У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,Писаної Т.О.,-розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітніх: ОСОБА_10, ОСОБА_11, і ОСОБА_12,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_13, до
комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Львівської обласної
ради, виконавчого комітету
Трускавецької міської ради Львівської
області, ОСОБА_14, треті особи:
реєстраційна служба Трускавецького
міського управління юстиції
Львівської області, комунальне
підприємство Львівської обласної ради
"Дрогобицьке міжміське бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки",
служба у справах дітей Трускавецької
міської ради Львівської області, про
визнання незаконним і скасування
рішень, скасування свідоцтва про право
власності та скасування свідоцтва про
право на спадщину, за касаційною
скаргою ОСОБА_14, подану представником
ОСОБА_15, на рішення Трускавецького
міського суду Львівської області від 19
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітніх: ОСОБА_10, ОСОБА_11, і ОСОБА_12,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_13,
звернулися до суду із вищезазначеним
позовом, посилаючись на те, що вони
зареєстровані і мешкають у будинку
АДРЕСА_1 У літку 2009 року їм стало відомо,
що будинок, в якому вони мешкають, на
підставі рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської Ради народних
депутатів Львівської області від 10
червня 1993 року № 21 повернуто
колишньому власнику ОСОБА_17 6 грудня 1993
року його спадкоємиці ОСОБА_18
видано свідоцтво про право на спадщину,
за умовами якого вона є спадкоємицею
спадкового майна, яке належало
спадкоємцю ОСОБА_17 20 квітня 1999
року рішенням комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської ради Львівської
області задоволено протест прокурора
м. Трускавця від 29 червня 1998 року,
рішення комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Трускавецької
міської Ради народних депутатів
Львівської області від 10 червня 1993 року
№ 21 скасовано. Однак, дію рішення
комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Трускавецької міської
Ради народних депутатів Львівської
області від 10 червня 1993 року № 21
відновлено рішенням комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської ради Львівської
області від 31 травня 2002 року № 44, у
зв'язку з чим будинок було повернуто
колишньому власнику ОСОБА_18 На
думку позивачів рішення комісії
ухвалені з порушенням чинного
законодавства, тому підлягають
визнанню недійсними.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітніх:
ОСОБА_10, ОСОБА_11, і ОСОБА_12, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_13, просили
задовольнити їхні позовні вимоги та
визнати незаконним і скасувати рішення
комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Трускавецької міської
Ради народних депутатів Львівської
області від 10 червня 1993 року № 21, а
також рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської ради Львівської
області від 31 травня 2002 року № 44,
скасувати свідоцтво про право
особистої власності від 23 червня 1993
року, видане на ім'я ОСОБА_17, скасувати
свідоцтво про право на спадщину від 6
грудня 1993 року, видане на ім'я ОСОБА_18 на
спадкове майно після смерті ОСОБА_17,
скасувати свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 25 листопада
2005 року, видане ОСОБА_14 на спадкове
майно після смерті ОСОБА_18

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Трускавецького
міського суду Львівської області від 19
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 27 лютого 2014 року, позов
задоволено частково. Визнано
незаконним і скасовано рішення комісії
з питань поновлення прав
реабілітованих Трускавецької міської
Ради народних депутатів Львівської
області від 10 червня 1993 року в частині
повернення, визнання права власності
та видачі свідоцтва про право
особистої власності ОСОБА_17, що
стосується житлового будинку АДРЕСА_1.
Визнано незаконним і скасовано рішення
комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Львівської обласної
ради від 31 травня 2002 року № 44. Скасовано
свідоцтво про право особистої
власності, видане 23 червня 1993
року на ім'я ОСОБА_17, на будинок АДРЕСА_1.
Скасовано рішення державного
реєстратора КП "Дрогобицьке МБТІ" про
державну реєстрацію прав ОСОБА_17 на
житловий будинок АДРЕСА_1. Скасовано
свідоцтво про право на спадщину від 6
грудня 1993 року, видане на ім'я ОСОБА_18 на
спадкове майно, що складається з
житлового будинку АДРЕСА_1 Скасовано
рішення державного реєстратора КП
"Дрогобицьке МБТІ" про державну
реєстрацію прав ОСОБА_18 на житловий
будинок АДРЕСА_1. Скасовано свідоцтво
про право на спадщину від 25 листопада
2005 року видане ОСОБА_14 на спадкове
майно, що складається з житлового
будинку АДРЕСА_1 Скасовано рішення
державного реєстратора КП "Дрогобицьке
МБТІ" про державну реєстрацію прав
ОСОБА_14 на житловий будинок АДРЕСА_1.
Зобов'язано державного реєстратора
Реєстраційної служби Трускавецького
міського управління юстиції
Львівської області внести запис до
Державного реєстру прав про скасування
права власності ОСОБА_14 на житловий
будинок АДРЕСА_1. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, із ухваленням
нового рішення у справі про відмову в
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
малолітніх: ОСОБА_10, ОСОБА_11, і ОСОБА_12,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_13, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що скасовуючи рішення
комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Трускавецької міської
ради Львівської області від 20 квітня 1999
року № 14 та підтверджуючи рішення
комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Трускавецької міської
Ради народних депутатів Львівської
області від 10 червня 1993 року
Трускавецька міська рада Львівської
області вийшла за межі своїх
повноважень, оскільки згідно з пунктом
5 Положення про комісію Рад народних
депутатів з питань поновлення прав
реабілітованих, скарги на рішення
районних, міських, районних у місті
комісій розглядає комісія Верховної
Ради Республіки Крим, обласні, Київська
та Севастопольська міські комісії.
Строк позовної давності позивачами не
пропущено, оскільки ними доведено, що
про порушення їхніх прав вони
дізналися влітку 2008 року.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що вироком військового
трибуналу від 13 лютого 1946
року ОСОБА_18 засуджена на 10 років
позбавлення волі з конфіскацією майна.

Згідно з довідкою, виданою
прокуратурою Львівської області 5
березня 1992 року, на підставі статті 1
Закону України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні" ОСОБА_18
реабілітована з поверненням
конфіскованого майна або його вартості
(т.1 а.с. 97).

Розглянувши заяву ОСОБА_18 про
повернення в особисту власність
будинків АДРЕСА_1 комісією з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської Ради народних
депутатів Львівської області 10 червня
1993 року прийнято рішення № 21, згідно з
яким вирішено повернути ОСОБА_17
конфісковані в 1940 році належні йому на
праві власності жилі будинки АДРЕСА_1;
визнано за ОСОБА_17 право особистої
власності на зазначені жилі будинки;
вирішено видати ОСОБА_17 свідоцтво про
право особистої власності на будинки;
зобов'язано відділ Трускавецького
міськвиконкому поставити будинки
АДРЕСА_1 разом з проживаючими у них
громадянами на чергу по відселенню з
них; зобов'язано Трускавецький ЖЕК-2
після повного відселення сторонніх
осіб, які проживають у будинках
АДРЕСА_1, зняти зі свого балансу
зазначені будинки і передати їх в
особисту власність спадкоємцям
ОСОБА_17, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 році
останній помер (т.1 а.с.22).

23 червня 1993 року на ім'я ОСОБА_17 видано
свідоцтво про право особистої
власності на будинки АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 54).

6 грудня 1993 року ОСОБА_18 отримала
свідоцтво про право на спадщину, згідно
з умовами якого вона є спадкоємицею за
законом спадкового майна після смерті
її батька ОСОБА_17, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

На підставі рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської ради Львівської
області від 20 квітня 1999 року № 14
задоволено протест прокурора м.
Трускавця від 29 червня 1998 року і
відмінено рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської Ради народних
депутатів Львівської області від
10 червня 1993 року № 21, як таке, що
суперечить вимогам статті 5 Закону
України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні" й
рекомендовано ОСОБА_18 звернутися до
суду за захистом права власності на
спірні будинки (т. 1 а.с. 23).

Рішенням комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Трускавецької
міської ради Львівської області від 31
травня 2002 року № 44 скасовано рішення
комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Трускавецької міської
ради Львівської області від 20 квітня 1999
року № 14, а рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської Ради народних
депутатів Львівської області від 10
червня 1993 року № 21 - підтверджено.

Позивач ОСОБА_6 мешкає у квартирі
АДРЕСА_1, з 26 липня 1970 року -
зареєстрована в цій квартирі, також у
цій квартирі зареєстрована її донька
ОСОБА_7 (з 18 березня 1981 року), онук
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, правнук ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та дружина внука -
ОСОБА_9

У квартирі АДРЕСА_1 спірного будинку
мешкають і зареєстровані позивач
ОСОБА_12 та її син ОСОБА_20

Згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину за заповітом від
25 листопада 2005 року ОСОБА_14 є
спадкоємицею майна
ОСОБА_18 (т.2 а.с. 57).

Відповідно до частини другої статті 5
Закону України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні"
вилучені будівлі та інше майно по
можливості (якщо будинок не зайнятий, а
майно збереглося) повертаються
реабілітованому або його спадкоємцям
натурою. При відсутності такої
можливості заявнику відшкодовується
вартість будівель та майна.

Пунктом 9 Постанови Верховної Ради
України "Про тлумачення Закону України
"Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні" від 24 грудня 1993
року за № 3812-XII роз'яснено, що
реабілітовані згідно із статтями 1 та 3
цього Закону, особи (їх спадкоємці
першої черги) мають право на повернення
(відшкодування вартості) вилучених у
них будинків,майна (стаття 5).

Можливість повернення реабілітованому
будинку (його частини) в натурі
вирішується з урахуванням конкретних
обставин: правомочного проживання там
громадян, більшого порівняно з його
вартістю розміру затрат на перебудову,
потреби у продовженні його
використання для соціальних потреб
(дитячих закладів, лікарень тощо).

Не можуть бути повернені жилі будівлі,
будинки реабілітованому (його
спадкоємцям першої черги), якщо
первинному набувачу вони були передані
правомірно і знаходяться у його
власності або перебудовані у нежилі
будівлі чи суттєво перебудовані.

У разі неможливості повернення
будівель чи майна у натурі
реабілітованому (його спадкоємцям
першої черги) їх вартість
відшкодовується установами,
організаціями та їх правонаступниками
громадянам та їх спадкоємцям, а якщо ці
фізичні та юридичні особи та їх
правонаступники невідомі - фінансовими
органами з коштів місцевого бюджету у
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Склад майна, яке підлягає поверненню
реабілітованому, встановлюється на
підставі документів про його вилучення
і реалізацію з архівів та інших
установ. Майно (або його компенсація)
повертається спадкоємцям першої черги
реабілітованого в разі подання
свідоцтва про право на спадщину, яке
відкривається з дня прийняття про це
рішення районною Комісією з питань
поновлення прав реабілітованих. Коло
спадкоємців першої черги визначається
на день винесення цього рішення.

Свідоцтво про право на спадщину
видається нотаріальними конторами
достроково на підставі відповідного
рішення Комісії з питань поновлення
прав реабілітованих, яке має містити
відомості про склад спадкового майна
(або суму його відшкодування у
мінімальних заробітних платах),
перелік документів, на підставі яких
встановлена належність громадянина до
кола спадкоємців першої черги, та
документів, згідно з якими встановлено
факт смерті спадкодавця.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
з'ясував яке майно було конфісковане у
ОСОБА_17 і з яких підстав, оскільки в
змісті рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Трускавецької міської Ради народних
депутатів Львівської області 10 червня
1993 року № 21 зазначено, що будинки
АДРЕСА_1 конфісковані у ОСОБА_17 в 1940
році, проте він не був засуджений, а
згідно з матеріалами архівної
кримінальної справи № П-23555 ОСОБА_18,
ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент арешту
проживала у будинку АДРЕСА_2 і
будь-якого майна не мала (т. 1 а.с 27).

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК
України цей Кодекс набирає чинності з 1
січня 2004 року.

Пунктом 6 Прикінцевих і перехідних
положень ЦК України передбачено, що
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством , що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Установлено, що позивачі оскаржують
рішення органу місцевого
самоврядування, які прийняті у 1993 та 2002
роках.

Як правилами статті 76 ЦК УРСР, так і
приписами статті 261 ЦК України
визначено, що перебіг строку позовної
давності виникає від дня, коли особа
довідалась або повинна була довідатися
про порушення свого права.

Статтею 71 ЦК УРСР встановлювався
загальний строк позовної давності у
три роки для захисту порушеного права.

Закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові (стаття 80 ЦК УРСР).

Вирішуючи спір і зазначаючи, що строк
позовної давності позивачами не
пропущений, оскільки про порушення
свого права вони дізналися влітку 2008
року, а до суду з позовом про захист
своїх прав звернулися у січні
2010 року, судом першої інстанції не
взято до уваги і не спростовано
належними доказами заперечення ОСОБА_14
і надані нею докази, що про прийняття
оскаржуваних рішень позивачі
дізналися значно раніше, ніж влітку 2008
року, належним чином судом не з'ясовано
час, з якого позивачам достовірно стало
відомо про порушення їхніх прав
відповідачами, оскільки встановлення
зазначеного факту є початком перебігу
строку позовної давності; надавши
оцінку доказам, наданим позивачами на
підтвердження часу, з якого вони
дізналися про порушення свого права і
не надавши оцінки доводам
відповідачів, які заперечували проти
позову, суд порушив принцип
справедливості і неупередженості, у
порушення статті 10 ЦПК України не
роз'яснив сторонам їх право подати
клопотання про поновлення пропущеного
строку, в разі його пропущення з
поважних причин, у зв'язку з чим суд
дійшов передчасного висновку про
задоволення позову.

Крім того, відповідно до частини
четвертої статті 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги висновки суду касаційної
інстанції, викладені в ухвалі колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 5 вересня 2012
року, відповідно до яких було
зазначено, що при ухваленні рішення суд
першої інстанції встановив, що
позивачу ОСОБА_16 про порушення її права
стало відомо 11 квітня 1996 року з рішення
Трускавецького міського суду, оскільки
при розгляді зазначеної справи вона
була допитана в якості свідка, чим
грубо порушив норми процесуального
права.

Отже, судом першої інстанції не
з'ясовано всі обставини справи, не
досліджено всі докази та не надано їм
оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
частини другої статті 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_14, подану
представником ОСОБА_15,
задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 19
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 27 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук Судді:
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана