Справа № 489/1120/14-ц
Номер провадження 2/489/939/14
РІШЕННЯ

Іменем України

07 липня 2014 року
місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Яновського Д.
Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен банк Аваль" про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку при звільненні
та моральної шкоди,

встановив

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ПАТ "Райффайзен банк
Аваль" мотивуючи свої вимоги тим, що
24.10.2011 його було прийнято на посаду
головного експерта зі стягнення у
відділ по роботі з проблемними
кредитами малого бізнесу управління по
роботі з проблемними кредитами
юридичних осіб Миколаївської обласної
дирекції ПАТ "Райффайзен банк Аваль"
згідно з наказом № 1986к від 21.10.2011.

10.09.2013 його було звільнено з займаної
посади за згодою сторін, у
відповідності до положень п. 1 ст. 36 КЗпП
України на підставі наказу № 86-13к від
10.09.2013.

В день звільнення йому було видано
трудову книжку, однак заробітну плату,
грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку та виплати за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності
йому виплачені не були.

16.09.2013 йому лише частково були
виплачені грошові кошти у сумі 6 821,49
грн. шляхом перерахування грошових
коштів на картковий рахунок №
378208, решта грошових коштів йому
виплачена не була.

При зверненні до відповідача 31.10.2013,
йому було повідомлено, що грошові кошти
за лікарняний у період з 13.05.2013 по 09.09.2013
не перераховані фондом з тимчасової
втрати працездатності та у разі
надходження вказаних коштів його буде
проінформовано додатково.

15.01.2014 ним на адресу відповідача було
направлено письмову вимогу з проханням
повідомити його про розмір
заборгованості підприємства.

05.02.2014 ним у відділенні банку були
отримані грошові кошти у розмірі 19 891,65
грн.

Зазначає, що відповідно до ст. 117 КЗпП
України, відповідач повинен виплатити
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні по
день фактичного розрахунку, тобто за 147
днів, і оскільки середньоденний
заробіток складає 352 грн. (з/п за лютий
2013 - 5 012,00 грн. + з/п за березень 2013 - 9 419,68
грн./ 41 робочий день), то розмір
компенсації за затримку розрахунку
складає 51 744,00 грн. (352,00 грн. х 147 днів).

Крім того, зазначає, що відповідачем
порушені гарантовані йому
Конституцією України та
законодавством про працю, його право на
своєчасну оплату праці та своєчасне
отримання належних йому до виплати сум
в день звільнення, що призвело його до
душевних страждань, оскільки заробітна
плата була єдиним джерелом існування.
Він був вимушений долучати додаткових
зусиль для організації свого життя та
життя членів його сім'ї, а тому
відповідачем завдано йому моральну
шкоду, яку він оцінює в 150 000,00 грн.

Посилаючись на викладене, позивач
просив суд стягнути з відповідача на
його користь середній заробіток за
весь час затримки розрахунку при
звільненні по день фактичного
розрахунку у розмірі 51 744,00 грн. та
моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав
позов в повному обсязі, посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві,
наполягав на задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, надав суду
письмові заперечення проти позову.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

24.10.2011 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду
головного експерта зі стягнення у
відділ по роботі з проблемними
кредитами малого бізнесу управління по
роботі з проблемними кредитами
юридичних осіб Миколаївської обласної
дирекції ПАТ "Райффайзен банк Аваль",
згідно з наказом № 1956к від 21.10.2011 (а. с. 9).

10.09.2013 ОСОБА_1 було звільнено з займаної
посади за згодою сторін, у
відповідності до положень п. 1 ст. 36 КЗпП
України на підставі наказу № 86-13к від
10.09.2013 (а. с. 6-9).

Позивач в своєму позові зазначає, що
відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України в
день звільнення йому було видано
трудову книжку, однак заробітну плату,
грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку та виплати за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності
йому виплачені не були.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
роботодавець зобов'язаний виплатити
працівникові при звільненні всі суми,
що належать йому від підприємства,
установи, організації, у строки,
зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в
день звільнення або не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступний після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутність в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Позивач зазначає, що йому несвоєчасно
виплачено в тому числі оплату в період
перебування на лікарняному.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України
"Про загальнообов"язкове державне
соціальне страхування у зв"язку із
втратою працездатності та витратами
зумовленими похованням" Допомога по
тимчасовій непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві та
професійним захворюванням,
виплачується Фондом застрахованим
особам починаючи з шостого дня
непрацездатності за весь період до
відновлення працездатності або до
встановлення медико-соціальною
експертною комісією (далі - МСЕК)
інвалідності (встановлення іншої
групи, підтвердження раніше
встановленої групи інвалідності),
незалежно від звільнення
застрахованої особи в період втрати
працездатності у порядку та розмірах,
встановлених законодавством. Оплата
перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві,
здійснюється за рахунок коштів
роботодавця у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що оплата з шостого дня
перебування позивача на лікарняному
здійснюється за рахунок коштів Фонду,
то вказані кошти не можна віднести до
коштів, що належать до сплати позивачу
від підприємства, установи,
організації в розумінні статті 47 КЗпП
України.

Як вбачається з матеріалів справи (а. с.
54) відповідач мав виплатити позивачу за
рахунок власних коштів 6821,49 грн., що
складається з 238,67 грн. заробітної
плати, 6580,2 грн. компенсація за
невикористану відпустку, 1484,4 оплата
перших п"яти днів перебування на
лікарняному за мінусом 1481,78 грн.
(податки, єдиний соціальний внесок та
профспілковий внесок).

Судом встановлено, що позивач було
звільнено 10.09.2013 року, а безспірну суму
розрахунку при звільненні 6821,49 грн.
перераховано на картковий рахунок лише
16.09.2013.

За такого, суд вважає, що відповідачем
прострочено виплату розрахунку при
звільненні на шість днів, а тому з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню середній заробіток
в сумі 2351,34 грн. (391,89 грн.*6 днів).

Посилання позивача на те, що у зв"язку
із закінченням дії платіжної карти він
не міг зняти кошти не можуть бути
прийняті судом, виходячи з такого.

Між сторонами укладено договір №
НОМЕР_1 за яким відповідачем відкрито
позивачу рахунок з видачею платіжної
карти. За домовленістю між сторонами
відповідач на вказаний рахунок
перераховував заробітну плату
позивача. Вказані обставини не
оспорювались сторонами в судовому
засіданні. Суд вважає, що такий спосіб
виконання зобов"язання по здійсненню
повного розрахунку як перерахування
вказаної суми на рахунок позивача
відповідає домовленості сторін і є
належним способом. Закінчення строку
дії платіжної картки не унеможливлює
доступ позивача до коштів, які є на
рахунку. У випадку коли позивач не
бажав перерахування сум розрахунку при
звільненні на рахунок він мав письмово
попередити про це відповідача.

Суд вважає, що позовні вимоги про
стягнення компенсації моральної шкоди
не підлягають задоволенню, оскільки
позивачем не доведено факту заподіяння
йому моральної шкоди, наявності
моральних страждань, змін умов життя
тощо, а тому в задоволенні цих вимог
належить відмовити.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши докази долучені до
матеріалів справи щодо їх належності і
допустимості. оцінивши їх в сукупності
суд вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню, а
саме в частині стягнення компенсації
затримки розрахунку при звільненні в
сумі 2351 грн. 34 коп.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
банк Аваль" про стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен банк Аваль" (код
ЄДРПОУ - 14305909) на користь ОСОБА_1
компенсацію затримки розрахунку при
звільненні в сумі 2351 (дві тисячі триста
п"ятдесят одна) грн. 34 коп.

В задоволенні вимог про стягнення
компенсації моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен банк Аваль" на
користь держави судовий збір 23 грн. 51
коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В. В.
Кокорєв