, офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Тобто, в цій частині (нарахування інфляційних після ухвалення рішення суду) слід відмовити у задоволенні позову по суті за безпідставністю заявленого позову.

Між тим, відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК і зокрема, що стосується нарахування трьох відсотків за прострочення сплати боргу, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст.259ЦК).

Представник відповідача ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_7 на законних підставах, подала до суду заяву про застосування строку позовної давності при вирішенні даного спору(а.с.60, 112, 131).

З матеріалів справи вбачається, що рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 07 червня 2010 року про стягнення боргу за договором позики вступило в законну силу 27 жовтня 2010 року. До суду з даним позовом ОСОБА_6 звернулася 28 лютого 2014 року - через 3 роки 4 місяці. Питання про поновлення пропущеного строку з зазначенням поважності його пропуску перед судом не ставила.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому позовні вимоги, що стосуються відповідальності за невиконання зобов'язання за ст.625 ЦК після ухвалення рішення (3% річних від простроченої суми) не підлягають також до задоволення в зв'язку з пропуском строку позовної давності

Це стосується і відповідальності відповідно до ст. 1048 ЦК України, якою передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми.

З вказаних підстав не підлягають до задоволення вимоги позивачки і щодо нарахувань на стягнуту по рішенню суду суму 1820 грн. судових витрат ще й тому, що вказана сума за рішенням суду від 07.06.2010 року стягнута з відповідача, оскільки ця сума боргу не виникає з грошового зобов'язання (договірних правовідносин), вона складається з судових витрат позивача - 1700 грн. судовій збір та 120 грн. витрати на ІТЗ, та виникла на підставі рішення суду.

Відсутні також підстави для задоволення позову в частині звернення стягнення на майно і зокрема - на домоволодіння боржниці, оскільки в даному випадку позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх прав щодо повернення боргу, так як рішення про стягнення коштів вступило в законну силу, виписаний виконавчий лист, відкрито виконавче провадження.

Відповідно до виконавчого провадження у першу чергу стягнення за виконавчим документом звертається на кошти боржника у гривнях, іноземній валют, на інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях.

Якщо в боржника відсутні кошти та цінності, яких було б достатньо для задоволення вимог стягувача, тоді стягнення звертається на належне боржникові інше майно.

В зв'язку з тим, що ніби-то у вищезазначеній квартирі зареєстрована малолітня ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, головний державний виконавець Соснівського відділу ДВС Черкаського МУЮ звертався до суду з заявою про встановлення порядку виконання рішення від 10.11.2010 року.

Ухвалою Соснівського районного суду від 22.06.2012 року в задоволенні заяви про встановлення порядку виконання рішення відмовлено. При цьому суд зазначив, що враховуючи відсутність реєстрації права користування в належному боржнику ОСОБА_7 домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 неповнолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, відсутні підстави для встановлення судом порядку виконання рішення суду шляхом надання дозволу на реалізацію домоволодіння, даний порядок має здійснюватися в загальному порядку, встановленому Законом «Про виконавче провадження»(а.с.91).

Згідно листа ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» від 27 березня 2013 року 15.04.2013 року повинні були відбутися прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_7 і розташоване по АДРЕСА_1 (а.с.73).

25.12.2013 року державним виконавцем була винесена постанова про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні (а.с.72 зв).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.05.2014 року за клопотанням ОСОБА_6 також накладався арешт на домоволодіння з усіма прилеглими спорудами, згідно технічної документації на момент арешту майна, житловим будинком АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні та з метою недопущення відчуження зазначеного нерухомого майна (а.с. 70).

Накладено арешт на вказане домоволодіння і згідно постанови державного виконавця про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Безпідставним є позов ОСОБА_6 про звернення стягнення на будинковолодіння ще й тому, що між нею та ОСОБА_7 договір іпотеки не укладався, сама розписка вказаних позицій також не містить.

Тому, оскільки виконавче провадження про стягнення з боржника суми боргу за договором позики не виконане та по тих чи інших підставах не закрите, тобто знаходиться в стані виконання, то позивачка, як стягувач має право діяти в даному випадку, захищаючи свої інтереси, відповідно до вимог як процесуального законодавства так і положень Закону України «Про виконавче провадження».

І хоча остання вимога судом першої інстанції не мотивована, зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняв обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа Соснівський відділ ДВС Черкаського міського управління юстиції про стягнення просроченої суми боргу та звернення стягнення на нерухоме майно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :