У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А.,

суддів:

Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О.,-розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
третя особа - ОСОБА_7, про поділ майна
подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5,
подану представником ОСОБА_8, на
рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 5 травня 2014
року,

в с т а н о в и
л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся
до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 12 березня 1994
року до 14 травня 2013 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6 Під час перебування у шлюбі ними
за спільні кошти було зведено житловий
будинок з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про право
власності, виданого Крехаївською
сільською радою 26 червня 2012 року на
підставі рішення № 22 від 29 травня 2012
року, будинок було зареєстровано КП
"Ніжинське МБТІ" на його дружину, як
власницю. Дійти згоди щодо
добровільного поділу будинку вони не
можуть, тому позивач просив у судовому
порядку визнати за ним право власності
на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 подала зустрічний позов, в
якому просила провести поділ спільного
майна подружжя у вигляді майнових
обов'язків за договором позики від 25
серпня 2006 року, який укладений у формі
розписки, наданої нею ОСОБА_7, та
визнати ОСОБА_5 боржником у розмірі 1/2
частини грошових зобов'язань за даним
договором позики.

Рішенням Козелецького районного
суду Чернігівської області від
3 лютого 2014 року позов ОСОБА_5
задоволено, в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено
питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 5 травня 2014
року рішення районного суду скасовано
в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_5 та ухвалено у цій частині
рішення про відмову в задоволенні його
позовних вимог. У решті - рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції, мотивуючи свої
доводи порушенням судом норм
процесуального та матеріального права,
із залишенням в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не
відповідають цим вимогам виходячи з
наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України
(далі - СК України) передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
поважної причини самостійного
заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 12 березня 1994 року між
ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено шлюб,
який зареєстровано відділом
реєстрації актів цивільного стану
Ананьївського районного управління
юстиції Одеської області, про що
зроблено актовий запис № 19 (а.с. 24). 28
серпня 2006 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_10 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки по
пров. Піщаний у с. Крехаїв Козелецького
району Чернігівської області, цільове
призначення якої для будівництва та
обслуговування житлового будинку
(а.с. 30-31). Рішенням виконавчого
комітету Крехаївської сільської ради
Козелецького району Чернігівської
області від 4 жовтня 2011 року № 52 ОСОБА_6
було надано дозвіл на будівництво
житлового будинку та господарських
споруд (а.с. 48). Виконкомом Крехаївської
сільської ради Козелецького району
Чернігівської області відповідно до
рішення № 66 від 14 грудня 2011 року надано
дозвіл ОСОБА_6 на оформлення права
приватної власності на будинок (а.с. 49).
Згідно з витягом про державну
реєстрацію прав від 26 червня 2012 року №
34640830 зареєстровано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 (а.
с. 32).

Рішенням Ананьївського районного
суду Одеської області від 14
травня 2013 року шлюб між ОСОБА_9 та
ОСОБА_6 було розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5,
суд першої інстанції виходив із того,
що житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки
набутий подружжям за час шлюбу,
а тому підлягає поділу у рівних
частинах.

Разом з тим, місцевий суд визнав
такими, що не знайшли своє
підтвердження в ході розгляду справи
доводи ОСОБА_6, викладені останньою у
зустрічному позові щодо укладення нею
договору позики у вигляді розписки від
25 серпня 2006 року, за якою вона позичила
кошти у розмірі 24 тис. доларів США у
ОСОБА_7, для потреб сім'ї, а тому
відмовив в задоволенні вимог щодо
поділу спільного майна подружжя у
вигляді майнових обов'язків за
договором позики.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_5 щодо поділу спірного
будинку, апеляційний суд виходив із
того, що хоча шлюб і було розірвано 14
травня 2013 року, однак шлюбні відносини
були припинені за п'ять років до
розірвання шлюбу у судовому порядку, а
тому спірний будинок було зведено у
2011-2012 роках під час окремого проживання
і припинення шлюбних відносин сторін, а
тому не є спільною сумісною власністю
подружжя і не може бути проведено його
поділ. У той же час, апеляційний суд
погодився з висновком місцевого суду
щодо відмови в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_6 про поділ спільного
майна подружжя у вигляді майнових
обов'язків за договором позики від 25
серпня 2006 року.

З такими висновками судів погодитися
не можна, оскільки судами не в повній
мірі було враховано вищезазначені
положення Закону, а також роз'яснення
Пленуму Верховного суду України,
викладені у пп. 23, 24 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" якими передбачено, що
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони
були придбані чи внесені грошовими
коштами, якщо інше не встановлено
шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Ухвалюючи судові рішення, суди не
врахували вищезазначені роз'яснення
Верховного Суду України та не
перевірили належним чином, за які кошти
було зведено спірний будинок. Також
суди не дослідили доводи ОСОБА_6,
викладені нею у зустрічному позові, чи
дійсно нею були позичені кошти у
ОСОБА_7 і чи були вони витрачені в
інтересах сім'ї, як стверджувала
позивач за зустрічним позовом.
З'ясування цих обставин має суттєве
значення для вирішення даного спору.
Разом з цим, при новому розгляді справи,
судам слід враховувати також правову
позицію Верховного Суду України,
викладену у постанові № 6-55цс13 від 19
червня 2013 року.

Оскільки неповнота з'ясування
обставин у справі та порушення
зазначених норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення спору і ці
порушення були допущені як місцевим
судом, так і апеляційним судом, то
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану
представником ОСОБА_8, задовольнити
частково.

Рішення Козелецького районного суду
Чернігівської області від

3 лютого 2014 року та рішення
апеляційного суду Чернігівської
області від

5 травня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
Макарчук

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ

З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ

Справа № 6-22945св14Головуючий у першій
інстанції Анохіна А.М.
Доповідач у касаційній інстанції
Леванчук А.О.