АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4710/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Сухоруков А.О. Доповідач - Міхеєва
В.Ю. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої
В.Ю.

суддів
Свистунової О.В., Ремеза В.А.

при секретарі
Бондаренко В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
ОСОБА_3

на рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 31 березня 2014
року по справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя
особа: ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах
та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6
про визнання права власності на 1/2
частину квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2005 року ОСОБА_4 звернулася із
позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності на 1/2 частини квартири за
адресою АДРЕСА_1, придбаної в період
шлюбу з відповідачем за спільні кошти.

Ухвалою Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 16 березня 2006 року
було затверджено мирову угоду між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_4
право власності на 1/2 частину спірної
квартири та провадження у справі
закрито.

На звернення представника ОСОБА_2
ОСОБА_7 за вх. № 1146/13 від 03 липня 2013 року,
10 липня 2013 року Самарський районний суд
м. Дніпропетровська надав відповідь,
згідно якої, цивільна справа № 2-450/2006
року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на 1/2 частину
квартири була знищена у зв'язку із
закінченням строків зберігання.

За заявою представника ОСОБА_2 ОСОБА_8
від 12 вересня 2013 року про відновлення
втраченого судового провадження по
цивільній справі, рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
02 жовтня 2013 року втрачене судове
провадження по цивільній справі
№2-450/2006 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на 1/2 частину
квартири було відновлено частково.

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09 грудня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
ухвалу Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 16 березня 2006 року
про затвердження мирової угоди було
задоволено, оскаржувану ухвалу
скасовано та справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 31 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

Ухвалою того ж суду від 05 травня 2014 року
усунуто описку у мотивувальній частині
рішення та зазначено, що батьками
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_5 та ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
31 березня 2014 року та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 повністю.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін з наступних
підстав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 11 січня 1991 року
сторони уклали шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_1, повторно
виданим Відділом РАГС Самарського РУЮ
м. Дніпропетровська 21 січня 2003 року
(а.с.18).

На підставі рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
14 лютого 2003 року по цивільній справі
№2-1029/03 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
розірвання шлюбу Відділом реєстрації
актів громадянського стану
Самарського районного управління
юстиції м. Дніпропетровська в книзі
реєстрації актів про розірвання шлюбу
18 березня 2003 року було зроблено запис
№ 59 та видано свідоцтво про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 18,75).

У період шлюбу згідно договору
купівлі-продажу від 22 березня 2000 року
ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 за двадцять тисяч п'ятсот дві
гривні (а.с.19 на звороті, 20).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції керувався нормами
ст.ст.22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю
України (далі - КпШС України), які діяли
на час придбання спірної квартири, а
також нормами ст.ст. 69,70 Сімейного
кодексу України (далі - СК України), які
діяли на час виникнення спору та дійшов
правильного висновку, з яким
погоджується колегія суддів, що спірна
квартира була придбана відповідачем
під час шлюбу і є спільною сумісною
власністю подружжя, а тому правомірно
визнав за позивачкою право власності
на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Статтею 28 КпШС України передбачено, що
в разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. Суд може визнати
майно, нажите кожним із подружжя під
час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу, власністю
кожного з них.

Доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції безпідставно не взяв
до уваги встановлені рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 14 лютого 2003 року
по справі про розірвання шлюбу
обставини щодо фактичного припинення
шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з 1999 року,
оскільки у ОСОБА_4 склалася інша сім'я,
що на думку апелянта, підтверджує
доводи відповідача про придбання ним
квартири в період окремого проживання
з позивачкою за власні кошти, колегія
суддів не може взяти до уваги, оскільки
зазначеним рішенням факт роздільного
проживання й факт припинення сторонами
сімейних відносин, тобто, спільного
життя, ведення спільного господарства,
відсутності господарської єдності
сім'ї, пов'язаної спільними інтересами,
не встановлювалися, а було зазначено
про припинення з 1999 року між сторонами
подружніх відносин, тобто, відносин як
між чоловіком та жінкою.

Часом припинення шлюбу в разі
розлучення відповідно до положень ст. 44
КпШС України вважався момент
реєстрації розлучення в органах
реєстрації актів цивільного стану.

Суд першої інстанції встановив, що шлюб
сторін припинився 18 березня 2003 року, з
моменту реєстрації розлучення в
органах РАГС, а спірна квартира була
придбана відповідачем 22 березня 2000
року на підставі договору
купівлі-продажу.

Посилання апелянта, що квартиру було
придбано за особисті кошти
відповідача, які він отримав як позику
за місцем роботи, є безпідставними та
недоведеними, оскільки у матеріалах
справи відсутні докази укладення
договору позики у письмовій формі, що
відповідно до вимог ст. ст. 46, 375 ЦК
України у редакції 1963 року позбавляє
сторони права у разі спору посилатися
для підтвердження угоди на показання
свідків.

Інші доводи апеляційної скарги щодо
знищення судом у порушення
встановлених «Інструкцією про порядок
передання до архіву суду, зберігання в
ньому, відбору та передання до
державних архівів судових справ та
документів діяльності суду»,
затвердженої Наказом Державної
судової адміністрації України № 277 від
14 липня 2003 року, строків зберігання
судових справ про право власності на
нерухоме майно, а також безпідставної,
на думку апелянта, видачі цивільної
справи для ознайомлення прокурору за
відсутності будь-яких доказів
неспроможності захисту своїх прав
ОСОБА_4, не впливають на правильність
рішення суду першої інстанції та не
можуть бути визнані колегією суддів
підставами для його скасування.

Посилання апелянта на наявні
суперечності у написанні прізвища
позивачки - «ОСОБА_4» згідно свідоцтва
про одруження, свідоцтва про
розлучення та рішення суду про
розірвання шлюбу та «ОСОБА_4» згідно
позовної заяви, ухвали від 16 березня 2006
року про затвердження мирової угоди,
рішення, яке оскаржується, що на думку
апелянта є підставами вважати, що
позивачка ОСОБА_4 ніколи не була
дружиною відповідача ОСОБА_2 та не мала
цивільної процесуальної дієздатності
для звернення до суду з позовом про
поділ майна подружжя, колегія суддів
відхиляє як такі, що не спростовують
висновків суду, зроблених на підставі
наданих сторонами доказів та
встановлених судом обставин.

Суд першої інстанції ухвалив
законне та обґрунтоване рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 31 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді