УХВАЛА

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
до ОСОБА_3, треті особи: Львівська
міська рада, Львівське комунальне
підприємство «Граніт», ОСОБА_4, про
знесення самочинно побудованої
огорожі; за зустрічним позовом ОСОБА_3
до Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради, третя особа -
обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», про визнання права
власності на декоративну огорожу за
касаційною скаргою Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради на рішення апеляційного
суду Львівської області від 3 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року Залізнична районна
адміністрація Львівської міської ради
звернулась до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до
п. 5.1 Положення про порядок
влаштування огорож у м. Львові,
затвердженого рішення виконкому
Львівської міської ради від 9 вересня
2011 року № 834, особа, яка має намір
влаштувати огорожу, повинна отримати
дозвіл на проведення таких робіт, однак
відповідач самочинно побудував
огорожу довжиною 10 м на фундаменті із
шлакоблоків на землях міськземфонду
біля будинку АДРЕСА_1. 11 квітня 2012 року
працівниками Львівського комунального
підприємства «Граніт» складено
протокол про самовільне будівництво,
здійснене ОСОБА_3 Постановою
адміністративної комісії
Шевченківської районної адміністрації
відповідач був притягнутий до
адміністративної відповідальності за
ст. 152 КУпАП та нього накладено
стягнення у розмірі 340 грн. Пунктом 2
розпорядження голови Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради від 25 травня 2012 року № 402
ОСОБА_3 зобов'язано до 20 червня 2012 року
демонтувати огорожу з бетонних блоків
довжиною 10 м, самочинно встановлену на
землях міськземфонду біля вказаного
будинку, однак приписи вказаного
розпорядження відповідач не виконав.

У зв'язку з наведеним позивач просив
зобов'язати відповідача демонтувати за
власні кошти огорожу з бетонних блоків
довжиною 10 м, самочинно встановлену на
землях міськземфонду біля будинку
АДРЕСА_1.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що раніше на місці
огорожі стояла сітка на фундаменті.
Фундамент не заливали, однак сітку
зняли, а він за власні кошти влаштував
бетонну огорожу. Просив визнати за ним
право власності на зведену огорожу
довжиною 10 м, розташовану навколо
будинку 3 АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 11 березня 2014 року позов
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради задоволено.
Зобов'язано ОСОБА_3 демонтувати за
власні кошти огорожу з бетонних блоків
довжиною 10 м, самочинно встановлену на
землях міськземфонду біля будинку
№ АДРЕСА_1. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 3 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції в частині
задоволенні позову Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради скасовано та ухвалено в
цій частині нове рішення. У задоволенні
позову Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
відмовлено. У решті рішення суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі Залізнична районна
адміністрація Львівської міської ради,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

В частині вирішення зустрічного позову
судові рішення не оскаржуються, тому
згідно зі ст. 335 ЦПК України не
переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради суд першої інстанції
виходив із того, що ОСОБА_3 самочинно
встановлено бетонну огорожу на землях
комунальної власності міста, яка для
цієї мети не була відведена. Відповідач
неодноразово попереджався про
демонтаж самочинно встановленої
огорожі, проте останнім дані
попередження не виконуються.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_3 лише реконструював огорожу, яка
існувала на протязі багатьох
десятиліть, а, відтак, огорожа не є
самочинним будівництвом та не підлягає
демонтажу, тому що є декоративною
огорожею.

Проте повністю погодитись із такими
висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві
власності належить 15/20
часток будинку АДРЕСА_1. Співвласниками
інших часток є ОСОБА_5 - 19/50 часток та
сім'я ОСОБА_4 - 19/50 часток.

Земельна ділянка, на якій відповідачем
самочинно влаштовано огорожу, площею 860
кв. м згідно рішення виконкому
Львівської міської ради від 22 липня 1953
року № 971 перебуває в користуванні
співвласників будинку. У розумінні
ст. ст. 116, 120, 125 ЗК України
співвласники зазначеного будинку не є
власниками даної земельної ділянки,
проте ця земельна ділянка перебуває у
них на праві користування.

Згідно з Положенням про порядок
влаштування огорож у м. Львові,
затвердженим рішенням виконкому
Львівської міської ради від 9 вересня
2011 року № 836, яке розроблено відповідно
з ДБН 360-92 «Містобудування. Планування
та забудова міських і сільських
поселень», СН-441-72 «Вказівки по
проектуванню огорож майданчиків та
ділянок підприємств будинків і
споруд», встановлено
художньо-естетичні та технічні вимоги
до огорож, перелік необхідних
документів для отримання дозволу на
влаштування огорожі та отримання
такого дозволу.

При цьому апеляційний суд не врахував,
що відповідач не отримав як такого
дозволу від органу місцевого
самоврядування, так і згоди
співвласників на влаштування огорожі,
чим порушив пп. 4.3, 5.1 вказаного
Положення. Крім того, спірна огорожа не
відповідає п. 3.4 Положення, оскільки
всупереч п. 4.9 не виготовлено проектної
документації на влаштування такої.

Таким чином, апеляційний суд зазначене
не врахував та прийшов до передчасного
висновку про те, що відповідачем
реконструйовану стару огорожу, яка є
декоративною, а не самочинно
побудовану нову, тому вона не підлягає
демонтажу.

Також апеляційний суд виходив із того,
що згідно акту товариства з обмеженою
відповідальністю «Будрем», складеному
із залученням фахівців Львівського
комунального підприємства і наукових
співробітників, та договору підряду,
укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Будрем»,
огорожа, встановлена біля будинку №
АДРЕСА_1, згідно ДБН а.2.2-6-2008 р.
відноситься до декоративних огорож.

Крім того, вказаним актом встановлено,
що огорожа біля будинку АДРЕСА_1
влаштована на старому фундаменті на
відстані 9,7 м від вікна квартири НОМЕР_1
у вказаному будинку.

При цьому Положення про порядок
врегулювання питань самочинного
будівництва у м. Львові, затвердженого
рішенням виконкому Львівської міської
ради від 9 вересня 2011 року № 835,
критерій «декоративна огорожа»
застосовується до огорож, які
влаштовані без облаштування
фундаменту, тобто є портативними.

Таким чином, апеляційний суд не
врахував, що оскільки огорожа
влаштована на фундаменті, вона згідно
наведеного положення, не може
вважатись декоративною та не дав
оцінки доводам позивача, що
відповідачем здійснено капітальне
будівництво.

Крім того, п. 1.6 даного положення
встановлено, що розширення,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт, переобладнання,
порушення правил експлуатації
житлового фонду, охорони і
використання пам'яток культурної
спадщини, влаштування малих
архітектурних форм є ознаками
самочинного будівництва.

Розпорядженням Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
від 25 травня 2012 року № 402 «Про самочинне
будівництво на
АДРЕСА_1» ОСОБА_3 зобов'язано в термін до
20 червня 2012 року демонтувати огорожу з
бетонних блоків довжиною 10 м самочинно
встановлену на землях міськземфонду
біля будинку № АДРЕСА_1. Дане
розпорядження доведено до відома
відповідача, ним не оскаржене, тому в
силу ч. 1 ст. 73 Закону України
«Про місцеве самоврядування» є
обов'язковим для виконання.

Також ОСОБА_3 двічі попереджався
адміністрацією ЛКП «Грант» про
демонтаж самочинно встановленої
огорожі в добровільному порядку, однак
у відповідності до акту підприємства
вказане розпорядження не виконав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 3 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко