Провадження № 2/641/2171/2014
Справа № 641/4229/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року

Комінтернівський районний суд м.
Харкова у складі :

Головуючого судді -Чайка І.В.

За участю секретаря - Алієвої.О.А.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, тертя особа -
ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та визнання
права власності,-

В С Т А Н О В
И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 , укладеного 17.07.2006 року та
визнання за ним права власності на 1/6
частини зазначеної квартири в порядку
спадкування .

У судовому засіданні позивач свої
позовні вимоги підтримав , та пояснив,
що у 1974 році його батьки ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 отримали кооперативну квартиру
, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та
він з батьками вселився до неї. У 1987
році, тобто під час шлюбу, батьки
повністю сплатили пайовий внесок за
квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла
мати позивача - ОСОБА_5 На час її смерті
позивач був неповнолітнім, та разом з
батьком та братом мешкав в квартирі.
Незважаючи на те, що квартира була
придбана за час шлюбу, батько оформив
право власності на квартиру лише на
себе. 28.07.2006 року позивача виписали з
квартири за рішенням Київського
районного суду м. Харкова, яким його
було визнано безвісно відсутнім, хоча
він не куди не зникав, та весь час
мешкав в спірній квартирі. Потім
рішення суду було судом скасовано.
17.06.2006 року батько продав спірну
квартиру ОСОБА_6 І тільки коли нові
власники квартири стали виносити з неї
меблі, йому стало відомо, що квартира
продана, та його право на неї порушено.
Позивач звертався у 2006 році до суду з
позовом про визнання за ним права
власності на 1/6 частину спірної
квартири, але в задоволенні позову йому
було відмовлено у зв*язку з тим, що він
не ставив питання про розірвання
договору купівлі-продажу квартири. Але
в рішенні суду було зазначено, що права
позивача були порушені та роз*яснено
його право звернутися до суду повторно
з вимогою про розірвання правочину. У
2008 році позивач знов звернувся до суду
з позовом про розірвання договору
купівлі - продажу спірної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер покупець
квартири - ОСОБА_6, а його спадкоємницю
не було притягнуто до участі у справі в
якості відповідача , та в зв'язку з цим в
задоволенні позову йому було
відмовлено. Позивач вважає, що порушено
його право власності на спірну
квартиру в порядку спадкування .
Квартира була придбана батьками за час
шлюбу і після смерті матері він має
право на 1/6 частину квартири. Спадок
він прийняв фактичним шляхом - на день
смерті матері він був неповнолітнім,
був зареєстрований та мешкав в
квартирі з 1987 року по 2006 рік. Крім того,
іншого житла у нього немає.

Представник відповідача ОСОБА_2 у
судовому засіданні позов не визнав та
пояснив, що вважає, що позивач взагалі
не може звертатися з вимогою про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, так як він не
є стороною правочину, та його права
угодою не порушені. Представник також
зазначив, що не можна погодитися з
доводами позивача, стосовно того, що
укладенням договору купівлі - продажу
квартири порушені його права , як
спадкоємця після смерті матері, так як
спірна квартира не входила до складу
спадкового майна . Крім того, позивач не
надав суду доказів про прийняття ним
спадщини. Представник також зазначив,
що суд вже приймав рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
позивача що до визнання за ним права
власності на 1/6 частину цієї квартири,
тому повторно звертатися до суду з цією
вимогою він не може.

Представник відповідача ОСОБА_3 у
судовому засіданні позов не визнав та
пояснив, що той факт, що позивач був
прописаний в спірній квартирі не
свідчить про прийняття ним спадщини
після смерті матері . Заяви про
встановлення факту прийняття ним
спадщини позивач до суду не подавав. З
настанням повноліття позивачем -
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, у нього було ще два
місяці для звернення до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті матері,яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, але він цього
не зробив. Крім того, представник
зазначив, що вважає, що сплив 3-х річний
строк позовної давності для звернення
до суду з таким позовом.

Третя особа - ОСОБА_4 до суду не
з*явився, належним чином був
повідомлений про місце та час розгляду
справи, про причини своєї неявки суд не
повідомив.

Заслухавши пояснення позивача,
представників відповідачів, вивчивши
матеріали справи та матеріали
цивільних справ №№ 2-397/07 та 641/12129/13-ц
суд приходить до висновку про
задоволення позову з наступних
підстав.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів судом визначені у ст. 16 ЦК
України.

Так, кожна особа має право звернутися
до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Судом встановлено, що позивач -
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та
його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ( а.с. 7)

Батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_5
уклали шлюб 06.07.1972 року ( а.с. 8)

Згідно ордеру № 2110 серії А від 22.08.1974
року ОСОБА_2 отримав на склад сем*ї -
ОСОБА_5- дружина та ОСОБА_1.- син квартиру
АДРЕСА_1 ( а.с. 8)

Сторонами по справі визнана такою, що
не підлягає доказуванню у
відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України
обставина, що адреса спірної квартири
АДРЕСА_1З довідки ЖБК «Артема» № 161 від
1995 року вбачається, що ОСОБА_2 вніс в
повному обсязі пайовий внесок за
квартиру АДРЕСА_1 у 1987 році ( а.с. 9)

03.05.1995 року на підставі довідки
ЖБК ім. Артема від 17.04.1995 року № 161 за
ОСОБА_2 визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_1 Згідно ст. 15
Закону України "Про власність" (яка була
чинною станом на момент виникнення
спірних правовідносин) член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу,
гараж, іншу будівлю або приміщення,
надані йому в користування, набуває
права власності на це майно.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 5-1
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 18.09.1987 р. "Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи" судам
слід мати на увазі, що згідно ст.. 15
Закону України "Про власність" член ЖБК,
який повністю вніс свій пайовий внесок
за квартиру, надану йому у
користування, набуває право власності
на квартиру.

У п.п. "б" п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995
р. "Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності" також роз'яснено, що при
повному внесенні пайових внесків за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані члену житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, у особи, яка має право на
частку в пайових внесках, виникає право
власності на відповідну частку
квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

У судовому засіданні встановлено, що
пайові внески за квартиру відповідачем
ОСОБА_2 внесено під час перебування у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

У відповідності до ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю Української РСР (що діяв
на час сплати останнього пайового
внеску та на момент смерті ОСОБА_5.)
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. "а" п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 18.09.1987 р. "Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи" пай,
внесений подружжям в ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після
повної сплати пайового внеску -
квартира, є їх спільним майном.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 10.07.2007 року по
справі № 2-397/20078 за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ЖК ім.. Артема, приватного
нотаріуса ХМНО Коссе Л.М., треті особи -
ОСОБА_4, ОСОБА_3, КБ «УкрСіббанк» про
визнання інформації недостовірною,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, визнання права власності,
яке набрало законної сили, було
встановлено з посиланням на ст. 53 ЦК
України в редакції 1963 року, що на
моменти смерті ОСОБА_5 спадкоємцями її
долі були : її чоловік та двоє
неповнолітніх дітей ( ОСОБА_1 та ОСОБА_4.)
( а.с. 20)

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 18.02.2014 року по
справі № 641/12129/13-ц за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ЖК ім. Артема, приватного
нотаріуса ХМНО Коссе Л.М., треті особи -
ОСОБА_4, ОСОБА_3, КБ «УкрСіббанк» про
визнання інформації недостовірною,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, визнання права власності
встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 Рішення набрало законної сили. (
а.с. 14-18)

Апеляційний суд Харківської області в
своїй ухвалі від 11.06.2014 року при
розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на
вищезазначене рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 18.02.2014 року зазначив, що «
суд першої інстанції прийшов
обґрунтованого висновку, що спірна
квартира є спільною власністю подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Будь яких доказів, що
спільна квартира була особистою
приватною власністю ОСОБА_2 не
надано».( спр. № № 641/12129/13-ц т. 2 а.с. 150)

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі , що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Мати позивача - ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ( а.с. 7)

У відповідності до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (що
був чинним на момент відкриття
спадщини) при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Не допускається прийняття
спадщини під умовою або з
застереженнями. Прийнята спадщина
визнається належною спадкоємцеві з
моменту відкриття спадщини.

Стаття 549 ЦК УРСР визначає дії, що
свідчать про прийняття спадщини.

Так, визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив
в управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право.

Згідно довідки адресно-довідкового
бюро УСГІРФО ГУ МВСУ в Харківській
області ОСОБА_1 був зареєстрований за
адресою АДРЕСА_1 та був виписаний за
рішенням руду від 12.05.2005 року по справі
№ 2-5093 ( а.с. 5)

В паспорті позивача також мається
відмітка про реєстрацію від 24.07.1990 року
за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 12)

Рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 12.05.2005 року була
задоволена заява ОСОБА_2, та ОСОБА_1 був
визнаний безвісно відсутнім з
листопада 1998 року . Ухвалою того ж суду
від 15.03.2006 року за заявою ОСОБА_2
рішення було скасовано у зв*язку з
явкою ОСОБА_1 в листопаді 2005 року ( а.с. 64)

Сьомою Харківською державною
нотаріальною конторою 23.06.2010 року
ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні
спадщини на частину квартири АДРЕСА_1
після смерті матері ОСОБА_5,померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у зв*язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів на квартиру ( а.с. 6)

Щодо позовних вимог про визнання угоди
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 17.07.2006 року між
відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено
договір купівлі-продажу, згідно умов
якого відповідач ОСОБА_2, як єдиний
власник, продав квартиру АДРЕСА_1.( а.с.
10-11)

При оформленні зазначеного договору
ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу
Коссе Л.М. заяву згідно якої він
заявляє, що на час придбання , та в
період виплати пайових внесків за
квартируАДРЕСА_1 він в зареєстрованому
шлюбі не знаходився , та не проживав
однією сім*єю з будь-якою особою,
придбав вказане майно за особисті
кошти ( а.с. 90 )

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року ( спр.
641/12129/13-ц т. 1 а.с. 323)

Згідно відомостей відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби ХМУЮ 19.06.2013
року право власності на квартиру
АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 ( а.с.
85-87)

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК
України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

З урахуванням системного аналізу
норм чинного законодавства та
матеріалів справи, суд дійшов висновку
що квартира АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
так як була придбана ними під час шлюбу
, а після смерті ОСОБА_5 право власності
на належну їй частину квартири мають в
рівних частках її чоловік ОСОБА_2 та два
сина - ОСОБА_1 та ОСОБА_4

У зв*язку з тим, що договір купівлі
- продажу квартири вчинено ОСОБА_2
одноособово, без врахування
вищезазначеним норм права , з порушення
інтересів неповнолітніх на той час
дітей, то такий правочин суперечить
нормам закону, та є недійсним.

Суд також вважає, що ОСОБА_1 має право
на 1/6 частину вищезазначеної квартири в
порядку спадкування за законом після
смерті матері ОСОБА_5

Суд не може погодитися в запереченнями
представників відповідачів стосовно
того, що позивачем пропущений строк
позовної давності , встановлений для
захисту своїх прав.

Згідно ст.ст. 257 ЦК України загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється три роки.

Частинами 1, 2 ст. 261 ЦК України
встановлено ? що перебіг строку
позовної давності починається від дня
, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.
Позовна давність переривається у разі
пред*явлення особою позову до одного
із кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина
вимоги, право на яку має позивач.

Договір купівлі-продажу квартири, що
оспорюється, було укладено 17.06.2006 року.

06.09.2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4
про визнання права власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1 Про порушення
свого права власності позивач дізнався
28.07. 2006 року, коли дізнався про продаж
квартири. Зазначена обставина була
викладена ним в його позові до суду
06.09.2006 ( справа № 2-397/07 а.с. 5) Тоді ж він
дізнався і про порушення свого права на
спадщину після смерті матері.

Рішення по вищезазначеній справі було
постановлено 10.07.2007 року.

11.07.2008 року ОСОБА_1 звернуся до суду з
позовом про визнання договору купівлі
- продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним .
Рішення по справі було винесено 18.02.2014
року ( справа № 22ц/790/2441/14)

З позовом, що розглядається , ОСОБА_1
звернувся до суду 29.04.2014 року , тобто
без пропуску позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення , звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

У зв*язку з тим, що позивачем заявлялися
вимоги майнового та немайнового
характеру, з відповідачів на користь
держави в рівних частках підлягає
стягненню загальна сума 487,20 грн.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.10, 58-60, 88, 209,212 - 215 ЦПК
України, суд -,

В И
Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
визнання права власності -
задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 17 липня 2006 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу Коссе Л.М., реєстр.
№ 2048.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті матері ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Стягнути в рівних частках з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовій збір з
загальній сумі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через Комінтернівський районний суд м.
Харкова протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Мотивоване рішення виготовлене 14
липня 2014 року.

Суддя: І. В. Чайка