Ухвала

іменем україни

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Нагорняка В.А., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка також діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_6,
треті особи: Дніпропетровський
районний відділ Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Дніпропетровській області, відділ
опіки та піклування Дніпропетровської
районної державної адміністрації, про
усунення перешкод у користуванні
домоволодіння шляхом виселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, яка також
діє в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_6, на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 22 липня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 27 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, їй на
праві власності належить будинок
АДРЕСА_1. Разом із нею у вказаному
будинку проживають її донька ОСОБА_5,
яка також зареєстрована, чоловік
доньки ОСОБА_4, який оселився та мешкає
у будинку без її дозволу, та
неповнолітній внук ОСОБА_6

З квітня 2009 року її стосунки з
відповідачем ОСОБА_4 різко погіршилися,
останній став зловживати алкогольними
напоями, скандалити, ображати та бити
її, у зв'язку з чим вона неодноразово
зверталася до органів міліції з
відповідними заявами та скаргами.
Відповідачка ОСОБА_5 підтримує свого
чоловіка у його протиправних діях, що
робить неможливим проживання з
останніми в одному будинку.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 22
липня 2013 року позовні вимоги
задоволено в повному обсязі.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в
користуванні належним їй на праві
власності домоволодінням АДРЕСА_1,
шляхом виселення з будинку ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6, без
надання іншого приміщення, у зв'язку з
неможливістю спільного проживання.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в
користуванні належним їй на праві
власності домоволодінням АДРЕСА_1
шляхом зняття ОСОБА_5 з реєстраційного
обліку.

Зобов'язано Дніпропетровський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5

Зобов'язано відповідачів повернути
ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей
будинку та не чинити останній перешкод
у вільному доступі та користуванні
домоволодінням.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 січня
2014 року рішення суду першої інстанції в
частині усунення перешкод у
користуванні будинком шляхом зняття з
реєстрації за вказаною адресою ОСОБА_5,
зобов'язання Дніпропетровського
районного відділу Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області зняти останню з реєстрації, та
усунення перешкод у користуванні
будинком шляхом виселення з нього
неповнолітнього ОСОБА_6 скасовано та
відмовлено у задоволенні зазначених
позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка також
діє в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_6, просить скасувати рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 22 липня
2013 року та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27
січня 2014 року, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що на підставі
договору дарування від 15 грудня 1989 року
ОСОБА_3 на праві власності належить
будинок АДРЕСА_1.

У зазначеному будинку разом із ОСОБА_3
проживають також її донька ОСОБА_5, яка
також і зареєстрована за вказаною
адресою, чоловік останньої ОСОБА_4 та
неповнолітній онук ОСОБА_6

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що
відповідачі систематично порушують
правила співжиття і це робить
неможливим для позивача проживання з
відповідачами в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
випливу виявилися безрезультатними.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині виселення неповнолітнього
ОСОБА_6 та відмовляючи у задоволенні
зазначеної вимоги, виходив з того, що
позивачем не доведено, що ОСОБА_6
систематично порушує правила
співжиття, робить неможливим для
позивача проживання з ним у будинку, та
до нього вживалися заходи попередження
або громадського впливу, які не дали
позитивних результатів.

Крім того, скасовуючи рішення суду
першої інстанції в частині
зобов'язання Дніпропетровського
районного відділу Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області зняти ОСОБА_5 з реєстрації
у будинку за зазначеною адресою,
апеляційний суд виходив з того, що
вказана організація не є відповідачем
у справі, тому не може бути зобов'язана
до вчинення будь - яких дій.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції в іншій частині без
змін, апеляційний суд погодився з тим,
що відповідно до ст. 116 ЖК України,
відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4
підлягають виселенню із належного
позивачу будинку.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій повністю
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК
України, має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження
своїм майном.

Однак частиною першою ст. 156 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї власника
будинку, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК
України до членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій ст. 64
цього Кодексу.

Судом установлено, що відповідач
ОСОБА_5 є донькою позивача та вселилася
до спірного будинку у встановленому
законом порядку і за згодою позивачки
й відповідно набула прав і обов'язків,
передбачених ст. 156 ЖК України.

Відповідач ОСОБА_4 є чоловіком ОСОБА_5, а
відповідач ОСОБА_6 є сином відповідачів
та онуком позивача.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені статтею 157 ЖК
України та частиною першою ст. 116
ЖК України.

Зокрема, виселення відповідно до ч. 1
ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його
не за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу власника або інших
заінтересованих осіб проводиться без
надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування норми
цієї статті необхідна наявність двох
умов: систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями, а також
заходи громадського впливу, вжиті на
зборах жильців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів тощо.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі
змінами і доповненнями) при вирішенні
справ про виселення на підставі ст. 116
ЖК України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського випливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи, позивач неодноразово
зверталася до правоохоронних органів,
однак більшість звернень були
датовані вже після подачі позовної
заяви до суду, і лише одна скарга була
подана раніше - 04 квітня 2013 року, на що
суди уваги не звернули та не надали
належної оцінки вказаним обставинам.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини справи, а саме, систематичне
порушення відповідачами правил
співжиття, а також застосування до
останніх заходів попередження або
громадського впливу, які не дали
позитивних результатів, що має
значення для правильного вирішення
справи, судові рішення не відповідають
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою
для їх скасування із передачею справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка також діє
в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6,
задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 22
липня 2013 року та рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 27
січня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська