УХВАЛА

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Шевченківської сільської ради
Згурівського району Київської області
про визнання рішення сільської ради
недійсним, визнання державних актів на
право власності на земельні ділянки
незаконними та їх скасування за
касаційною скаргою ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5, на рішення
Згурівського районного суду Київської
області від 12 грудня 2013 року ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 6 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що згідно рішення Яготинського
районного суду Київської області від 17
січня 2012 року за нею визнано право
власності на жилий будинок АДРЕСА_2,
який належав її батьку - ОСОБА_6, який
фактично користувався земельною
ділянкою для будівництва та
обслуговування жилого будинку площею
0,10 га, тоді як згідно записів
земельно-кадастрової документації за
ним обліковується земельна ділянка
площею 0,25 га. Зазначала, що нею було
укладено договір про виготовлення
технічної документації та обмінного
файлу для отримання державного акту на
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування зазначеного житлового
будинку. При перевірці обмінного файлу
було виявлено, що земельна ділянка для
будівництва та обслуговування
житлового будинку ОСОБА_4 згідно
кадастрового плану накладається на
земельну ділянку, що перебуває у її
користуванні. Також зазначала, що
земельні ділянки на місцевості
відповідають встановленим межовим
знакам, спір щодо встановлення,
перенесення меж між нею та
відповідачами відсутній. У натурі
земельні ділянки відповідають дійсним
межам та конфігурації. На території її
земельної ділянки, крім будинку,
знаходяться господарські будівлі:
сарай та погреб, проте відповідно до
кадастрового плану ОСОБА_4 всі її
нежитлові будівлі знаходяться на його
території, у зв'язку з чим вона не має
можливості їх експлуатації та
обслуговування.

У зв'язку з наведеним позивачка просила
визнати рішення Шевченківської
сільської ради Згурівського району
Київської області від 23 квітня 2004 року
в частині затвердження технічної
документації на ім'я ОСОБА_4, скасувати
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії КВ № 116950 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку площею 0,2500 га,
розташовану в АДРЕСА_3, та державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії КВ № 116951 для ведення особистого
селянського господарства площею 0,2375 га
за вказаною адресою, видані на його
ім'я.

Рішенням Згурівського районного суду
Київської області від 12 грудня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 6 лютого 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Державний акт
серії КВ № 116950 на право
приватної власності на земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування жилого будинку, площею
0,2500 га, розташовану по АДРЕСА_2,
виготовлений на ім'я ОСОБА_4 скасовано.
Державний акт серії
КВ № 116951 на право приватної власності
на земельну ділянку для ведення
особистого селянського господарства,
площею 0,2375 га, розташовану по АДРЕСА_2,
виготовлений на ім'я ОСОБА_4 скасовано.
Визнано недійсним рішення
Шевченківської сільської ради
Згурівського району Київської області
від 23 квітня 2004 року за
№ 54-11-ХХІV «Про затвердження технічної
документації з видачі громадянам
Державних актів на право приватної
власності на землю в АДРЕСА_3 в частині
затвердження технічної документації
на ім'я ОСОБА_4 Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
оскаржуваним рішенням Шевченківської
сільської ради Згурівського району
Київської області затверджено
технічну документацію на ім'я ОСОБА_4,
що виготовлена з порушенням прав
позивачки та фактично змінено цільове
призначення земельної ділянки, яка
передавалась в користування батьку
позивачки - ОСОБА_6, з будівництва та
обслуговування житлового будинку на
ведення особистого селянського
господарства. Крім того, земельна
ділянка для будівництва та
обслуговування житлового будинку
площею 0,2500 га, що належить на праві
власності ОСОБА_4, не відповідає
кадастровому плану та накладається на
земельну ділянку, що перебуває в
користуванні ОСОБА_3

Апеляційний суд погодився з такими
висновками районного суду, посилаючись
при цьому на висновок судової
земельно-технічної експертизи від
5 серпня 2013 року, згідно якого
частина будівель та споруд, належних
ОСОБА_3, дійсно знаходиться
на території земельної ділянки
ОСОБА_4, тобто земельна ділянка,
належна останньому, накладається на
ділянку, належну ОСОБА_3

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що рішенням
Яготинського районного суду Київської
області від 17 січня 2012 року за ОСОБА_3
визнано право власності на житловий
будинок АДРЕСА_3, що належав її батьку -
ОСОБА_6, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Із довідки Шевченківської сільської
ради від 23 липня 2012 року
№ 415 вбачається, що згідно записів
земельно-кадастрової документації за
ОСОБА_6 обліковувалась
земельна ділянка площею 0,25 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, розташована по
АДРЕСА_2 відповідно до рішення сесії
сільської ради від 14 жовтня 1993
року № 15-ХХІ. При підготовці документів
для безкоштовної приватизації
земельної ділянки у лютому 2010 року було
з'ясовано, що ОСОБА_6 фактично
користувався присадибною земельною
ділянкою орієнтовною площею 0,10 га.

Рішенням Шевченківської сільської
ради Згурівського району Київської
області від 23 квітня 2004 року № 54-11-ХХІV
«Про затвердження технічної
документації з видачі громадянам
державних актів на право приватної
власності на землю в АДРЕСА_3»
затверджено технічну документацію з
видачі громадянам державних актів на
право приватної власності на землю,
якою остаточно визначені розміри та
площі земельних ділянок. Передано
безкоштовно у власність громадянам
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування жилих будинків,
господарських будівель і споруд та
ведення особистих селянських
господарств, площею, вказаною в
додатку. Згідно списку громадян, яким
передаються земельні ділянки, у
приватну власність, ОСОБА_4 передаються
площа земельної ділянки 0,4875 га по
АДРЕСА_2, з яких 0,25 га - для будівництва
та обслуговування житлового будинку та
0,2375 га - для ведення особистого
селянського господарства.

Крім того, встановлено, що на підставі
вказаного рішення сільської ради
ОСОБА_4 26 липня 2004 року одержав два
державні акти на право приватної
власності на зазначені земельні
ділянки.

Вирішуючи спір, суди послалися на
висновок судової земельно-технічної
експертизи від 5 серпня 2013 року №
С-1-1-145/13, згідно якого частина будівель
і споруд, належних ОСОБА_3, дійсно
знаходиться на території земельної
ділянки ОСОБА_4, площею 0,25 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку згідно державного
акту серії КВ №? 116950 по АДРЕСА_2, у тому
числі: сарай з гаражем, убиральня,
погрібник, погріб з сараями, частина
воріт, частина огорожі з штахету та
частина вимощення І біля житлового
будинку.

На підставі вказаного висновку суди
вважали, що вказана земельна ділянка
для будівництва та обслуговування
житлового будинку не відповідає
кадастровому плану та накладається на
земельну ділянку, що перебуває у
користуванні ОСОБА_3

Також суди вважали, що в процесі
приватизації ОСОБА_4 земельної ділянки
для ведення особистого селянського
господарства площею 0,2375 га було
порушено право на приватизацію
земельної ділянки, якою користується
позивачка.

При цьому суди не врахували наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають право
власності на земельні ділянки на
підставі приватизації земельних
ділянок, що були раніше надані їм у
користування.

Згідно чч. 1, 2 ст. 118 цього Кодексу
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

У п. 3 Декрету Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 року
№ 15092 «Про приватизацію земельних
ділянок» (чинний на момент виникнення
спірних правовідносин) зазначено, що
право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані її для
цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Згідно ст. 55 Закону України «Про
землеустрій» встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) проводиться відповідно до
топографо-геодезичних та
картографічних матеріалів. Межі
земельної ділянки в натурі
закріплюються межовими знаками
встановленого зразка, крім того, межові
знаки здаються за актом під нагляд на
збереження власникам землі та
землекористувачам.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
комітету по земельних ресурсах від 4
травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція),
межі земельних ділянок, що передаються
або надаються у власність чи у
користування, відновлюються або
переносяться в натуру (на місцевість)
за наявними планово-картографічними
матеріалами.

Згідно до п. 2.4 Інструкції перенесення в
натуру (на місцевість) або відновлення
всіх поворотних точок меж земельної
ділянки здійснюється геодезичними
методами з прив'язкою не менше двох
характерних закріплених поворотних
точок до пунктів державної геодезичної
мережі та до твердих точок на
місцевості. Здійснюється кадастрова
зйомка земельної ділянки з наступним
вирахуванням координат поворотних
точок меж (у державній або умовній
системі координат) і площі земельної
ділянки. За результатами виконаних
робіт складається кадастровий план
земельної ділянки.

Тобто, саме погодження меж є виключно
допоміжною стадією у процедурі
приватизації земельної ділянки,
спрямованою на те, що щоб уникнути
необов'язкових технічних помилок.
Погодження меж земельної ділянки є
складовою частиною кадастрового плану,
який у свою чергу, є складовою частиною
технічної документації, необхідної для
передачі громадянам безоплатно
земельних ділянок на праві приватної
власності.

Суд першої інстанції зазначене не
врахував, не звернув уваги на те, що
межі земельної ділянки по АДРЕСА_2
погоджені із суміжними
землевласниками, землекористувачами,
що підтверджується актом встановлення
на місцевості, погодження зовнішньої
межі земельної ділянки та передачу на
зберігання межових знаків користувачу
земельної ділянки від 26 березня
2004 року, підписаним ОСОБА_8, батьком
позивачки.

Апеляційний суд також не надав
зазначеному доказу належної правової
оцінки, посилаючись на те, що
достовірно встановлено що частина
будівель та споруд, належних ОСОБА_3,
дійсно знаходяться на території
земельної ділянки ОСОБА_4

Проте з такими висновками апеляційного
суду не можна погодитись, оскільки
знаходження будівель і споруд, що
належать ОСОБА_3, на земельній ділянці
ОСОБА_4 не може саме по собі вважатись
накладенням земельних ділянок одна на
одну.

Крім того, апеляційний суд не звернув
уваги на те, що на земельну ділянку, що
перебуває у користуванні ОСОБА_3, немає
розробленої технічної документації,
технічна документація розроблена
тільки на земельні ділянки, що належать
ОСОБА_4, а тому неможливо встановити
факт накладення земельних ділянок одна
на одну згідно кадастрового плану.

Таким чином, апеляційний суд прийшов до
передчасного висновку про накладення
земельної ділянки, належної ОСОБА_4, на
земельну ділянку, належну ОСОБА_3

Крім того, апеляційний суд у своєму
судовому рішенні зазначив, що
вирішуючи спір, суд першої інстанції
обґрунтував свої висновки тим, що
оскаржуваним рішенням Шевченківської
сільської ради затверджено технічну
документацію на ім'я відповідача, що
виготовлена з порушенням прав
позивачки та фактично змінено цільове
призначення земельної ділянки, яка
передавалась батьку позивачки - ОСОБА_9,
з будівництва та обслуговування
житлового будинку та ведення
особистого селянського господарства.

Проте з таким висновком погодитись не
можна, оскільки рішенням районного
суду зміна цільового призначення
земельної ділянки не встановлювалась і
доказів зміни цільового призначення
земельної ділянки не надано.

Апеляційний суд всупереч вимогам ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували
наведене, не надав належної правової
оцінки усім доказам, наявним в
матеріалах справи, що призвело де
неправильного вирішення справи.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухваленого рішення з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 6 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко