У х в а л а

іменем україни

09 липня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Мелітопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору дарування,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 05 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в
якому просив визнати недійсним договір
дарування від 17 лютого 2009 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Мелітопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстраційним № 621.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 03 серпня 2007
року ОСОБА_4 отримала від нього позику у
розмірі 70 000 доларів США та
зобов'язалася повернути борг до 01
вересня 2008 року, проте свої
зобов'язання не виконала і грошові
кошти в установлений строк не
повернула, у зв'язку з чим він звернувся
до Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом про
стягнення боргу, ухвалою якого від 21
січня 2009 року відкрито провадження у
справі.

Зазначив, що з метою ухилення від
можливого звернення примусового
стягнення на належне їй майно ОСОБА_4,
вводячи суд в оману, через свого
представника 16 лютого 2009 року подала до
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська заяву про
відкладення судового засідання 17
лютого 2009 року на іншу дату у зв'язку з
тим, що вона перебуває на лікарняному і
за станом здоров'я не може прибути в
судове засідання.

Проте 17 лютого 2009 року відповідачка
ОСОБА_4 уклала зі своєю донькою ОСОБА_5
договір дарування, за яким подарувала
останній належне їй на праві власності
домоволодіння АДРЕСА_1.

Посилаючись на положення ст. 234 ЦК
України, просив визнати спірний
договір недійсним, оскільки він
укладений без наміру створити правові
наслідки, які обумовлюються цим
правочином.

Рішенням Якимівського районного суду
Запорізької області від 27
січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
нерухомого майна від 17 лютого 2009 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Мелітопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 621.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 05 березня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5
задоволено, рішення Якимівського
районного суду Запорізької області від
27 січня 2014 року скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_5 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що спірний
договір дарування укладений без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, а лише з
метою уникнути матеріальної
відповідальності за договором про
стягнення боргу.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, дійшов висновку про
безпідставність заявлених позовних
вимог, оскільки на час укладення
договору дарування будь-яких заборон,
арештів або інших обтяжень щодо
спірного нерухомого майна не було, а
тому ОСОБА_4 мала повне право
подарувати своїй доньці належний їй на
праві власності житловий будинок.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього
Кодексу).

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України
визначено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
якщо сторонами не вчинено будь-яких дій
на виконання правочину, суд ухвалює
рішення про визнання правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_4 на підставі рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 09 жовтня 2006
року є власником домоволодіння АДРЕСА_1
та земельної ділянки площею 0,15 га із
цільовим призначенням для
обслуговування будинку та
господарських будівель (а. с.
148, 171).

Місцевим судом із дослідженого в
судовому засіданні рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 квітня 2012 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу встановлено, що
остання отримала за договором позики
від ОСОБА_3 у борг грошові кошти у
розмірі 70 000 доларів США зі строком
повернення до 01 серпня 2008 року (а. с. 78, 79,
156, 157).

Зазначеним судовим рішенням, яке
набрало законної сили, позов
ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі
558 950 грн та пеню у розмірі 200 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції також
встановлено, що 17 лютого 2009 року на
підставі договору дарування
нерухомого майна ОСОБА_4 подарувала, а
ОСОБА_5 прийняла в дар належний ОСОБА_4
на праві власності житловий будинок та
земельну ділянку (а. с. 145, 146).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

За результатами аналізу вказаної норми
вбачається, що договір дарування
спрямований на припинення права
власності в дарувальника й виникнення
права власності в обдарованої особи,
договір дарування завжди є
безоплатним, а тому дарувальник не має
права вимагати від обдарованої особи
зустрічних дій.

Місцевим судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_5 фактично не прийняла у дар
нерухоме майно, оскільки як на час
укладення спірного договору, так і
після його укладення проживає за іншою
адресою, а також не здійснила його
державну реєстрацію, у зв'язку з чим не
набула права власності на зазначений
об'єкт.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції,
проаналізувавши матеріали справи,
встановлені судами обставини спору та
надану оцінку дослідженим доказам у
справі, вважає, що суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, дійшов обґрунтованого
висновку, що договір дарування від 17
лютого 2009 року укладений без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, лише з
метою уникнення матеріальної
відповідальності за договором про
стягнення боргу.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, не встановивши жодних
порушень норм процесуального права при
дослідженні доказів у справі, вдався до
переоцінки письмових доказів, які були
досліджені місцевим судом з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК
України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі рішення суду першої
інстанції.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Запорізької області від 05 березня
2014 року скасувати, а рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 27 січня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська