Справа № 466/9788/13
Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/3607/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі: головуючого - судді:
Берези В.І., суддів: Бойко С.М.,
Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря
судового засідання: Брикайло М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 25 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя,-

в
с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позови
задоволено частково. Виділено у
власність ОСОБА_3 1/2 ідеальну частину
квартири АДРЕСА_1. Виділено у власність
ОСОБА_2 1/2 ідеальну частину квартири
АДРЕСА_1. У решті позовних вимог
відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила відповідач за
первісним позовом - ОСОБА_2, просить
оскаржуване рішення скасувати
частково, ухвалити нове, яким визнати
за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/4 ідеальної
частки, за нею, ОСОБА_2, на утриманні
якої перебуває двоє неповнолітніх
дітей, - право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в розмірі 3/4 ідеальної частки.
В решті рішення залишити без змін.

Вважає рішення необґрунтованим,
винесеним з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що судом не з`ясовано
об`єм майна, що підлягало поділу -
квартири та автомобіля. Спірний
автомобіль з вини позивача потрапив у
ДТП, що є доказом того, що позивач
забрав автомобіль, пошкодив його,
використовуючи такий на шкоду
інтересам сім`ї, що є підставою для
збільшення частки в спільній квартирі.
Суд не обгрунтував правових підстав
відмови у її позовних вимогах в частині
компенсації вартості автомобіля. Судом
не досліджені докази того, що протягом
трьох років позивач не надавав жодних
коштів добровільно для утримання
дітей. Свою частину квартири позивач у
майбутньому може продати для погашення
власних боргів. Судом не застосовано ч.
2 ст. 70 СК України.

Заслухавши сторони, представника
відповідача, перевіривши матеріали
справи, межі та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Судом встановлено, що 27.08.1994 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був зареєстрований
шлюб. Після укладення шлюбу відповідач
отримала прізвище ОСОБА_3 (а.а.5).

Від шлюбу у них народилися доньки -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6,7).

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Львова від 16.12.2013 року шлюб між
сторонами був розірваний.

На підставі договору купівлі-продажу
квартири від 31.03.2000 року (а.с.8),
укладеного ВАТ «Акціонерна фірма
«Колос» і ОСОБА_2, остання придбала
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 68,0 кв.м, що на день
купівлі коштувала 37400 грн. На час
придбання квартири позивач перебував
на службі у ЗС України, відповідач -
працювала.

Дослідивши обставини щодо придбання
спірної квартири сторонами та у період
шлюбу, суд першої інстанції прийшов
до висновку про поділ квартири, що є
спільною сумісною власністю сторін,
визнавши за кожним право власності на
1/2 частину квартири. З висновком суду
погоджується і колегія суддів.

Так, згідно зі ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляду за дітьми,
хвороба тощо) самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власно подружжя.

У відповідності до статті 69 СК України,
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. При цьому статтею 71
СК України визначено, що майно, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власно подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Відповідно до ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначене
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч.2 ст.70 СК України, при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення для справи, зокрема,
якщо один з них не дбав про матеріальне
забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з ч. 3 цієї ж статті, за рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно з матеріалів справи, спірна
квартира придбана у шлюбі. Заявляючи
зустрічний позов, позивач ОСОБА_2
фактично визнала ту обставину, що
квартира АДРЕСА_1 є спільним майном
подружжя, оскільки у позовній заяві
зазначала, що не заперечує того, що
спірна квартира придбана у період
шлюбу за спільні з позивачем кошти
/а.с.37/.

Визначаючи рівність у частках
спільного майна подружжя - спірної
квартири, суд першої інстанції
зазначив про те, що сторони розірвали
шлюб тільки 16.12.2013 року, відповідач не
зверталася про стягнення аліментів до
цього часу та відсутні докази
можливості відступу від рівності
часток.

Вирішуючи про відмову у задоволенні
зустрічного позову про визнання за
ОСОБА_2 права власності на ? частину
спірного автомобіля ВАЗ 210994-20, суд
першої інстанції зазначив про те, що
зазначений автомобіль зареєстрований
на праві власності за ОСОБА_2, у зв'язку
з чим 21.08.2007 року Львівський МРЕВ ДАІ
видав свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, позивач ОСОБА_3
визнає даний автомобіль власністю
ОСОБА_2, на частку у ньому як спільному
майні подружжя не претендує.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Так, вимогою позивача за зустрічним
позовом є визнання права власності на ?
майна- автомобіль, яке фактично є
власністю позивача, що не заперечує
відповідач, тому повторного доведення
та визнання не потребує. Разом з тим,
вимоги про визнання автомобіля
спільною сумісною власністю подружжя
з компенсацією частки у майні сторона
за зустрічним позовом не заявляла,
відтак, у суду першої інстанції підстав
для задоволення зустрічної позовної
заяви, з огляду на заявлені вимоги, не
було. Апелянт з рішенням суду в частині
відмови у задоволенні зустрічної
позовної заяви погодився, що видно з
вимог за апеляційною скаргою.

Доводи апелянта про те, що позивач
ОСОБА_3 забрав автомобіль, пошкодив
такий у ДТП, використовував його у
шкоду інтересам сім`ї є тією
підставою, яка впливає на збільшення
частки у поділі квартири, крім того,
добровільно такий жодних коштів на
утримання дітей не надавав, на увагу не
заслуговують, оскільки відступлення
від засад рівності часток подружжя при
поділі майна можливе тільки у
виключних випадках, а вказані
апелянтом обставини не є такими,
оскільки не підтверджені жодними
належними та допустими доказами.

Як видно з матеріалів справи, з
відповідача ОСОБА_3 присуджено до
сплати аліменти на утримання спільних
дітей сторін лише у квітні 2014 року, до
цього часу позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_2 з вимогою про стягнення
аліментів не зверталась. В суді
апеляційної інстанції визнала, що
позивач сплачує присуджені аліменти,
борг є лише за поточну проплату.

Враховуючи наведене, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, суд, з`ясувавши обставини
спору, проаналізувавши зібрані докази,
дав їм належну правову оцінку і ухвалив
рішення, що відповідає вимогам закону.
А тому, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду.

Доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції фактично задоволив
первісний позов у повній мірі, однак у
резолютивній частині рішення вказав
про задоволення такого частково є
помилковими, оскільки вимогою за
первісним позовом було визнання права
власності на ? частину квартири за
позивачем, суд, вирішивши про спільне
майно подружжя - спільну сумісну
власність, розділив таке майно у рівних
частках, виділивши частку і
відповідачу, що спростовує про невірне
трактування щодо частково
задоволеного позову.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 308, ст.ст. 314,
319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у
х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду
м.Львова від 25 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскарженою в касаційному порядку
протягом двадцяти днів подачею
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.