У Х В А Л А

07 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С., суддів:
Амеліна В.І.,Євграфової Є.П.,
Дербенцевої Т.П.,Ситнік О.М.,розглянувши
заяву ОСОБА_6 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
частково недійсним договору дарування,
визнання права власності та виділ
частки із майна, що є у спільній
частковій власності,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що її
батьки - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1963
року. 24 листопада 2004 року ОСОБА_9 склала
заповіт, яким усе своє майно заповіла
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9
померла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_8, який за
життя 45/100 частини будинку
по АДРЕСА_1 подарував позивачці, 55/100
частини - ОСОБА_7

Вважала, що оскільки ОСОБА_9 була
співвласником 1/2 частини спірного
будинку, то ОСОБА_8 мав право
розпоряджатися лише 1/2
частиною будинку, а тому позивачка
повинна стати співвласником 70/100
частини будинку.

Просила визнати житловий будинок по
АДРЕСА_1 спільним сумісним майном
подружжя; визнати недійсним договір
дарування житлового будинку від 19
липня 2008 року у частині визначення
часток дарування; визнати за нею право
власності на 70/100 частини
будинку по АДРЕСА_1 і поділити житловий
будинок у натурі; припинити право
спільної часткової власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Березанського міського суду
Київської області від 03 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 19 грудня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 січня 2014 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у справі за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про визнання частково
недійсним договору дарування, визнання
права власності та виділ частки із
майна, що є у спільній частковій
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Березанського
міського суду Київської області від 03
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 19 грудня 2013
року.

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 січня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме: ст. 22 КпШС України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 червня 2013
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання свідоцтв про право на
спадщину недійсними, визнання
недійсним договору дарування,
витребування майна з чужого
незаконного володіння та визнання
права власності;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 лютого 2013
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання права власності на частину
будинку в порядку спадкування, поділ
будинку, визнання свідоцтва про право
власності на будинок, рішення
сільської ради та договору дарування
будинку недійсними;

- постанову судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 18
грудня 2013 року, ухвалену за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення у справі за
позовом про встановлення юридичних
фактів і визнання права власності на
житловий будинок у порядку
спадкування;

- ухвалу колегії у цивільних справах
Верховного Суду Української РСР від 26
липня 1972 року (витяг).

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Постанова судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України 18
грудня 2013 року ухвалена Верховним
Судом України не як судом касаційної
інстанції, а за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, тому
вона не може бути підставою перегляду у
порядку, передбаченому главою 3 розділу
V ЦПК.

Погоджуючись з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 16 січня 2014 року, яку просить
переглянути заявник, керувався тим, що
спірний будинок побудований ОСОБА_8 до
реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 за власні
кошти, тому він був особистою власністю
ОСОБА_8, який розпорядився своїм майном,
подарувавши 45/100 частини будинку
позивачці, 55/100 - відповідачу. Договори
дарування у встановленому законом
порядку не оскаржено та не визнано
недійсними.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції, суд касаційної інстанції в
ухвалі від 05 червня 2013 року керувався
тим, що самочинне будівництво до
прийняття його в експлуатацію у
встановленому законом порядку, не може
бути об'єктом будь-яких угод, у тому
числі і входити до складу спадкової
маси. При цьому касаційний суд вказав,
що апеляційний суд не визначився з
характером спірних правовідносин, не
перевірив чи передбачалося на той час
прийняття в експлуатацію житлових
будинків, якими документами
посвідчувалося право власності на них,
не перевірив, чи може за таких обставин
спірний будинок бути об'єктом
спадкування, не перевірив час введення
будинку в експлуатацію, у зв'язку з чим
передав справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, що не означає
остаточного вирішення спору у справі.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції, суд касаційної інстанції в
ухвалі від 20 лютого 2013 року керувався
тим, що у залежності від з'ясованих
фактичних обставин апеляційному суду
слід визначитися із необхідністю
застосування позовної давності
відповідно до вимог ст. ст. 71, 75, 80 ЦК
Української РСР, тому касаційний суд
передав справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Із наданого заявником витягу з ухвали
колегії у цивільних справах Верховного
Суду Української РСР від 26 липня 1972
року вбачається, що суд касаційної
інстанції передав справу про поділ
майна на новий розгляд з метою повнішої
перевірки фактичних обставин справи,
ретельнішого з'ясування характеру і
розміру участі позивачки коштами та
працею у будівництві спірного будинку
і залежно від встановленого вирішити
справу по суті. Тобто у вказаній ухвалі
суд касаційної інстанції не визначив
жодної правової позиції, тому вказана
ухвала не є підставою для перегляду.

Згідно із п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30
вересня 2011 року «Про судову практику
застосування статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України» під
судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Колегія суддів не вбачає неоднакове
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки обставини справ не є
подібними, спір у наданих заявником
судових рішеннях не вирішено по суті, а
доводи заявника стосуються переоцінки
доказів.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за заявою ОСОБА_6
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 січня 2014 року
слід відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про визнання частково
недійсним договору дарування, визнання
права власності та виділ частки із
майна, що є у спільній частковій
власності, за заявою ОСОБА_6 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 січня 2014 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.С.
Олійник Судді: В.І. Амелін Т.П.
Дербенцева Є.П. Євграфова О.М. Ситнік