У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Кафідової О.В.,
Коротуна В.М., Попович
О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
відділу освіти Фастівської районної
державної адміністрації Київської
області, третя особа - Борівська
загальноосвітня школа І-ІІ ступеня, про
поновлення на роботі і оплату за час
вимушеного прогулу, за касаційною
скаргою відділу освіти Фастівської
районної державної адміністрації
Київської області на рішення
апеляційного суду Київської області
від 19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що
притягнення її до дисциплінарної
відповідальності відбулося фактично
без проведення повноцінної та
всебічної перевірки фактів та винесено
з порушенням принципу наявності вини
особи, що притягується до
відповідальності. Також зазначила, що
наказ про її звільнення було винесено
під час її перебування на лікарняному.

Виходячи з наведеного, просила
поновити її на посаді директора
Борівської загальноосвітньої школи
І-ІІ ступеня як таку, що була незаконно
звільнена, визнати незаконним наказ
відділу освіти Фастівської районної
державної адміністрації від 06 грудня
2012 року № 286 «Про притягнення її до
дисциплінарної відповідальності»,
визнати незаконним наказ Фастівської
районної державної адміністрації від 05
березня 2013 року № 76 «Про звільнення» та
стягнути з відповідача на її користь
заборгованість з заробітної плати за
час вимушеного прогулу в сумі 27 142,17 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 24 грудня
2013 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 19 березня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове, яким
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Визнано незаконним наказ Фастівської
районної державної адміністрації від 05
березня 2013 року № 76 «Про звільнення
ОСОБА_3» та поновлено останню на посаді
директора Борівської
загальноосвітньої школи І-ІІ ступеня.

Стягнуто з відділу освіти Фастівської
районної державної адміністрації
Київської області заборгованість з
заробітної плати за час вимушеного
прогулу в сумі 27 142,17 грн.

У визнанні незаконним наказу відділу
освіти Фастівської районної державної
адміністрації від 06 грудня 2012 року № 286
«Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності ОСОБА_3» відмовлено.

У касаційній скарзі представник
відділу освіти Фастівської районної
державної адміністрації Київської
області просить скасувати рішення
апеляційного суду Київської області
від 19 березня 2014 року та залишити в
силі рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 24 грудня 2013 року, посилаючись
на неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач у день звільнення її з
роботи перебувала на нараді
директорів, тобто продовжувала
виконувати покладені на неї трудові
обов'язки, а тому посилання останньої
про перебування в даний період на
лікарняному є безпідставним.

Крім того, відмовляючи позивачу у
скасуванні наказу про притягнення її
до дисциплінарної відповідальності,
суд першої інстанції поклав в основу
рішення покази свідків, які вказали на
систематичне порушення позивачем
трудових обов'язків.

Суд апеляційної
інстанції, скасовуючи рішення суду
першої інстанції та ухвалюючи нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, виходив з того, що наказ
від 05 березня 2013 року про звільнення
позивача з посади з 06 березня 2013 року
винесено з порушенням ст. 40 КЗпП
України, оскільки у період з 05 по 12
березня 2013 року ОСОБА_3 перебувала на
лікарняному.

Стягуючи з відповідача
на користь позивача середній заробіток
за час вимушеного прогулу, суд
апеляційної інстанції керувався
ст. 235 КЗпП України, взявши за
основу довідку про середню заробітну
плату останньої.

Відмовляючи у
задоволенні позовної вимоги про
визнання незаконним наказу відділу
освіти Фастівської районної державної
адміністрації від 06 грудня 2012 року № 286
«Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності ОСОБА_3», суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що позивачем не було доведено
достатніх та вмотивованих підстав, які
б свідчили, що наказ про притягнення її
до дисциплінарної відповідальності не
відповідає вимогам чинного
законодавства.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції колегія суддів погоджується.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацедзатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті).

Врахувавши наведене, апеляційний суд
дійшов правильного висновку відносно
того, що звільнення позивача у період
її тимчасової непрацездатності
відбулося з порушенням чинного
трудового законодавства України.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів суду касаційної
інстанції дійшла висновку про
відхилення касаційної скарги та
залишення без змін рішення
апеляційного суду Київської області
від 19 березня 2014 року, оскільки судове
рішення законне та обґрунтоване, а
доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відділу освіти
Фастівської районної державної
адміністрації Київської області
відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 19 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М.
Колодійчук

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Попович

І.М. Фаловська