У х в а л а

іменем україни

9 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Колодійчука
В.М.,

суддів: Коротуна В.М.,

Кафідової О.В.,

Попович
О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє
в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, на рішення
Красногвардійського районного суду
м. Дніпропетровська від
26 червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 31
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») звернулося до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги
тим, що 22 жовтня 2007 року між ВАТ
«Родовід Банк» та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір, за умовами якого
ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 440 000
доларів США, зі строком повернення до 22
жовтня 2028 року, зі сплатою 15 % річних.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору 22 жовтня 2007
року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4
було укладено договір поруки.

02 жовтня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк»
та ОСОБА_3 було укладено додаткову
угоду до кредитного договору, згідно з
якою процентна ставка була встановлена
у розмірі 17 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного
договору станом на 17 травня 2012 року
утворилась заборгованість у розмірі 3
537081,83 доларів США.

Враховуючи вказане, позивач просив
стягнути солідарно з відповідачів на
свою користь зазначену заборгованість
за кредитним договором.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
26 червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31
березня 2014 року, позов було задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ПАТ «Родовід Банк» суму
заборгованості за кредитним договором
від 22 жовтня 2007 року у розмірі у 3 522330,87
доларів США, в тому числі:
заборгованість з кредиту (в тому числі
простроченому) - 413614,57 доларів США;
заборгованість з нарахованих
процентів за користування кредитом (в
тому числі прострочених) - 235455,55 доларів
США; нараховану пеню - 2
873260,75 доларів США; суму нарахованих 3 %
річних у розмірі 117905 грн 94 коп. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4,
просить скасувати ухвалені судові
рішення та справу передати на новий
розгляд, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
внаслідок неналежного виконання
відповідачем умов кредитного договору
щодо повернення суми кредиту разом з
відсотками утворилася кредитна
заборгованість, яку банк має право
стягнути солідарно з боржника та
поручителя.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2007 року
між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір, за
умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у
розмірі 440 000 доларів США, зі строком
повернення до 22 жовтня 2028 року, зі
сплатою 15 % річних.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору 22 жовтня 2007
року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4
було укладено договір поруки.

02 жовтня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк»
та ОСОБА_3 було укладено додаткову
угоду до кредитного договору, згідно з
якою процентна ставка була встановлена
у розмірі 17 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного
договору станом на 17 травня 2012 року
утворилась заборгованість у розмірі 3
537081,83 доларів США.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

Тобто у зобов'язаннях, в яких беруть
участь поручителі, збільшення
кредитної відсоткової ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови у
договорі поруки не дає підстав
покладення на поручителя
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

У п. 22 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року
№ 5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що якщо в договорі поруки
такі умови сторонами не узгоджені, а з
обставин справи не вбачається
інформованості поручителя і його згоди
на збільшення розміру його
відповідальності, то відповідно до
положень частини першої статті 559 ЦК
України порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

Таким чином, вирішуючи справу суди
дійшли помилкового висновку про те, що
укладення додаткової угоди до
кредитного договору між ВАТ «Родовід
Банк» та ОСОБА_3, без згоди поручителя,
не потягло до збільшення обсягу
відповідальності поручителя.

Також не можна погодитися з рішеннями
судів і в частині нарахування та
стягнення пені у розмірі 2 873 260,75
доларів США.

Із матеріалів справи
вбачається, що згідно з розрахунком
заборгованості за кредитним договором
пеня нарахована банком за період з 11
лютого 2009 року по 17 травня 2012
року у розмірі 2 873 260,75 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір, поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що
позовна давність до вимог про її
стягнення обчислюється по кожному дню
(місяцю), за яким нараховується пеня,
окремо. Право на позов про стягнення
пені за кожен день (місяць) виникає
щодня (щомісяця) на відповідну суму, а
позовна давність обчислюється з того
дня (місяця), коли кредитор дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
права.

Отже, стягнення
неустойки (пені, штрафу) обмежується
останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
суди на зазначені вище положення
закону уваги не звернули; не встановили
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору та
договору поруки, не дослідили умов цих
договорів та угод про внесення до них
змін, належним чином не перевірили
доводи ОСОБА_4 щодо збільшення її
відповідальності без її згоди, за
відсутності у договорі поруки вказівки
про можливість таких змін без
повідомлення поручителя.

За таких обставин оскаржені судові
рішення не можна визнати законними та
обґрунтованими, оскільки судами при їх
ухваленні допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи й є підставою для скасування
судових рішень з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 26 червня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Кафідова

О.В. Попович

І.М. Фаловська