Провадження №2/761/578/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 лютого 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Білошапка Ю.О.,
Ляпкало Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину банківського вкладу,

в с т а н о в и в:

у вересні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Шевченківського
районного суду м. Києва з позов до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину банківського вкладу. Позовні
вимоги обґрунтовані посиланням на те,
що 23.10.2012 року між його матір'ю
відповідачкою ОСОБА_2 та ПАТ «Банк
Таврика» було укладеного договір
банківського строкового вкладу № ТЖ 590.
Відповідно до умов договору банку було
передано у тимчасове платне
користування 55000 доларів США, які банк
не повернув та не виконав свої
зобов'язання за договором. Станом на
23.10.2012р. на відкритому рахунку на ім'я
ОСОБА_2 за договором про відкриття
карткового рахунку та обслуговування
платіжної картки АТ «Банк «Таврика»
від 07.06.2012 р. № 19370 нараховувалось
близько 470000 грн., з яких 270 000грн. його
власні кошти. Дані кошти відповідно до
квитанцій від 09.07.2012 року були зняті для
поповнення карткового рахунку
відповідачки. Зазначив, що ці кошти
були зняті ним з його власного рахунку
у ПАТ «КБ «Приват банк» за договором
від 06.07.2012р. У заявах до ПАТ «Банк
«Таврика» до закінчення строку
депозиту позивач ставив питання про
повернення депозитного вкладу,
відкритого на ім'я відповідачки, однак
відповіді від посадових осіб банку не
надійшло. Просив визнати його
власником частини вкладу відкритого у
ПАТ «Банк «Таврика» за договором від
23.10.2012 року № ТЖ 590 на суму 244280 грн., що
еквівалентна 30535 доларів США.

В процесі розгляду справи позивач
ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та
просив суд визнати його власником
грошових сум (вкладу), внесених у
банківську установу за договором
банківського вкладу (депозиту), а саме
частини вкладу відкритого
відповідачем у ПАТ «Банк «Таврика» за
договором від 23.10.2012 року за № ТЖ 590 на
суму 235618,29 грн., еквівалентну 29478,08
доларів США.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник позовні вимоги та
заяву про уточнення позовних вимог
підтримали та просили її задовольнити
з підстав зазначених у позові та
уточненнях до нього.

Представник відповідачки ОСОБА_2 щодо
заявлених позивачем вимог не заперечив
та подав заяву про визнання позову.

Суд, відповідно до вимог ч.3 ст. 174 ЦПК
України протокольною ухвалою відмовив
у прийнятті заяви про визнання
відповідачем позову, оскільки визнання
позову відповідачем суперечить закону
та продовжив судовий розгляд.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1
та його представника, представника
відповідачки ОСОБА_2, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що 23.10.2012 року між
відповідачкою ОСОБА_2 та ПАТ «Банк
«Таврика» було укладено договір
банківського вкладу № ТЖ 590 (а.с.3).
Відповідно до п.1.2 умов договору
відповідачкою на зберігання банку було
внесено 55000 доларів США із строком до
30.10.2012 р.

Звертаючись до суду з позовом позивач
просив суд визнати за ним право
власності на частину банківського
вкладу від 23.10.2012 р. №? ТЖ590 відкритого в
ПАТ «Банк «Таврика» на ім'я
відповідачки ОСОБА_2, посилаючись на те,
що частина коштів в розмірі 270000 грн. є
його власними заощадженнями.

Згідно до положень ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення
невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав,
зокрема, є визнання права, відповідно
до вимог ст. 16 ЦК України.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів, згідно до
положень ч. 1 ст. 328 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доводи позивача щодо того, що грошові
кошти в розмірі 270 000 грн. є його
власними коштами, які були зняті 09.07.2012
р. позивачем з власного рахунку
відкритого у ПАТ «Приват банк» за
договором від 06.07.2012 року за №
SAMDN0400, суд не може прийняти до
уваги, оскільки у відповідності до
вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України не
підтверджено належними та допустимими
доказами, не доведено позивачем
обставин, що саме ці кошти після 9 липня
2012 р. були внесені позивачем на
депозитний рахунок відповідачки від
23.10.2012 р. відкритий у ПАТ «Банк
«Таврика».

Посилання позивача на наявні у справі
договори про внесення особистих грошей
на поповнення вкладу та подальший
розподіл внесків на окремі вклади, як
доказ внесення позивачем грошових
коштів, суд оцінює критично і не
приймає до уваги.

Відповідно до вимог ст. 27 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі мають
право подавати докази, брати участь у
дослідженні доказів, заявляти
клопотання. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України
суд сприяє здійсненню процесуальних
прав сторін, встановлених цим Кодексом.

Тобто процесуальними нормами
передбачено як право на участь у
дослідженні доказів, так і обов'язок із
доказування обставин при невизнанні їх
сторонами (ст. 60 ЦПК України). При цьому
суд безпосередньо не повинен брати
участь у зборі доказового матеріалу.

Отже, позивачем ОСОБА_1 всупереч вимог
ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, не були
доведені ті обставини, на які він
посилається як на підставу своїх вимог.

Як зазначено вище, положення ст. 15 ЦК
України визначають, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

З огляду на вказане, звернення до суду з
вищевказаним позовом у порядку ст.3 ЦПК
України повинно мати місце тільки за
наявності спору.

У судовому засіданні встановлено, що
спір між сторонами відсутній, а отже
суд приходить до висновку про
безпідставність заявленого позову за
відсутності правових підстав для
звернення, а відтак до висновку про
відмову в його задоволенні.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 15 ЦК України, ст. ст. 10, 60,
169, 211, 213, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на частину
банківського вкладу - залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: