У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти
С.Ф.,

Лесько А.О.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання заповіту та договору
дарування недійсними за касаційною
скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах
ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду
Одеської області від 10 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, якій
за життя належав на праві власності
житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1. 12 листопада
1999 року ОСОБА_6 заповідала своє майно
позивачці. 30 серпня 2005 року ОСОБА_7
склала новий заповіт на належне їй
майно на ім'я відповідача, а пізніше 20
вересня того ж року подарувала
належний їй будинок з надвірними
будівлями ОСОБА_4 На момент укладення
обох правочинів: заповіту і договору
дарування ОСОБА_6, хоч і не була визнана
недієздатною, однак перебувала у
такому стані, коли не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними,
страждала на тимчасовий психічний
розлад. У зв'язку з цим позивачка
просила суд визнати заповіт та договір
дарування недійсними.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 лютого 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 10 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про задоволення
позову. Визнано недійсним заповіт,
складений 30 серпня 2005 року та договір
дарування житлового будинку з
надвірними будовами у АДРЕСА_1,
складений 20 вересня 2005 року ОСОБА_6,
померлою ІНФОРМАЦІЯ_2, недійсними.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що у
момент складення заповіту і договору
дарування у 2005 році, у силу свого
психічного стану здоров'я, віку і
розвитку, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, могла
правильно розуміти і усвідомлювати
значення своїх дій, їх наслідки і могла
керувати ними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що згідно з показів свідків, висновку
повторної посмертної
судово-психіатричної експертизи від
21 травня 2013 року ОСОБА_6 не
усвідомлювала того, що вона перестала
бути власницею спірного будинку, тобто
на момент учинення договору дарування
та складання заповіту від 30 серпня 2005
року, не розуміла значення своїх дій та
не могла керувати ними.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_6, якій за життя належав
житловий будинок з надвірними по
АДРЕСА_1 (а. с. 107 т. 1).

12 листопада 1999 року ОСОБА_6 заповідала
своє майно ОСОБА_3 (а. с. 9, 11 т.
1).

30 серпня 2005 року ОСОБА_6 склала новий
заповіт на належне їй майно на ім'я
відповідача, а 20 вересня того ж року
подарувала належний їй будинок з
надвірними будівлями ОСОБА_4 (а. с. 14, 82 т.
1).

Відповідно до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті за
позовами тих осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 13 жовтня 2011 року призначено
посмертну амбулаторну
судово-психіатричну експертизу, згідно
з акту № 659 якої, у момент складення
заповіту і договору дарування у 2005
році, в силу свого психічного стану
здоров'я, віку і розвитку, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, могла правильно розуміти
і усвідомлювати значення своїх дій, їх
наслідки і могла керувати ними (а. с. 82-86
т. 2).

Суд першої інстанції, посилаючись на
вказаний акт № 659 дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу та клопотання про призначення
повторної посмертної амбулаторної
судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 21 травня 2013 року призначено
повторну посмертну амбулаторну
судово-психіатричну експертизу, згідно
з акту № 532 якої, ОСОБА_6 не
усвідомлювала того, що вона перестала
бути власницею спірного будинку, тобто
на момент учинення договору дарування
та складання заповіту від 30 серпня 2005
року, не розуміла значення своїх дій та
не могла керувати ними (а. с. 136, 141-159 т. 2).

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
експертизу в кримінальних і цивільних
справах» від 30 травня 1997 року №
8 (далі - Постанова) повторна експертиза
призначається, коли є сумніви у
правильності висновку експерта,
пов'язані з його недостатньою
обґрунтованістю чи з тим, що він
суперечить іншим матеріалам справи, а
також за наявності істотного порушення
процесуальних норм, які регламентують
порядок призначення і проведення
експертизи.

З ухвали апеляційного суду Одеської
області від 21 травня 2013 року про
призначення повторної експертизи
вбачається, що питання про неповноту,
неясність, необґрунтованість висновку
первинної експертизи не
обговорювались. Також не
обговорювалось питання про те, саме які
пункти експертизи викликають сумніви,
суперечать матеріалам справи або
порушують вимоги Порядку проведення
судово-психіатричної експертизи,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 08 жовтня
2001 року № 397.

Таким чином, у матеріалах справи є два
протилежні та спірні між собою
висновки експертиз, а саме акт № 532 від
04 жовтня 2013 року КП «Херсонська обласна
психіатрична лікарня» про те, що
померла на час укладання спірних не
могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними, та акт № 659 від 29
листопада 2012 року КП «Одеська обласна
клінічна психіатрична лікарня № 1», про
те що померла на час укладання спірних
правочинів могла розуміти значення
своїх дій та могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність
сторони правочину слід робити, перш за
все, на основі доказів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи є лише одним із
доказів у такій справі і йому слід
давати належну оцінку в сукупності з
іншими доказами, будь-які зовнішні
обставини (показання свідків про
поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа у
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Виходячи з норми ч. 1 ст. 225 ЦК України
висновок експертизи має бути
категоричним та не може ґрунтуватись
на припущеннях, однак висновок
повторної експертизи все ж таки
ґрунтується на припущеннях, а саме у
мотивувальній частині акту КП
«Херсонська обласна психіатрична
лікарня» № 532 від 04 жовтня
2013 року (а. с. 157 т. 2) зазначено, що
«…Имеющяяся у подекспертной в августе
и сентябре 2005 года выраженная
сосудистая церебральная патология
могла стать причиной развития у нее
психических расстройств, что описывают
часть свидетелей…».

Тобто висновок експертів містить
припущення, що така патологія могла
стати причиною психічного розладу
здоров'я ОСОБА_6, що жодним чином не є
однозначним стверджуючим фактом.

Крім того, заключна частина акту
повторної експертизи не містить
відомостей, до якої категорії
психічних порушень необхідно віднести
вказані експертами розлади психіки до
тимчасових або хронічних, що також
вказує на те, що висновок вказаної
експертизи не може вважатися
обґрунтованим.

У зв'язку з цим відповідачем ОСОБА_4
була заявлено письмове мотивоване
клопотання про призначення комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи, яке ухвалою апеляційного
суду від 10 грудня 2013 року відхилено.
При цьому ухвала не містить жодного
висновку щодо підстав для відхилення
зазначеного клопотання (а. с. 195-202).

Оскільки суд апеляційної інстанції на
вищевикладені обставини уваги не
звернув, у порушення вимог ст. ст. 212-214
ЦПК України не врахував норм
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановив обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалене у справі судове
рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 10 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко