Провадження № 4-с/591/9/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 рокум. СумиЗарічний райсуд
м. Суми у складі: головуючого судді
Міліціанова Р.В., при секретарі Бузовій
Т.І., за участю представника боржника -
ОСОБА_1, державного виконавця -
Загорного Д.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Суми
скаргу ОСОБА_2 на дії старшого
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби Сумського
міського управління юстиції Загорного
Дмитра Сергійовича, треті особи -
ОСОБА_4, ОСОБА_5, щодо винесення постанов
про відкриття виконавчого провадження
та стягнення виконавчого збору -

В С Т А Н О В И В:

26.11.2013р. ОСОБА_2 подано скаргу на
Постанову старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Сумського міського
управління юстиції Загорного Д.С. від
16.10.2013р. про відкриття виконавчого
провадження №40366312 та постанову від
22.11.2013р. про стягнення з боржника
виконавчого збору.

Свої вимоги мотивує тим, що ним
фактично виконано Рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 04.04.2013р. по
справі №1805/13197/2012, який ОСОБА_2
зобов'язано за власний рахунок
демонтувати двері з
мусороприймальника, що розташований
між другим та третім поверхом першого
під'їзду багатоквартирного
будинкуАДРЕСА_1, а також звільнити
зазначене допоміжне приміщення від
особистих речей.

Тому, вважає, що державним виконавцем
незаконно повторно відкрито виконавче
провадження і нараховано виконавчий
збір.

Сторони в судове засідання не з'явились
про дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином.

В попередніх судових засіданнях
заявник та його представник вимоги
скарги підтримали, просили її
задовольнити, державний виконавець
проти задоволення скарги заперечував.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали суду письмові
заяви, в яких просили суд розглядати їх
справу без їх участі, дії державного
виконавця вважали правомірними.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справі, матеріали
цивільної справи №591/4925/13-ц, копії
документів виконавчого провадження
№40366312 встановив наступне.

04.04.2012р. Зарічним районним судом м. Суми
у справі №1805/13197/2012 винесено рішення,
яким ОСОБА_2 зобов'язано за власний
рахунок демонтувати двері з
мусороприймальника, що розташований
між другим та третім поверхом першого
під'їзду багатоквартирного будинку
АДРЕСА_1, а також звільнити зазначене
допоміжне приміщення від особистих
речей. Крім того, з ОСОБА_2 стягнуто
судові витрати.

Позивачами по справі були ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

21.05.2013р. виконавчі листи отримала
ОСОБА_5 (а.с.124 - справа №1805/13197/2012),
28.05.2013р. виконавчий лист отримано
представником ОСОБА_4 (а.с.124 - справа
№1805/13197/2012).

13.08.2013р. державним виконавцем відкрито
виконавче провадження за заявою
ОСОБА_4, 30.08.2013р. в зв'язку з виконанням
судового рішення виконавче
провадження закінчено (а.с.8, 9).

16.10.2013р. державним виконавцем відкрито
виконавче провадження за заявою ОСОБА_5

ОСОБА_2 отримано дану постанову лише
11.11.2013р., що підтверджується його
розписом на супровідному листі (а.с.10),
до суду боржник звернувся 26.11.2013р.,тому
просив поновити строк на подачу скарги
до суду.

Державний виконавець заявив
клопотання про залишення в цій частині
скарги без розгляду в зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ст.385 ЦПК України, скаргу
може бути подано до суду: у
десятиденний строк з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення її прав чи свобод; у
триденний строк з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення її прав чи свобод, у разі
оскарження постанови про відкладення
провадження виконавчих дій. Пропущений
з поважних причин строк для подання
скарги може бути поновлено судом.

В обґрунтування поважності при чин
пропуску строку ОСОБА_2 посилався на
особливості роботи
військовослужбовця, постійні
чергування, однак в обґрунтування
своїх доводів не надав жодних доказів,
зокрема, табелю обліку робочого часу,
наказів про встановлення графіку
чергувань, тощо. Також, в судовому
засіданні боржник не зміг пояснити, які
причини перешкоджали надіслати скаргу
до суду поштою або уповноважити на
вчинення таких дій адвоката, яка
представляє інтереси в судовому
засіданні.

Тому, суду не доведено, що підстави для
оскарження постанови про відкриття
виконавчого є поважними, отже в цій
частині скаргу слід залишити без
розгляду.

22.11.2013р. у виконавчому провадженні
№40366312, в зв'язку з закінченням строку
на добровільне виконання судового
рішення, державним виконавцем винесено
постанову про стягнення виконавчого
збору

Аналізуючи правомірність винесення
постанови про нарахування виконавчого
збору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.26 Закону України "Про
виконавче провадження", визначено
вичерпний перелік підстав для відмови
у відкритті виконавчого провадження.

Оскільки, виконавчий лист, виданий
ОСОБА_5 на виконання Рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 04.04.2013р. по
справі №1805/13197/2012, містив відомості про
іншого стягувача, ніж у попередньому
виконавчому листі, то у державного
виконавця підстави для відмови у
відкритті виконавчого провадження
були відсутні.

В силу ч.1 ст.28 Закону України "Про
виконавче провадження", у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. Обов'язок державного
виконавця нарахувати виконавчий збір є
безумовним та обмежується лише
добровільним виконанням судового
рішення.

Таким чином, підставою для нарахування
виконавчого збору є невиконання
судового рішення, а не виконавчого
документа, виданого на його виконання.
Така позиція законодавця
обумовлюється, тим що як і в даній
справі за одним рішення може бути
видано декілька виконавчих документів.

Судом встановлено, що повноваження
органу виконанню як в рамках
первісного виконавчого провадження на
підставі заяви ОСОБА_4, так і ОСОБА_5
здійснював один державний виконавець -
Загорний Д.С.

Тобто, даній посадовій особі було
відомо, що Рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 04.04.2013р. по справі
№1805/13197/2012 фактично виконано ОСОБА_2

В силу ч.2 ст.368 ЦПК України, якщо на
підставі ухваленого рішення належить
передати майно, що перебуває в кількох
місцях, або якщо рішення ухвалено на
користь кількох позивачів чи проти
кількох відповідачів, суд має право за
заявою стягувачів видати кілька
виконавчих листів, точно зазначивши,
яку частину рішення треба виконати за
кожним виконавчим листом.

Дійсно два виконавчі листи, видані
Зарічним районним судом м. Суми на
виконання Рішення від від 04.04.2013р. по
справі №1805/13197/2012, не розмежовують дії
боржника відносно кожного стягувача.

Однак, на підставі ст.4 Закону України
"Про виконавче провадження", державний
виконавець мав можливість мав доступ
Єдиного державного реєстру виконавчих
проваджень, тому міг перевірити чи
виконувалось зазначене рішення в
рамках інших виконавчих проваджень.

Крім того, обставини добровільного
виконання судового рішення доводились
до відома державного виконавця
боржником, який був присутнім при
складенні актів від 14.11.2013р. та 22.11.2013р.
(а.с.12, 13) під час перевірки державним
виконавцем стану виконання рішення
суду.

Державний виконавець, знаючи про
існування двох однакових виконавчих
документів в рамках однієї справи
виданих різним стягувачам, мав
достатньо повноважень для усунення
суперечностей, зокрема, шляхом з
звернення з до суду з заявою про
роз'яснення судового рішення,
встановлення способу його виконання
або роз'яснення сторонам можливість
вчинення таких, однак таких дій вчинено
не було.

Також, суд виходить з того, що підставою
для стягнення виконавчого збору є
виключно факт добровільного
невиконання боржником конкретного
судового рішення.

Очевидно, що боржник може виконати
рішення суду добровільно навіть до
моменту відкриття виконавчого
провадження.

Державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право проводити перевірку
виконання боржниками рішень, що
підлягають виконанню відповідно до
цього Закону (п.1 ч.3 ст.11 Закону України
"Про виконавче провадження").

В ході такої перевірки та при вирішенні
питання про стягнення з боржника
виконавчого збору державний
виконавець зобов'язаний був врахувати
наявність постанови про закінчення
виконавчого провадження від 30.08.2013р.
(а.с.9) в зв'язку з добровільним
виконанням рішення суду, а також -
особисті пояснення боржника відносно
того, що не він повторно встановив
двері в мусороприймальнику, що
розташований між другим та третім
поверхом першого під'їзду
багатоквартирного будинкуАДРЕСА_1,
державний виконавець не виявив
особистих речей боржника в даному
приміщенні.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України "Про
виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії
(ч.1 ст.11 Закону).

Аналізуючи положення ст.11 Закону
України "Про виконавче провадження" в
цілому суд доходить висновку, що
примусові заходи направлені на
виконання судового рішення, а не
виконавчого документа, тому суд
критично оцінює висловлену в судовому
засіданні позицію державного
виконавця з приводу обов'язку
нараховувати виконавчий збір по
кожному виконавчому документу, навіть
коли судове рішення повністю виконано.

Таким чином, суд доходить висновку, що
державним виконавцем не вжито всіх,
передбачених законом заходів з метою
недопущення порушених прав боржника,
який вже фактично добровільно виконав
судове рішення.

В попередньому судовому засіданні
треті особи не заперечували, що двері
було демонтовано боржником, але вони
вважають, що саме ОСОБА_2 повторно
встановив двері.

Однак, вирішення питання повторного
демонтажу дверей, встановлення
правомірності таких дій або винних
осіб не віднесено до компетенції
державного виконавця та виходитиме за
предмет розгляду цієї скарги, не
охоплюється дією попереднього
судового рішення, яке вичерпало себе
фактом виконання.

Тому, ОСОБА_5 ОСОБА_4, не позбавлені
можливості повторно звернутися до суду
з позов про демонтаж дверей,
встановлених після фактичного
виконання судового рішення.

В силу ч.1 ст.19 Конституції України,
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Законом не
передбачено обов'язок боржника
повторно виконувати одне й те саме
судове рішення, відтак неможливим є
застосування в такому випадку
примусових заходів виконання.

Отже, винесення постанови про
стягнення з боржника виконавчого збору
суперечить загальним загадам
здійснення виконавчого провадження,
положення ст.ст.6, 11, 28 Закону України
"Про виконавче провадження".

Тому, скарга підлягає частковому
задоволенню.

Також, з огляду на посилання державного
виконавця на відсутність засобів
примусового виконання рішення, окрім,
стягнення виконавчого збору, суд
роз'яснює, що нарахування даного збору
є не єдиним заходом примусового
виконання рішення немайнового
характеру, оскільки державний
виконавець на підставі ст.76 Закону
України «Про виконавче провадження»,
має право накласти на боржника штраф,
внести подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
якщо виконання рішення може бути
проведено без участі боржника,
державний виконавець організовує
виконання відповідно до повноважень,
наданих йому законом.

Боржником не надано доказів в
обґрунтування вимог щодо сплати витрат
на правову, тому в суду немає підстав
для покладення обов'язку з їх
відшкодування за рахунок Відділу
державної виконавчої служби Сумського
міського управління юстиції.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.206, 207, 369 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2 в частині вимог щодо
визнання неправомірними дії
державного виконавця з відкриття
виконавчого провадження №№40366312 та
скасування Постанови про відкриття
виконавчого провадження від 16.10.2013р. -
залишити без розгляду.

Скасувати постанову старшого
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби Сумського
міського управління юстиції Загорного
Дмитра Сергійовича від 22.11.2013р. у
виконавчому провадженні №40366312 про
стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в
сумі 680,00грн.

Ухвала суду може бути оскаржена до
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м. Суми.,
шляхом подачі апеляційної скарги в
п'ятиденний строк з дня її
проголошення. Для осіб, які не приймали
участі у судовому засіданні,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали
суду.

Суддя
Р.В. Міліціанов