ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, яка діє також в інтересах
малолітньої ОСОБА_5, на рішення
апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня
2013 року у справі за позовом
комунального підприємства «Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду» Солом'янської
районної в м. Києві державної
адміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка
діє також в інтересах малолітньої
ОСОБА_5, треті особи: Солом'янська
районна у м. Києві державна
адміністрація, державне підприємство
«Науково-дослідний інститут «Оріон»,
про виселення без надання іншого
жилого приміщення та за зустрічним
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє також в
інтересах малолітньої ОСОБА_5, до
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, комунального
підприємства «Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, третя особа -
державне підприємство
«Науково-дослідний інститут «Оріон»,
про визнання права користування жилим
приміщенням, за касаційної скаргою
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє також в
інтересах малолітньої ОСОБА_5, на
рішення апеляційного суду м. Києва від
22 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року комунальне
підприємство «Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації (далі -
Комунальне підприємство) звернулось до
суду з указаним позовом, просило
виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітню
ОСОБА_5 із займаних ними кімнат у
квартирі АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на
підставі рішення виконавчого комітету
Київської міської ради депутатів
трудящих № 602 від 17 квітня 1972 року «Про
тимчасове використання житлової площі
під гуртожиток науково-дослідного
інституту «Оріон», зазначеному
інституту було дозволено тимчасове
заселення двох квартир у житловому
будинку АДРЕСА_1. На підставі
розпорядження Голови Жовтневої
районної державної адміністрації м.
Києва № 303 від 5 грудня 1995 року районною
державною адміністрацією видано ордер
№ 266 на право зайняття
науково-дослідним інститутом «Оріон»
приміщення квартири АДРЕСА_1 в орендне
користування під гуртожиток строком на
1 рік. Відповідачів було тимчасово
поселено у дві кімнати зазначеної
квартири жилою площею 28,4 кв.м.

Окремий ордер відповідачам на
проживання у зазначених кімнатах
видано не було. На час звернення до суду
з позовом житловий будинок АДРЕСА_1
перебуває в оперативному управлінні
Комунального підприємства. У
відповідачів відсутні правові
підстави для зайняття двох кімнат у
квартирі АДРЕСА_1, отже, відповідачі
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення.

У травні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка
діє також в інтересах малолітньої
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулись до суду
із зустрічним позовом, просили визнати
за ними право користування двома
кімнатами жилою площею 28,4 кв.м. у
квартирі АДРЕСА_1.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано
тим, що у 1980 році ОСОБА_3, як молодого
спеціаліста та мати-одиначку, на
підставі спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету науково-дослідного інституту
«Оріон» було поселено у спірне жиле
приміщення. Із 1980 року вона разом із
дочкою ОСОБА_4, а з 2009 року також із
онукою ОСОБА_5, проживає у ньому,
користується усіма правами та несе всі
обов'язки, що передбачені договором
найму житла, іншого житла вони не мають.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 8 серпня 2013 року в
первісному позові відмовлено.
Зустрічний позов задоволено. Визнано
за ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє також в
інтересах малолітньої ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування
квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
22 жовтня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення. Первісний позов задоволено.
Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітню
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із незаконно
займаного жилого приміщення: квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення. У зустрічному позові
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
яка діє також в інтересах малолітньої
ОСОБА_5, просять скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Судами встановлено, що відповідно до
рішення виконавчого комітету
Київської міської ради депутатів
трудящих № 602 від 17 квітня 1972 року «Про
тимчасове використання житлової площі
під гуртожиток науково-дослідного
інституту «Оріон», останньому
дозволено тимчасове заселення двох
квартир, у тому числі квартири АДРЕСА_1.
Зазначеним рішенням визначено
управлінню внутрішніх справ м. Києва
оформити прописку на вказану житлову
площу згідно із положенням про
гуртожитки.

Спірне жиле приміщення є трикімнатною
квартирою, загальною площею 66,8 кв.м.,
жилою площею 44,04 кв.м.

Порядок користування квартирою з іншою
особою, яка проживає в квартирі, не
визначався.

Відповідно до розпорядження Голови
Жовтневої районної державної
адміністрації м. Києва від 5 грудня 1995
року № 303, 13 грудня 1995 року
науково-дослідному інституту «Оріон»
видано ордер № 266 на право зайняття
квартири АДРЕСА_1 в орендне
користування на один рік (а.с. 23).

Згідно із рішенням Київської міської
ради № 284/5096 від 2 грудня 2010 року «Про
питання комунальної власності
територіальної громади м. Києва»
житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває в
комунальній власності територіальної
громади м. Києва.

Відповідно до розпорядження
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) № 112 від 10 грудня 2010 року
будинок АДРЕСА_1 належить до майна, яке
передано до сфери управління
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації.

Розпорядженням Солом'янської районної
у м. Києві державної адміністрації № 20
від 24 січня 2011 року будинок закріплено
на праві господарського відання за
Комунальним підприємством.

Задовольняючи первісний позов
Комунального підприємства та
відмовляючи в зустрічному позові
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, яка діє у своїх
інтересах та інтересах малолітньої
ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із
того, що ОСОБА_3 тимчасово вселилась до
спірного жилого приміщення, яке було
надано в оренду науково-дослідному
інституту «Оріон» строком на один рік,
на час дії договору оренди. Строк дії
договору оренди закінчився у 1996 році,
спеціальний ордер для вселення до
спірного жилого приміщення їй видано
не було, тому вимоги Комунального
підприємства про їх виселення
підлягають задоволенню.

Із висновками апеляційного суду
погодитись не можна з огляду на таке.

Як на правову підставу вирішення спору
апеляційний суд посилався на ст. ст. 98,
99, 127, 128, 129 ЖК Української РСР, а суд
першої інстанції - на п. 39 Правил обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, і надання їм жилих
приміщень в Українській РСР,
затверджених постановою Ради
Міністрів Української РСР та
Укрпрофради № 470 від 11 грудня 1984 року
(далі - Правила).

Відповідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Громадянам, які
потребують соціального захисту, житло
надається державою та органами
місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату
відповідно до закону. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
кожен має право на повагу до його
приватного і сімейного життя, до житла
і до таємниці кореспонденції. Органи
державної влади не можуть втручатися у
здійснення цього права інакше ніж
згідно із законом і коли це необхідно в
демократичному суспільстві в
інтересах національної і громадської
безпеки або економічного добробуту
країни, з метою запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або з метою захисту
прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української
РСР ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

За змістом ст. 127 ЖК Української РСР для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.
Під гуртожитки надаються спеціально
споруджені або переобладнані для цієї
мети жилі будинки.

Відповідно до ст. 128 ЖК Української РСР
порядок надання жилої площі в
гуртожитках визначається
законодавством Союзу РСР, цим Кодексом
та іншими актами законодавства
Української РСР. Жила площа в
гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації чи органу
кооперативної або іншої громадської
організації та відповідного
профспілкового комітету і комітету
комсомолу.

Згідно із ст. 129 ЖК Української РСР на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний
ордер, який є єдиною підставою для
вселення на надану жилу площу.

Відповідно до п. 39 Правил,
адміністрації та профспілковому
комітету підприємства, установи,
організації за згодою ради трудового
колективу дозволяється позачергово
виділяти житло окремим
висококваліфікованим спеціалістам та
іншим працівникам з урахуванням їх
трудового внеску.

Виселяючи ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітню
ОСОБА_5 із займаного ними жилого
приміщення, апеляційний суд дійшов
висновку, що вони проживають у ньому
без правових підстав, оскільки у них
відсутній спеціальний ордер на
зайняття зазначеного приміщення.

Проте у порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК
України апеляційний суд не з'ясував, на
якій правовій підставі ОСОБА_3 було
вселено до квартири АДРЕСА_1, який
статус мало жиле приміщення на час
надання її ОСОБА_3, а який має на час
вирішення спору; на якій підставі
ОСОБА_3 займає дві кімнати у зазначеній
квартирі протягом 33 років.

Поза увагою апеляційного суду
залишились вимоги зустрічного позову
про визнання права користування жилим
приміщенням і підстави цього позову, що
свідчить про відсутність у
відповідачів ордера на користування
спірним житлом.

Ухвалюючи рішення про виселення
відповідачів, апеляційний суд не
вирішив, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Апеляційний суд одночасно посилався на
закінчення строку договору оренди, як
підставу для виселення відповідачів,
та ст. ст. 98, 99 ЖК Української РСР, які
визначають підстави виселення
тимчасових жильців.

Із мотивувальної частини рішення
апеляційного суду однозначно не
можливо дійти висновку, на якій
правовій підставі підлягають
виселенню відповідачі, а також
підстави відмови у зустрічному позові.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не дав
належної оцінки тому факту, що
відповідач ОСОБА_3 разом із дочкою
проживають у спірному жилому
приміщенні з 1980 року; квартира є їхнім
єдиним житлом і вони протягом 30 років
її займають і несуть витрати на її
утримання.

Не можна погодитись і з висновком
апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 зареєстровані в гуртожитку у м.
Києві за іншою адресою, тому не мають
право на проживання у двох кімнатах
квартири АДРЕСА_1.

Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 1
листопада 1996 року «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя», при розгляді спорів про
право користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що наявність
чи відсутність прописки самі по собі
не можуть бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

Із матеріалів справи випливає, що 1
квітня 2008 року ОСОБА_3 зверталась до
комунального підприємства із заявою
про нарахування плати за комунальні
послуги на неї та її дочку з тих
підстав, що вони фактично проживають у
двох кімнатах квартири АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Вирішуючи спір, апеляційний суд не
з'ясував, чи нараховувалась ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 плата за надані їм комунальні
послуги у спірній квартирі, а якщо
нараховувалась, то на якій правовій
підставі; чи заперечувало Комунальне
підприємство щодо користування
відповідачами спірним жилим
приміщенням із часу передачі його до
комунальної власності.

Європейський суд з прав людини у
рішенні від 2 грудня 2010 року у справі
«Кривіцька та Кривіцький проти
України», звертав увагу, що виселення є
серйозним втручанням у право особи на
повагу до її житла. Втручання у право
заявника на повагу до його житла має
бути не лише законним, але й
«необхідним у демократичному
суспільстві». Інакше кажучи, воно має
відповідати «нагальній суспільній
необхідності», зокрема бути
співрозмірним із переслідуваною
законною метою.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилалась
на те, що у провадженні Солом'янського
районного суду м. Києва перебувала
цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, комунального
підприємства «Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації, третя особа -
державне підприємство «Оріон», про
визнання права користування жилим
приміщенням.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 29 квітня 2013 року, яке
набрало законної сили, визнано за
ОСОБА_6 право користування кімнатою
житловою площею 16 кв.м. у квартирі
АДРЕСА_1.

З огляду на те, що за ОСОБА_6 визнано
право користування жилою кімнатою у
квартирі АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 з дочкою та
онукою виселено із двох інших жилих
кімнат у цій же квартирі, апеляційний
суд не з'ясував, чи є виселення останніх
співрозмірним із переслідуваною
Комунальним підприємством метою; чому
Комунальне підприємство не
заперечувало проти користування
спірною квартирою ОСОБА_6 і заперечує
таке користування ОСОБА_3

Не можна погодитись і з висновком суду
першої інстанції про відмову у
первісному позові та задоволенні
зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту первісної позовної заяви
вбачається, що як на підставу позову
Комунальне підприємство посилалося на
те, що ордер на ім'я відповідачів не
видавався, відповідачі самовільно
зайняли жиле приміщення, відповідачі
буди тимчасово поселені у спірне жиле
приміщення. Як на правову підставу
виселення Комунальне підприємство
одночасно посилалось на ЖК Української
РСР та ЦК України.

Підстави позову визначає позивач, і
такими є не норми матеріального права,
а обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд
вирішує, чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин та яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції не
з'ясував підстави позову і не визначив
характер спірних правовідносин та
норму матеріального права, яка їх
регулює.

Відповідно до п. 39 Правил громадянам,
які перебувають на квартирному обліку,
жилі приміщення надаються в порядку
загальної черги, крім осіб, що мають
право першочергового одержання жилих
приміщень, осіб, які користуються
перевагою у строках одержання жилих
приміщень, а також випадків,
передбачених абзацом другим цього
пункту. Адміністрації та
профспілковому комітету підприємства,
установи, організації за згодою ради
трудового колективу дозволяється
позачергово виділяти житло окремим
висококваліфікованим спеціалістам та
іншим працівникам з урахуванням їх
трудового внеску.

Задовольняючи зустрічний позов на
підставі п. 39 Правил, суд першої
інстанції не звернув увагу, що
зазначене положення не регулює спірні
правовідносини, оскільки ордер на
спірну квартиру було видано ДП НДІ
«Оріон» під гуртожиток терміном на
один рік. Такий термін було продовжено
на один рік відповідно до
розпорядження № 303 Жовтневої районної
державної адміністрації м. Києва від 15
грудня 1995 року (а.с. 24).

У порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України суд першої інстанції належним
чином обставин справи не встановив; не
з'ясував статус спірної квартири, коло
осіб (крім відповідачів), які в ній
проживають, і правову підставу їх
проживання; не мотивував належним
чином свого висновку про задоволення
позову ОСОБА_3

З огляду на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення спору,
рішення судів необхідно скасувати та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції відповідно до ст.
338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка
діє також в інтересах малолітньої
ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 8 серпня 2013 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

А.С. Олійник

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко