АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/2082/2014
Головуючий в І інстанції: Гонтар Д.О.
Доповідач: Майданік В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року липня місяця 08 дня
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Орловської Н.В.,

Ігнатенко П.Я.

при секретарі: Гончар К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Суворовського
районного суду м.Херсона від 22 травня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 (третя особа - реєстраційна
служба Суворовського районного
управління юстиції у м.Херсоні) про
поділ майна подружжя, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру, скасування
державної реєстрації права власності,
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

12 лютого 2014 року ОСОБА_3
звернулася до суду з вказаним позовом,
в якому після уточнень просила: визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 від
24.08.2013 року, видане ОСОБА_2; скасувати
державну реєстрацію права власності на
вказану квартиру за ОСОБА_2; визнати
вказану квартиру спільною сумісною
власністю подружжя; розділити спільне
сумісне майно подружжя, виділивши у
власність кожному по 1/2 частині
зазначеної квартири; стягнути з
відповідача судові витрати.

Позов обґрунтувала тим, що вона з
відповідачем з 17.07.1982 року по 31.07.2012 року
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Укладений шлюб було розірвано 12.10.1992
року за судовим рішенням, проте
реєстрація розлучення відбулась лише
31.07.2012 року. Після винесення рішення про
розірвання шлюбу, з 1992 по 1994 рік вони
продовжували з відповідачем жити разом
однією сім'єю, вели спільне
господарство та були пов'язані
спільним побутом. З 1994 року відповідач
виїхав з квартири, а вона продовжувала
проживати, сплачувати обов'язкові
платежі, здійснювала поточні ремонти і
підтримувала квартиру в належному
стані. Спірна квартира була надана
ОСОБА_2 в 1989 році як члену кооперативна.
До квартири вони заселились разом,
перший внесок було внесено у 1989 році.
Залишок вартості було сплачено 01.02.1993
року. Таким чином вартість квартири
була сплачена повністю у період
їхнього з відповідачем подружнього
життя і сумісного проживання.
Відповідач же зареєстрував квартиру на
себе, отримавши свідоцтво про право
власності на неї 24.08.2013 року, чим
порушив її права на паєнакопичення у
кооперативній квартирі, право у
спільній сумісній власності та обмежує
її право володіння належною їй часткою
у спільному майні подружжя.

Рішенням Суворовського районного
суду м.Херсона від 22 травня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково. Суд визнав за позивачкою
право власності на 1/2 частину спірної
квартири. В іншій частині її позову
відмовлено. Стягнуто з відповідача на
її користь судові витрати в сумі
243,60грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
вказане рішення суду змінити, визнавши
за позивачкою право власності на 15/100
частин спірної квартири, а врешті
рішення залишити без змін, при цьому
послався на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, зазначив, що суд не звернув
уваги на те, що перший внесок в
паєнакопичення за квартиру він сплатив
в 1989 році в розмірі 30% її вартості, а
саме 2800крб від вартості накопичення, а
70% паєнакопичення він сплатив 01.02.1993
року із своїх особистих коштів після
припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3
ще в 1991 році. Також вказав, що суд не
звернув уваги на те, що факт припинення
шлюбних відносин між ними встановлений
судовим рішенням від 12.10.1992 року і не
підлягає доказуванню в силу ч.3 ст.61 ЦПК
України, крім того, з травня 1993 року він
був працевлаштований водієм в
м.Дніпропетровську і не міг проживати в
м.Херсоні. Вважає, що оскільки з
спільних сумісних коштів з ОСОБА_3 був
сплачений лише перший внесок в розмірі
30%, то при поділі майна слід враховувати
її частку тільки із зазначеного внеску.

Отже, рішення суду не оскаржується в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним свідоцтва
про право власності на квартиру,
скасування державної реєстрації права
власності на квартиру та виділ у
власність ОСОБА_2 1/2 частини квартири.

У своєму запереченні ОСОБА_3 просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню на таких
підставах.

З матеріалів справи та встановлених
судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до свідоцтва про укладення
шлюбу сторони одружились 17.07.1982 року,
про що зроблено актовий запис №379 в
Суворовському відділі ЗАГСу м.Херсона
(а.с.5).

Згідно рішенню Суворовського
районного народного суду м.Херсона від
12 жовтня 1992 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
укладений між ними шлюб розірвано
(а.с.6).

Актовий запис про розірвання шлюбу між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було складено 31.07.2012
року за №79 (а.с.16).

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 24.08.2013 року ОСОБА_2 є
власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно з довідкою ОСМД "Вікторія-58" №104
від 12.08.2013 року кооперативна квартира
АДРЕСА_1 загальною вартістю 13767,25грн. з
урахуванням індексації була виплачена
внесенням 30% вартості квартири в сумі
4130,18коп. і за станом на 01.02.1993 рік було
внесено 9637,07грн. (а.с.9).

Зазначені обставини також визнають та
підтверджують сторони в своїх
письмових поясненнях про сплату 30%
вартості квартири у 1989 році та виплату
решти вартості квартири 01.02.1993 року.

Відповідно до довідки ОСМД "Вікторія-58"
№132 від 26.11.2013 року та копії паспорта
позивачка ОСОБА_3 проживає та
зареєстрована у спірній квартирі з
16.08.1989 року (а.с.4, 11).

Рішенням Суворовського районного суду
м.Херсона від 29 лютого 2013 року,
залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 05.02.2014 року (у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
у користуванні жилим приміщенням
шляхом вселення), позов ОСОБА_3 було
задоволено частково, а саме вселено
останнього у спірну квартиру.
Зазначеними судовими рішеннями
встановлено, що ОСОБА_3 чинила
перешкоди ОСОБА_2 та не давала
можливості потрапити у квартиру
посилаючись на неможливість їх
спільного проживання у вказаній
квартирі (а.с.41, 42).

Таким чином, ОСОБА_3 проживає у спірній
квартирі з дня вселення, тобто з 1989 року
і по теперішній час.

Згідно з копією трудової книжки на ім'я
ОСОБА_2, останній був прийнятий на
роботу до ДПК "Арсенал" в
м.Дніпропетровську з 11.05.1993 року,
звільнений звідти з 28.11.1994 року (а.с.39).

При розгляді справи апеляційним судом
позивачка зазначила, що одразу ж після
ухвалення рішення про розірвання шлюбу
вона з відповідачем продовжували жити
разом однією сім'єю, вели спільне
господарство та були пов'язані
спільним побутом. Даний позов вона
подала до суду, щоб налякати
відповідача, а фактично тоді вона не
хотіла припиняти з ним сімейні
стосунки. І тільки восени 1994 року їх
шлюбні відносини були фактично
припинені.

Задовольняючи позов частково, суд на
підставі ст.22, 28, 44 КпШС України, ст.146 ЖК
України і ст.15 та 16 Закону України "Про
власність", дійшов до правильного
висновку, що на момент набуття спірної
квартири шлюб між сторонами не було
припинено, офіційно відповідачем не
змінювалось проживання до остаточної
виплати пайових внесків, тому спірна
квартира є спільною сумісною власністю
та має бути поділеною в рівних
частинах.

При цьому колегія суддів враховує, що
відповідачем не доведено факт окремого
проживання з відповідачкою після
розлучення за рішенням суду від 12.10.1992
року. Зазначене судове рішення не
містить даних, з якого моменту та на
який період (тиждень, місяць чи рік)
сторони проживали окремо. Факт
припинення сімейних відносин
встановлено судом лише зі слів
позивачки, справу було розглянуто за
відсутності відповідача, а тому немає
жодних доказів на спростування
зазначених позивачкою у цій справі
обставин, а саме того, що сторони одразу
ж після ухвалення рішення про
розірвання шлюбу продовжували з
відповідачем жити разом однією сім'єю,
вели спільне господарство та були
пов'язані спільним побутом.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_4 в судовому
засіданні суду першої інстанції не
змогли назвати конкретний час, з кого
сторони проживали окремо, свідок
ОСОБА_4 навпаки пояснював, що після
розлучення позивач ОСОБА_2 намагався
примиритись з відповідачкою і
остаточно переїхав до
м.Дніпропетровська влітку 1993 року,
після того як він (ОСОБА_4.) забрав із
спірної квартири меблі в рахунок
позики, яку надавав ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не
підтверджені належними доказами і
висновків суду не спростовують.
Посилання заявника на те, що він з
травня 1993 року був працевлаштований
водієм в м.Дніпропетровську, до уваги
не приймаються, оскільки остаточна
сплата вартості спірної квартири була
здійснена раніше, а саме 01.02.1993 року.

Оскільки порушень норм матеріального і
процесуального права, що могли б
слугувати підставою для скасування чи
зміни рішення суду в оскаржуваній
частині, колегією суддів не
встановлено, а перевірені доводи
заявника висновків суду не
спростовують, то підстав для
задоволення апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Суворовського районного
суду м.Херсона від 22 травня 2014 року в
частині задоволення позовних вимог
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, на неї може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

судді: