Номер провадження: 22-ц/785/52/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф.,
Панасенкова В.О.

при секретарі - Орловій С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою сектору культури
та туризму Овідіопольської районної
державної адміністрації на рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 06 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до сектору
культури та туризму Овідіопольської
районної державної адміністрації,
третя особа - завідуюча сектору
культури та туризму Овідіопольської
районної державної адміністрації
Горячих Олена Іванівна, про визнання
наказу про звільнення незаконним та
його скасування, поновлення на роботі
та визнання запису у трудовій книжці
незаконною та її скасування,

встановила:

Позивач звернувся до суду з
вказаним позовом посилаючись на те, що
з 01.08.1991 року він працював на посаді
директора Миколаївського сільського
будинку культури Овідіопольського
району та з 01.09.2003 року до 02.02.2008 року
йому була надана відпустка для догляду
за дитиною. Але після закінчення цієї
відпустки він не був допущений до
роботи, а наказом завідуючої сектору
культури та туризму Овідіопольської
районної державної адміністрації
Горячих О.І. від 31.08.2013 року №95-к його
було звільнено з роботи на підставі п.4
ст.40 КЗпП України за прогули без
поважних причин.

Оскільки на думку позивача
звільнення його з роботи відбулося з
грубими порушеннями діючого трудового
законодавства він просить суд визнати
незаконним та скасувати наказ сектору
культури та туризму Овідіопольської
районної державної адміністрації від 31
серпня 2013 року №95-к про його звільнення
з посади директора Миколаївського
сільського будинку культури, а також
визнати незаконним та скасувати
відповідний запис за №2 у його трудовій
книжці, поновити на посаді директора
Миколаївського будинку культури.

Представник відповідача надав
суду письмові заперечення проти позову
у яких зазначив, що факт прогулів
позивача встановлений рішенням
Апеляційного суду Одеської області від
21.05.2012 року, яким позивачеві було
відмовлено у задоволенні його позову
про зобов'язання допустити до
фактичного виконання трудових
обов'язків на посаді директора
Миколаївського будинку культури.
Позивач звільнений з посади 31.08.2013 року,
копію наказу про звільнення він
отримав 17.09.2013 року, але до суду з даним
позовом звернувся тільки 18.10.2013 року,
тобто з пропуском передбаченого ст.233
КЗпП України місячного строку.

У судовому засіданні позивач та
його представник позов підтримали та
просили його задовольнити. Щодо
посилань представника відповідача на
пропущення позивачем строків
звернення з даним позовом до суду
представник позивача пояснила, що
позовну заяву про скасування наказу
про звільнення позивач направив до
Овідіопольського районного суду
Одеської області 17.10.2013 року поштою, що
підтверджується відповідним описом
вкладення у цінний лист. Але вже
наступного дня представник позивача
подала позовну заяву з додатками
безпосередньо до канцелярії
Овідіопольського районного суду
Одеської області, а отримана судом
23.10.2013 року перша позовна заява була
залишена без руху, а у подальшому
визнана неподаною та повернута
позивачеві 15 листопада 2013 року.

Представник відповідача
та третьої особи у судовому засіданні
проти задоволення позову заперечував,
посилаючись на доводи, викладені у
письмових запереченнях на позовну
заяву.

Рішенням суду позов задоволений в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити,
мотивуючи тим, що рішення суду першої
інстанції є незаконним і
необґрунтованим, винесено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарг, судова колегія дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню за таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.2 постанови від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини та
вірно застосовані норми матеріального
права.

Так, право громадян на працю
забезпечується державою, а трудовий
договір може бути розірваний лише з
підстав і в порядку, передбаченому
трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40,
41 КЗпП України).

Частиною 2 ст.147 КЗпП України
передбачено, що звільнення - це
дисциплінарне стягнення, яке може бути
застосоване до працівника за порушення
трудової дисципліни.

Відповідно до ст.148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.

Згідно з ст.149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Таким чином, підставою для звільнення
працівника є його відповідні винні дії,
вчинення яких передувало виданню
наказу про припинення трудового
договору.

Крім встановлення самого факту
відсутності працівника на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня визначальним фактором для
вирішення питання про законність
звільнення позивача з роботи є
з'ясування поважності причин його
відсутності.

Законодавством не визначено
переліку обставин, за яких прогул
вважається вчиненим з поважних причин,
а тому, вирішуючи питання про
поважність причин відсутності на
роботі працівника, звільненого за п.4
ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити
з конкретних обставин і враховувати
докази, передбачені ст.57 ЦПК України.

Аналіз вказаних норм трудового
права дає підстави для висновку, що у
справах, в яких оспорюється незаконне
звільнення, саме роботодавець повинен
довести, що звільнення відбулося без
порушення законодавства про працю.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи

міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Згідно з ст.36 КЗпП України зміна
підпорядкованості підприємства,
установи, організації не припиняє дії
трудового договору. У разі зміни
власника підприємства, а також у разі
його реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, виділення, перетворення) дія
трудового договору працівника
продовжується.

Відповідно до ст.48 КЗпП України,
п.1.1. Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Мінпраці та
соцполітики №58 від 29.07.93 року, трудова
книжка є основним документом про
трудову діяльність працівника. Трудові
книжки ведуться на всіх працівників,
які працюють на підприємстві, в
установі, організації.

Згідно з п.1.3. зазначеної
Інструкції при влаштуванні на роботу
працівники зобов'язані подавати
трудову книжку, оформлену в
установленому порядку.

Відповідно до пункту 3 Порядку
реєстрації, перереєстрації та ведення
обліку громадян, які шукають роботу, і
безробітних, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 219 від
14.02.2007 року (зі змінами та доповненнями)
для реєстрації в центрі зайнятості
громадянин повинен пред'явити трудову
книжку, а у разі її відсутності - її
дублікат або довідку з архівної
установи про прийняття або звільнення
з роботи.

Отже трудова книжка - є основним
документом про трудову діяльність
працівника та цей документ підтверджує
факт трудових відносин між працівником
та роботодавцем.

Згідно з п.2.10 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників у розділі "Відомості про
роботу", "Відомості про нагородження",
"Відомості про заохочення" трудової
книжки (вкладиша) закреслення раніше
внесених неточних або неправильних
записів не допускається. У разі
необхідності, наприклад, зміни запису
відомостей про роботу після зазначення
відповідного порядкового номеру, дати
внесення запису в графі 3 пишеться:
"Запис за № таким-то недійсний".
Прийнятий за такою-то професією
(посадою) і у графі 4 повторюються дата і
номер наказу (розпорядження) власника
або уповноваженого ним органу, запис з
якого неправильно внесений до трудової
книжки. У такому ж порядку визнається
недійсним запис про звільнення і
переведення на іншу постійну роботу
у разі незаконного звільнення або
переведення, установленого органом,
який розглядає трудові спори, і
поновлення на попередній роботі.

У судовому засіданні правильно
було встановлено, що наказом
завідувача відділом культури
Овідіопольської РДА від 30.07.1991 року №34
позивача було призначено на посаду
Миколаївського-2 сільського будинку
культури.

З 03.09.2003 року по 02.02.2008 року
позивачеві було надано відпустку для
догляду за дитиною, що підтверджується
наказами начальника відділу культури
Овідіопольської РДА від 01.09.2003 року №53
та від 17.01.2005 року №04.

Згідно з актом комісії від 24.10.2008
року голова Миколаївської сільської
ради Зубік М.М. відмовився від
отримання у відділі культури трудової
книжки та особової справи ОСОБА_2

З мотивувальної частини рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 13 грудня 2011 року,
яким був задоволений позов ОСОБА_2 до
Миколаївської сільської ради
Овідіопольського району Одеської
області, сектору культури та туризму
Овідіопольскої РДА Овідіопольської
РДА про зобов'язання допустити до
фактичного виконання обов'язків на
посаді директора Миколаївського
будинку культури, стягнення
компенсації за час вимушеного прогулу,
вбачається, що у березні 2010 року
позивач звернувся до територіальної
державної інспекції праці у Одеській
області та нею був виданий припис
відділу культури Овідіопольської РДА
усунути порушення трудових прав
позивача, який не виконаний.

Поряд з цим, зазначене рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 13 грудня 2011 року
було скасовано рішенням Апеляційного
суду Одеської області від 21 травня 2012
року у зв'язку з пропуском позивачем
строку звернення до суду з вимогами про
зобов'язання допустити до фактичного
виконання трудових обов'язків.

Зміст зазначеного рішення суду
апеляційної інстанції та час його
ухвалення спростовують доводи
представника відповідача про те, що
факт прогулів позивача встановлений
саме цим рішенням Апеляційного суду
Одеської області від 21.05.2012 року. Суд
правильно звертав увагу, що звільнення
позивача з роботи за прогули без
поважних причин відбулося 31.08.2013 року,
тобто більш ніж через один рік та три
місяці після ухвалення зазначеного
рішення Апеляційного суду Одеської
області.

21.02.2013 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про звільнення
його з посади директора Миколаївського
сільського будинку культури за
переводом та прийняття його на посаду
директора районного будинку культури.

У відповідь на це звернення третя
особа листом від 05.03.2013 року №77
роз'яснила можливість розгляду цього
трудового спору у судовому порядку.

16.05.2013 року позивач звернувся до
відповідача та посилаючись на п.5 ст.36
КЗпП України просив звільнити його за
переводом на посаду директора
Миколаївського сільського будинку
культури, який знаходиться у
підпорядкуванні Миколаївської
сільської ради.

29.05.2013 року за вих.№194 третя особа
повідомила позивача, що посада
директора сільського будинку культури,
на яку він претендує, завжди
знаходилась у штатному розкладі
Миколаївської сільської ради. Сектор
культури направив голові
Миколаївської сільської ради лист з
пропозицією розглянути питання щодо
кандидатури позивача на цю посаду за
переводом.

Листом від 17.06.2013 року №245 третя
особа повідомила позивача про те, що
можливості працевлаштувати його на
посаду директора будинку культури
немає.

Вищенаведені обставини у сукупності
суд оцінює як підтвердження намагання
позивача приступити до фактичного
виконання своїх трудових обов'язків
після закінчення 02.02.2008 року відпустки
по догляду за дитиною.

Але позивач до виконання трудових
обов'язків на посаді директора
Миколаївського будинку культури
допущений не був, заробітна плата йому
не нараховувалася та не виплачувалась.
Поряд з цим трудова книжка позивача
знаходилась у сектору культури та
туризму Овідіопольської РДА.

Наказом відповідача від 31.08.2013
року №95-к позивача ОСОБА_2 було
звільнено з посади директора
Миколаївського сільського будинку
культури за прогули без поважних
причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Стороною відповідача суду не були
надані будь-які докази на
підтвердження дотримання
встановленого ст.149 КЗпП України
порядку звільнення позивача та
звернення до нього із пропозицією
надати письмові пояснення про причини
порушення трудової дисципліни.

Позивач був ознайомлений з наказом про
його звільнення 17 вересня 2013 року та
оскаржив його до суду шляхом
направлення 17.10.2013 року відповідної
позовної заяви на адресу суду поштою,
що підтверджується описом вкладення у
цінний лист, повідомленням пошти про
отримання поштового відправлення
Овідіопольським районним судом
Одеської області 23.10.2013 року та копією
ухвали суду від 15 листопада 2013 року. Зі
змісту зазначеної ухвали вбачається,
що направлена позивачем 17.10.2013 року до
суду позовна заява була залишена судом
без руху у зв'язку із відсутністю її
копій та додатків до неї відповідно до
числа осіб, що беруть участь у справі, а
вже потім позовна заява була визнана
неподаною та повернута позивачу.

Суд першої інстанції правильно
звернув свою увагу на те, що згідно з ч.2
ст.120 ЦПК України правила цієї статті
щодо подання копій документів не
поширюються на позови, що виникають з
трудових правовідносин, та вважає, що
позивачем не було пропущено
передбаченого ст.233 КЗпП України
місячного строку звернення до суду з
даним позовом.

З врахуванням знаходження
трудової книжки позивача у секторі
культури Овідіопольської РДА та видачі
31.08.2013 року відповідачем наказу про
звільнення позивача з посади директора
Миколаївського будинку культури суд
правильно вважав, що до 31.08.2013 року
позивач дійсно знаходився у трудових
відносинах з сектором культури
Овідіопольської РДА. До видачі наказу
про його звільнення позивач не вчиняв
жодних винних дій на порушення
трудової дисципліни, а фактичне
невиконання ним трудових обов'язків
директора будинку культури обумовлено
саме бездіяльністю відповідача, який
не створив необхідних умов для роботи
або своєчасного переведення позивача.

Аналіз указаних норм трудового
права, що містяться у ст.ст. 40, 147-149 КЗпП
України дає підстави для висновку, що у
справах, в яких оспорюється незаконне
звільнення, саме роботодавець повинен
довести, що звільнення відбулося без
порушення законодавства про працю.

З врахуванням встановлених по
справі обставин, оцінивши їх у
сукупності та зіставивши з положеннями
діючого трудового законодавства
України суд вважає, що сторона
відповідача та третя особа не довели
законність та обґрунтованість
звільнення позивача з роботи за
прогули без поважних причин, а наявні в
справі докази переконливо свідчать, що
це звільнення відбулося з порушенням
встановленого ст.149 КЗпП України
порядку та за відсутністю законних
підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП
України.

При цьому, суд також вважає, що
вимога позивача про визнання запису у
трудовій книжці незаконною та її
скасування у разі її задоволення за
своїми правовими наслідками є тотожною
із визнанням цього запису недійсним, а
виходячи з вимог п.2.10 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Мінпраці та соцполітики N 58 від 29.07.93
року, запис №2 у трудовій книжці
позивача про його звільнення з роботи
має бути визнаний саме недійсним, а
вирішення даного трудового спору судом
саме у такий спосіб залишається у межах
заявлених позивачем позовних вимог.

Оскільки в цій частині даний
позов заснований на законі та є
обґрунтованим, він дійсно підлягає
задоволенню.

В той же час колегія суддів не
може погодитися з висновком суду щодо
задоволення позовних вимог в частині
зобов'язання сектора культури та
туризму Овідіопольської районної
державної адміністрації поновити
ОСОБА_2 на посаді директора
Миколаївського сільського будинку
культури та допущення негайного
виконання рішення суду в частині
поновлення ОСОБА_2 на роботі директором
Миколаївського сільського будинку
культури.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що на цей час посада
директора Миколаївського сільського
будинку культури не знаходиться в
штатному розкладу сектора культури та
туризму Овідіопольської районної
державної адміністрації. Ця посада
відноситься до Миколаївської
сільської ради, і тільки її голова
приймає рішення щодо прийому чи
звільнення з цієї посади. На цій посаді
вже довгий час (з 01.10.2005р.) перебуває
інша особа - ОСОБА_5, яка була призначена
на цю посаду постійно головою
Миколаївської сільської ради
відповідно до розпорядження №316-к від
27.09.2005р.

Ні Миколаївська сільська рада
Овідіопольського району Одеської
області, ні її голова, ні особа, яка на
цей час займає посаду директора
Миколаївського сільського будинку
культури не були залучені до розгляду
цієї справи. Розпорядження №316-к від
27.09.2005р. на сьогоднішній час є чинним,
ніким скасовано не було.

На вказані обставини суд першої
інстанції своєї уваги не звернув.

Таким чином, судова колегія
приходить до висновку, що в цій частині
суд першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, висновки районного суду в цій
частині не відповідають обставинам
справи, у зв'язку з чим, є підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції в частині зобов'язання
сектора культури та туризму
Овідіопольської районної державної
адміністрації поновити ОСОБА_2 на
посаді директора Миколаївського
сільського будинку культури та
допущення негайного виконання рішення
суду в частині поновлення ОСОБА_2 на
роботі директором Миколаївського
сільського будинку культури. .

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п.
1,3; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України
судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу сектору
культури та туризму Овідіопольської
районної державної адміністрації
задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського
районного суду Одеської області від 06
грудня 2013 року змінити.

Скасувати рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 06 грудня 2013р. в
частині зобов'язання сектора культури
та туризму Овідіопольської районної
державної адміністрації поновити
ОСОБА_2 на посаді директора
Миколаївського сільського будинку
культури та допущення негайного
виконання рішення суду в частині
поновлення ОСОБА_2 на роботі директором
Миколаївського сільського будинку
культури.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні
його позовних вимог про зобов'язання
сектора культури та туризму
Овідіопольської районної державної
адміністрації поновити ОСОБА_2 на
посаді директора Миколаївського
сільського будинку культури.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д.
Громік

Судді

В.О. Панасенков

В.Ф.
Парапан