Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Нагорняка В.А.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
підприємства «Альбатрос-СВ» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
рішення Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 10 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до приватного
підприємства «Альбатрос-СВ» (далі - ПП
«Альбатрос-СВ») про стягнення
заборгованості по заробітній платі.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 27
січня 20012 року по 03 січня 2013 року він
перебував з відповідачем у трудових
відносинах. 03 січня 2013 року звільнився
з роботи за власним бажанням на
підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначає,
що при звільненні йому не було
виплачено заробітну плату за період з 01
липня 2012 року по 03 січня 2013
року, компенсацію за невикористану
відпустку, а також компенсаційні
виплати на відрядження (добові) у
зв'язку з перебуванням його у
відрядженні в період з лютого 2012 року
по червень 2012 року. Ураховуючи
викладене, ОСОБА_3 просив задовольнити
його позовні вимоги і стягнути з ПП
«Альбатрос-СВ» 20 138 грн. 57 коп. у рахунок
стягнення заробітної плати за період з
01 липня 2012 року по 03 січня
2013 року, 2 553 грн. 23 коп. у рахунок виплати
компенсації за невикористану
відпустку, 15 022 грн. у рахунок виплати
компенсаційних виплат на відрядження
(добових) та 9 990 грн. у рахунок виплати
вихідної допомоги, а також поновити
трудовий стаж в Пенсійному фонді
України за період з 01 липня 2012 року по 03
січня 2013 року.

У процесі розгляду справи ОСОБА_3
доповнив свої позовні вимоги й просив
стягнути з ПП «Альбатрос-СВ» 25 000 грн. у
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 10 грудня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 січня 2014 року, позов
задоволено частково. Стягнуто з ПП
«Альбатрос-СВ» на користь ОСОБА_3 1 351
грн. 19 коп. у рахунок виплати
компенсації за невикористану
відпустку. В решті позову відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у
справі судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_3
задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині стягнення компенсації за
невикористану відпустку і відмовляючи
в задоволенні решти позовних вимог, суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що вимоги позивача про стягнення
компенсації за невикористану
відпустку є законними і
обґрунтованими, однак позивачем не
доведено факту невиплати йому сум
заробітної плати та добових у зв'язку з
перебуванням його у відрядженні. У
зв'язку з відмовою у позові про
стягнення заробітної плати, немає
підстав для відшкодування моральної
шкоди.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що на підставі наказу
директора ПП «Альбатрос-СВ» від 27 січня
2012 року ОСОБА_3 прийнято на посаду
головного інженера з 27 січня 2012 року з
окладом згідно штатного розпису.

Наказом директора ПП «Альбатрос-СВ»
Дериглазова В.П. від 03 січня 2013 року
ОСОБА_3 звільнено за власним бажанням
за ст. 38 КЗпП України з 03 січня 2013 року.

Згідно штатного розпису ПП
«Альбатрос-СВ» на 2012 рік, затвердженого
01 січня 2012 року директором
підприємства, посадовий оклад
головного інженера становить 3 330 грн.
на місяць.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату
праці» який є спеціальним
нормативно-правовим актом, що регулює
правовідносини у сфері оплати праці,
міститься аналогічне визначення
поняття «заробітна плата».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» основна заробітна плата -
це винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці
(норми часу, виробітку, обслуговування,
посадові обов'язки). Вона
встановлюється у вигляді тарифних
ставок (окладів) і відрядних розцінок
для робітників та посадових окладів
для службовців. Додаткова заробітна
плата - це винагорода за працю понад
установлені норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій. Інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати. До них належать виплати у
формі винагород за підсумками роботи
за рік, премії за спеціальними
системами і положеннями, компенсаційні
та інші грошові і матеріальні виплати,
які не передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад встановлені зазначеними актами
норми.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України,
статті 24 Закону України «Про оплату
праці» заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Установлено, що з 01 липня 2012 року по 03
січня 2013 року позивачу не
нараховувалась і не виплачувалась
заробітна плата у розмірі посадового
окладу, передбаченого штатним
розписом.

Пунктами 7.8, 7.9, 7.10, 7.12 Статуту ПП
«Альбатрос-СВ» передбачено, що
управління підприємством проводиться
у відповідності з порядком
встановленим цим Статутом, що
відмічається у колективній угоді
(договорі), заключній згідно з умовами,
визначеними Законом України «Про
колективні договори та угоди».
Колективною угодою (договором)
регулюються виробничі, трудові та
економічні відносини трудового
колективу в власниками підприємства і
його адміністрацією, питання охорони
праці, соціального розвитку колективу.
Трудові прибутки найманих працівників
підприємства визначаються трудовим
договором (контрактом) і у
відповідності з законодавством
України регулюються податками.
Підприємство самостійно встановлює
форму і систему оплати праці, розмір
зарплати, а також інших видів прибутку
працівника (а.с. 37).

Вирішуючи спір і зазначаючи, що до 01
липня 2012 року підприємство працювало
на договірних засадах з іншими
підприємствами, а з 01 липня 2012
року працівникам запропоновано
звільнитися за власним бажанням або
тимчасово самостійно знаходити собі
роботу, тому відповідач правомірно не
виплачував заробітну плату позивачу в
період з 01 липня 2012 року по день
звільнення, суд першої інстанції
залишив поза увагою те, що перебуваючи
у трудових відносинах з підприємством
працівник має отримувати винагороду за
виконану роботу - заробітну плату,
неотримання зазначених сум є
порушенням трудових прав працівника;
не дослідив колективної угоди (договір)
і трудового договору, в яких визначено
умови оплати праці, підстави невиплати
заробітної плати; не перевірив
внутрішні локальні документи
підприємства, на підставі яких з 01
липня 2012 року підприємство не
здійснювало своєї господарської
діяльності і що б давало підстави для
ненарахування заробітної плати
позивачеві у зазначений період по день
його звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Таким чином, установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а в разі
непроведення його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку з виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.
У разі часткового задоволення позову
працівника, суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила в заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Виходячи з викладеного, при вирішенні
вимог про стягнення середнього
заробітку за час затримки проведення
розрахунку встановленню підлягають
обставини щодо того, коли у власника
або уповноваженого ним органу виник
обов'язок по виплаті належних
працівникові при звільненні коштів.

Згідно з наказом від 03 січня 2013 року №
1/1-к позивача звільнено з роботи з 03
січня 2013 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
звернув уваги, що в день звільнення
позивач не отримав всіх належних йому
сум, у зв'язку з чим є підстави для
вирішення питання про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні; відхиляючи
доводи позивача щодо несвоєчасної
виплати з вини відповідача належних
при звільненні йому сум, суд послався
на пояснення представника ПП
«Альбатрос-СВ», що позивачу
надсилалось повідомлення про
отримання належних йому грошових
виплат, однак останній не з'являвся за
отриманням нарахованої суми, до
бухгалтерії підприємства не звертався,
сумою нарахування і порядком
розрахунку не цікавився, проте суд не
врахував, що копія листа, наданого як
доказ про повідомлення позивача про
отримання належних йому коштів при
звільненні (а.с. 48) не є підтвердженням
зазначеного факту, оскільки в ньому
відсутня інформація, кому він
направляється, адреса отримувача, до
того ж відсутні докази про його належне
отримання адресатом, тобто відсутні
докази належного повідомлення
позивача.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
31 березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до статті
237-1 КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Отже, у даних правовідносинах діє
презумпція завдавача шкоди і саме
роботодавець повинен довести
відсутність вини у завданні шкоди
працівнику.

Всупереч вимогам статей 212 - 215 ЦПК
України та наведених норм
матеріального права, суд першої
інстанції не з'ясував вини відповідача
щодо затримки розрахунку при
звільненні, не навів мотивів
відхилення доводів позивача про
заподіяння йому моральної шкоди
винними діями відповідача.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував
всі обставини справи, не дослідив всі
докази та не надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 10 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська