Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/6459/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Кузнєцов Дмитро Викторович
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Якухно О.М.

суддів
Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання
Крижанівської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк»» про
визнання недійсним кредитного
договору, застосування наслідків
недійсності правочину за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 16 грудня 2013 року, -

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона
дізналася про свою заборгованість, яка
станом на 09.10.2012 року становила 6 608,68
доларів США, із розрахунку, який був
доданий ПАТ КБ «Приватбанк» до
позовної заяви про стягнення з неї
заборгованості за кредитним договором
№ZRZ0G20732940 від 13 липня 2007 року. Позивачка
зазначає, що за її розрахунком та з
урахуванням положень п.7.1. кредитного
договору заборгованість по тілу
кредиту мала становити не більше як 5
485,14 доларів США. ОСОБА_2 посилається на
те, що кредитний договір укладено з
порушенням законодавства, оскільки
договір не містить основних і істотних
умов передбачених абз.3 ч.4 ст. 11 Закону
України « Про захист прав споживачів» (
в редакції, яка діє з 13.01.2006 року) та пп.3.1
- 3.3 постанови Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року №168
«Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», зареєстрованою в
Міністерстві юстиції України 25 травня
2007 року за № 541/13808 та вважає, що
кредитний договір був укладений нею
під впливом помилки. ПАТ КБ
«Приватбанк» своєю поведінкою сприяло
помилці так як не вжило обов'язкових
дій передбачено чинним законодавством
України стосовно належного
повідомлення клієнта про умови
кредитування, орієнтовну сукупність
вартість кредиту, відсутність у
кредитному договору платежів із
розшифровкою сум для кожного платежу
та інше. Посилаючись на викладене,
позивачка із уточненням своїх позовних
вимог просила визнати недійсним
кредитний договір № ZRZ0G207323940 та
застосувати наслідки недійсності
правочину.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 16 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.
Посилається на те, що судом не
враховано порушення банком вимог ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та пп.3.1 - 3.3 постанови
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року №168 «Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту». Вважає, що внаслідок таких
дій банку вона уклала договір під
впливом помилки.

Представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з підстав,
зазначених у останній.

Представник відповідача заперечує у
задоволенні апеляційної скарги і
посилається на те, що банк до
підписання договору надав позивачу у
письмовому вигляді всю необхідну
інформацію, що вона підтвердила своїм
підписом. Позивач погодилася з умовами
ануїтетного кредитного договору, а
тому немає підстав для визнання його
недійсним.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 13 липня 2007 року
між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було
укладено кредитний договір №ZRZ0G20732940,
відповідно до якого банк надав ОСОБА_2
кошти у сумі 6 800 доларів США зі сплатою
за користування кредитом відсотків у
сумі 1% в місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом та
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 0,2% від суми
виданого кредиту щомісяця в період
сплати, відсотків за дострокове
погашення кредиту, з кінцевою датою
погашення кредиту 12 липня 2032 року (а.с.6).
Пунктами 3.2, 4.1, 4.2, 5.4 кредитного
договору №ZRZ0G20732940 передбачався
обов'язок сплати додаткових відсотків,
штрафних санкцій позичальником за
порушення тих чи інших умов договору.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї зі сторін має бути
досягнуто згоди.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено,
зміст правочину не може суперечити
зазначеному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 даного Кодексу.

Договір може бути визнаний недійсним,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення (ст.229 ЦК України).

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року №9 обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину (ст..
229 ЦК України), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі
сторін зобов'язань, які виникли з
правочину, і не пов'язані з поведінкою
іншої сторони правочину. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчинення правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Позивач бажала укласти кредитний
договір на отримання вказаної у
договорі суми кредиту в іноземній
валюті у сумі 6800 доларів США терміном
на 25 років і погодилася сплачувати всі
передбачені договором платежі за
відсотковою ставкою 1 % на місяць (тобто
12 % на рік) щомісячним платежем рівними
частками у сумі 86,06 доларів США, який
складається із заборгованості по
кредиту, відсоткам, винагороди,
комісії.

Підписуючи договір, позивач погодилася
з умовою щомісячної сплати кредиту,
процентів та інших платежів в твердій
грошовій сумі (ануїтетний платіж)
терміном на 25 років, що її влаштовувало
на час підписання договору. Посилання
позивача на те, що вона вважала, що
сплачує кредит в рівних частках, а
проценти нараховуються на залишок
заборгованості є безпідставним і
спростовується умовами договору,
оскільки в даному випадку розмір
щомісячних платежів не є стабільним та
повинен щомісячно зменшуватися.

При цьому, питання розподілу
щомісячних платежів виникло тільки
після припинення позивачем виконання
умов договору та виникнення
заборгованості, що потягло за собою
звернення до суду банку із позовом про
стягнення заборгованості (а.с.7-13).

Помилка у порядку розподілу
заборгованості по кредиту протягом
усього періоду виконання договору не
впливає на істотне значення щодо
природи правочину, на порядок його
виконання та не є підставою для
визнання правочину недійсним саме з
підстав, визначених ст.ст.215, 229 ЦК
України.

Вірним є висновок суду про те, що ПАТ КБ
«Приватбанк» не порушило умови,
передбачені ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» та банком було
дотримано вимоги розділу 3 Постанови
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року №168 «Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» (далі - Правила).

Частина 2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» (в редакції на
день укладення договору) покладає на
кредитодавця обов'язок повідомити
споживачу у письмовій формі наступну
інформацію : особу та місцезнаходження
кредитодавця; кредитні умови, зокрема:
а) мету, для якої споживчий кредит може
бути витрачений; б) форми його
забезпечення; в) наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; г) тип
відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д)
орієнтовну сукупну вартість кредиту
та вартість послуги з оформлення
договору про надання кредиту (перелік
усіх витрат, пов'язаних з одержанням
кредиту, його обслуговуванням та

поверненням, зокрема таких, як
адміністративні витрати, витрати на
страхування, юридичне оформлення тощо);
е) строк, на який кредит може бути
одержаний; є) варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги; ж) можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; з) необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, ким вона здійснюється; и)
податковий режим сплати відсотків
та про державні субсидії, на які
споживач має право, або відомості про
те, від кого споживач може одержати
докладнішу інформацію; і) переваги та
недоліки пропонованих схем
кредитування.

Перелік інформації, що надається
банками споживачу перед укладенням
кредитного договору про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту, міститься у
п.2.1 Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту.

Підтвердження про ознайомлення з
вищенаведеною інформацією повинно
бути оформлено у письмовому вигляді
(п.2.4 Правил).

Під час заповнення анкети-заяви
позичальником, останній була доведена
у письмовій формі вищевказана
інформація, що вона підтвердила своїм
підписом 11 липня 2007 року та погодилася
саме з такими умовами кредитування (а.с.
114).

Крім того, позивачу надавалася
інформація щодо сукупної вартості
кредиту, з урахуванням процентної
ставки по різним періодам кредитування
(а.с.58).

Посилання позивача на визначення у
договорі відсоткової ставки помісячно,
а не за рік, не порушує права споживача
та не є істотною обставиною, оскільки
зазначений відсоток є стабільним і
річна відсоткова ставка може бути
визначення шляхом множення місячної
відсоткової на 12.

Виходячи з вищевикладеного, підстав
для визнання договору недійсним немає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Суд повно, всебічно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, правильно
встановив правовідносини, що склалися
між сторонами, та зібраним у справі
доказам дав належну оцінку. Будь-яких
процесуальних порушень чи порушень
норм матеріального права, які б давали
підстави для переоцінки доказів,
апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Оскаржуване рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 313, 315, 319, 324, 325
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 16 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: