Справа № 1320/552/2012
№
провадження 2/453/265/14
РІШЕННЯ

іменем
України

04.06.2014 року
м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської
області

у складі: головуючого - судді
Брони А.Л.,

при секретарі
Павкевич Н.Я.,

з участю представника позивачки
ОСОБА_1,

представника відповідача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3
про визнання договору дарування
недійсним,

встановив:

ОСОБА_4 в особі представника за
довіреністю ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
земельної ділянки, укладеного 29.12.2011
року між відповідачами ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 У обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що на виконанні у
Галицькому ВДВС Львівського МУЮ
перебуває виконавчий лист від 27.01.2012
року, згідно якого у її користь з
відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню
91233 гривень боргу, 932,32 гривень судового
збору та 120 гривень на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, а всього 92285,32 гривень.
Постановою старшого державного
виконавця Галицького ВДВС Львівського
МУЮ Табінського О.В. від 06.03.2012 року
накладено арешт на все майно, що
належить відповідачеві ОСОБА_5 та
заборонено здійснювати відчуження
будь-якого майна, яке йому належить.
Постановою цього ж державного
виконавця 01.06.2012 року визначено
необхідність начальнику ВДВС
Сколівського РУЮ Львівської області
забезпечити опис майна відповідача
ОСОБА_5, оскільки було встановлено, що
останньому на праві власності належить
земельна ділянка площею 0,0800га, що
розташована у с. Тухля Сколівського
району Львівської області в урочище
«За теплицею». Однак, незважаючи на
арешт та заборону відповідачу
ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо
належного йому майна, він 29.12.2011 року
уклав з відповідачем ОСОБА_3 договір
дарування вищевказаної земельної
ділянки. Зазначив, що відповідач ОСОБА_3
набув право власності на дану земельну
ділянку 27.04.2012 року, оскільки саме тоді
було здійснено державну реєстрацію
договору дарування. За таких обставин
вважає, що оспорюваний договір
дарування не міг бути укладений, а
також не могла бути вчинена державна
реєстрація права власності за таким
договором, а тому його слід визнати
недійсним, оскільки зміст оспорюваного
договору суперечить актам цивільного
законодавства, зокрема ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»,
яка регулює порядок накладення арешту
на майно боржника та порядок виконання
постанови державного виконавця про
накладення арешту на майно боржника.
Оскільки визнання недійсним
правочинів здійснюється у судовому
порядку, вона змушена звернутися до
суду з даним позовом.

У судовому засіданні представник
позивачки - ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав, посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві та відзові
на заперечення відповідачів, просив
позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_2 подала до суду заперечення, в
якому зазначила, що оспорюваний
договір дарування був укладений
відповідно до вимог чинного на момент
його укладення законодавства, жодних
дій ОСОБА_5 щодо відчуження належного
йому майна після винесення державним
виконавцем постанови від 06.03.2012 року,
якою було накладено арешт на все
належне йому майно, та заборонено
здійснювати відчуження будь-якого
майна, відповідачем ОСОБА_5 не
вчинялися. Всі необхідні дії, пов`язані
з відчуженням земельної ділянки, що є
предметом оспорюваного договору
дарування, були вчиненні ОСОБА_5
задовго до винесення постанов про
відкриття виконавчого провадження та
накладення арешту на все майно, що
належить відповідачеві ОСОБА_5 і
заборони здійснювати відчуження
будь-якого майна, яке йому належить. З
огляду на таке вважає, позовні вимоги
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

У судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_3 проти задоволення
позовних вимог заперечили з
вищенаведених підстав, просили у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника
позивачки, представника відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та відповідача
ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з`ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
у задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ
№ 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний судом недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання у
момент його вчинення стороною
(сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5
і 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України і
відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України. Відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

З копії договору дарування від 29.12.2011
року вбачається, що такий було укладено
між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
згідно з яким дарувальник ОСОБА_5
подарував, а обдарований ОСОБА_3
прийняв у дар земельну ділянку,
кадастровий номер :01:026:0258, площею
0,0800га, що розташована у с. Тухля
Сколівського району Львівської
області в урочище «За теплицею» та
надана для будівництва і
обслуговування житлового будинку.

Судом встановлено, що форма та зміст
вказаного договору відповідає вимогам,
визначеним діючим на час його
укладення цивільним законодавством,
які є обов`язковими для чинності такого
правочину, зокрема його нотаріальне
посвідчення із внесенням його до
Державного реєстру правочинів за № 1150.
Крім того, 29.12.2011 року на підставі
оспорюваного договору приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу на Державному
акті про право власності на земельну
ділянку серії ЯЕ № 564263 було вчинено
відповідний напис про перехід права
власності на вказану вище земельну
ділянку до відповідача ОСОБА_3, котрий
27.04.2012 року зареєстрував зазначені
зміни в Управління Держкомзему країни
у Сколівському районі Львівської
області, про що було зроблено
реєстровий напис у поземельній книзі №
01.

Судом також встановлено, що арешт майна
відпоівдча ОСОБА_5 та оголошення
заборони на відчуження такого майна
накладено 06.03.2012 року, всі необхідні
дії, пов`язані з відчуженням земельної
ділянки, що є предметом оспорюваного
договору дарування, були вчиненні
відповідачем ОСОБА_5 29.12.2011 року, тобто
до винесення старшим державним
виконавцем постанови Галицького ВДВС
Львівського МУЮ про арешт майна
боржника та заборони його відчуження. А
зроблений приватним нотаріусом, котрий
посвідчував оспорюваний договір, напис
на Державному акті про право власності
на земельну ділянку про перехід права
власності на вказану вище земельну
ділянку до відповідача ОСОБА_3,
свідчить про те, що саме 29.12.2011 року до
останнього перейшло право власності на
земельну ділянку згідно укладеного
договору дарування, а не 27.04.2012 року, як
стверджує позивачка та її представник,
коли обдарований ОСОБА_3 у
відповідності до вимог ст. 125, 126 ЗК
України звернувся із заявою про
перехід права власності на вказану
вище земельну ділянку до обдарованого
ОСОБА_3 про державну реєстрацію права
власності на земельну ділянку. Тому,
зміст оспорюваного договору дарування
не міг суперечити ст. 57 Закону України
«Про виконавче провадження» у
редакції, що діяла на момент його
вчинення і яка регулює арешт та
вилучення майна боржника, у зв`язку з
чим твердження позивачки та її
представника про порушення вимог
вказаної статті Закону до уваги судом
не беруться.

Посилання представника позивачки на
те, що укладення оспорюваного
правочину спрямовано на уникнення
відповідача ОСОБА_5 відповідальності
перед позивачкою ОСОБА_4 за рішенням
суду не знайшли свого підтвердження у
судовому засіданні і суд вважає такі
недоведеними виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Як зазначалося вище, оспорюваний
договір дарування відповідає вимогам,
визначеним діючим на час його
укладення цивільним законодавством,
які є обов`язковими для чинності такого
правочину, в тому числі і вимогам ч. 5 ст.
203 ЦК України, оскільки був спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Окрім
цього, у судовому засіданні
встановлено, що волевиявлення
учасників правочину - відповідачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 при укладені
оспорюваного договору дарування було
вільним, відповідало їх внутрішній
волі, зовнішній прояв якої полягав у
вчиненні ними дій на виконання такого
правочину, зокрема передачі майна.

Таким чином, на момент передачі майна
за оспорюваним договором, його
нотаріального посвідчення і внесення
до Державного реєстру правочинів, а
також вчинення нотаріусом на
Державному акті про право власності на
земельну ділянку напису про перехід
права власності на неї до іншої особи,
були відсутні будь-які, визначені
законом підстави, які б
унеможливлювали укладення такого
договору, в тому числі і
невідповідність його змісту ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Ураховуючи наведене, виходячи із
змісту заявлених позовних вимог,
аналізу матеріалів справи, суд прийшов
до висновку, що вимоги позивачки ОСОБА_4
про визнання недійсним договору
дарування земельної ділянки є
необґрунтованими, недоведеними у
судовому засіданні представником
позивачки належними та допустимими
доказами, відтак такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 215, 234 ЦК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5
та ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через місцевий
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами які не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя