АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє в
інтересах Публічного акціонерного
товариства «Комерційний Банк
«ПриватБанк»,

на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 18 квітня 2014
року

у цивільній справі за позовом
Приватного акціонерного товариства
«Комерційний Банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2014 року позивач -
Публічне акціонерне товариство
«Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ «КБ «ПриватБанк», Банк») звернувся
до Дарницького районного суду м. Києва
з позовом, в якому посилаючись на те, що
відповідач належним чином не виконує
взяті на себе зобов'язання у договірних
відносинах, просив стягнути з ОСОБА_2
заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Дарницького районного
суду м. Києва від 18 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням суду ПАТ «КБ «ПриватБанк»
через свого представника Шуліку А.В.
подав апеляційну скаргу, мотивуючи її
тим, що рішення суду є незаконним та не
обґрунтованим, ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права без повного з'ясування обставин,
що мають значення для справи.

Порушення норм матеріального
права полягає в тому, що суд першої
інстанції застосувавши закон, який не
підлягав застосуванню, а саме
положення ст. 257, 261 ЦК України та не
застосувавши необхідні норми права ч. 1,
ч. 3 ст. 264 ЦК України та ч. 1 ст. 259 ЦК
України, дійшов помилкового висновку
про відмову в задоволенні позову у
зв'язку зі спливом строку позовної
давності.

Посилаючись на те, що рішення
суду не відповідає вимогам щодо його
законності та обґрунтованості, просив
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 18 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову у
повному обсязі.

Представник Банку - Саповський
О.В. в судовому засіданні апеляційну
скаргу підтримав та просив
задовольнити, з підстав викладених в
ній.

Відповідач в суді апеляційної
інстанції просив відмовити у
задоволенні апеляційної скарги та
залишити без змін рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах апеляційного оскарження
та вимог, що заявлялись у суді першої
інстанції, дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 03.01.2006 між
Закритим акціонерним товариством
«Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ЗАТ «КБ «ПриватБанк», Банк), яке змінило
свою назву на ПАТ «КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитно-заставний договір
№ DNH4KP20520299, який складається із Заяви
позичальника та Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови),
за умовами якого Банк надав
позичальнику строковий кредит у сумі 3
733 грн. 22 коп. на строк 24 місяці з умовами
сплати відсотків за його користування
у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку
заборгованості по кредиту.

Банк свої зобов'язання за кредитним
договором виконав у повному обсязі.

ОСОБА_2 в свою чергу зобов'язань за
кредитним договором належним чином не
виконував, у зв'язку з чим у нього
виникла заборгованість по процентам за
користування кредитом та пені за
несвоєчасне виконання умов
зобов'язання за договором.

Крім того, відповідно до пункту 5.3 Умов
та правил надання банківських послуг
при порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених Договором
більш ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити Банку штраф у
розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з положень
статті 257 ЦК України та дійшов висновку,
що позивач звернувся до суду з позовом
за захистом цивільного права з
пропуском строку позовної давності
встановленого законодавством.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду та вважає його
правильним, враховуючи наступне.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

У пункті 5.5. Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), які є невід'ємною частиною
кредитного договору, сторони погодили,
що терміни позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним Договором встановлюється
сторонами тривалістю 5 років.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 261 ЦК України
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг строку позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Як вбачається з кредитного договору,
кінцевий термін погашення кредиту за
договором є 03.01.2008.

З матеріалів справи вбачається, що з
позовом до суду ПАТ «КБ «ПриватБанк»
звернувся 17 січня 2014 року, тобто з
пропуском строку позовної давності.

При цьому, слід зазначити, що таке
затягування звернення до суду з
позовом, надало позивачу право
заявляти вимогу про стягнення пені в
розмірі 30 473 грн. 49 коп., в той час, коли
заборгованість за тілом кредиту
відсутня.

Конституційний Суд України, у пункті 3
Рішення № 7-рп/2013 у справі №
1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі
сплати пені, що виникають між фізичними
особами - споживачами та банками і
іншими фінансовими установами у
правовідносинах споживчого
кредитування, дійшов висновку, що умови
договору споживчого кредиту, його
укладання та виконання повинні
підпорядковуватися таким засадам,
згідно з якими особа споживача
вважається слабкою стороною у договорі
та підлягає особливому правовому
захисту з урахуванням принципів
справедливості, добросовісності і
розумності. Виконання державою
конституційно-правового обов'язку щодо
захисту прав споживачів вимагає від
неї спеціального законодавчого
врегулювання питань, пов'язаних із
забезпеченням дії зазначених
принципів у відносинах споживчого
кредитування, зокрема щодо
встановлення справедливого розміру
неустойки за прострочення виконання
грошових зобов'язань позичальниками -
фізичними особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 18
березня 2014 року ОСОБА_2 до винесення
судом рішення подав заяву про
застосування строку позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
встановивши відповідні
правовідносини, повно та всебічно
дослідивши обставини справи та
застосувавши положення статті 267 ЦК
України дійшов вірного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги про те, що
відповідачем вчинялися дії, які
свідчать про переривання строку
позовної давності, з огляду на
наступне.

Оскільки матеріали справи не містять
доказів на підтвердження доводів
позивача, викладених в апеляційній
скарзі, колегія суддів, відповідно до ч.
4 ст. 10 ЦПК України, сприяючи всебічному
і повному з'ясуванню обставин справи,
роз'яснила особам, які беруть учать у
справі, їх права і обов'язки, попередила
про наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяла здійсненню
їхніх прав.

В судовому засіданні представник Банку
пояснив, що в 2010 році ОСОБА_2
передав Банку предмет застави за
спірним кредитно-заставним договором,
який було реалізовано Банком майже
через три роки за 20 грн. Ці кошти і було
зараховано на рахунок ОСОБА_2

На підтвердження вчинення
відповідачем дій, які свідчать про
переривання строку позовної давності
представником ПАТ «КБ «ПриватБанк»
надано до суду апеляційної інстанції
копію заяви ОСОБА_2 від 10.05.2010 про
передачу Банку предмета застави та
меморіальний ордер № 1 від 18.01.2013 на 20
грн.

Судова колегія не приймає до уваги
надані представником позивача
вищезазначені докази та вважає їх
неналежними в розумінні ст. 58 ЦПК
України.

Як вбачається із пункту 3 заяви, ОСОБА_2
на підставі п. 3.2.17 Кредитно-заставного
договору (без зазначення номеру)
передає у заклад Банку предмет застави:
монітор Самсунг 75OS, 2001 року випуску у
кількості 1 шт.

Однак згідно умов кредитно-заставного
договору № DNH4KP20520299, укладеного між
сторонами, ОСОБА_2 предметом застави є
інший монітор, а саме Philips 107Е61 та
Системний блок Neo'S BALANCE D 31622, які і є
предметом застави та відповідно до п.
2.3., 2.4., 2.5. Умов являються забезпеченням
зобов'язань.

Крім цього, в своїй заяві ОСОБА_2
зазначає, що він передає Банку у заклад
предмет застави на підставі п. 3.2.17.
Кредитного-заставного договору. Проте,
кредитно-заставний договір, укладений
між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2,
не містить даного пункту.

Беручи до уваги викладене, судова
колегія приходить до висновку, що
докази позивача про переривання
відповідачем строку позовної давності
саме за спірним кредитно-заставним
договором ґрунтуються на припущеннях,
а у відповідності до вимог,
передбачених ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Також слід зазначити, що пунктом 3.3.11.
Умов передбачено, що Банк має право
звернути стягнення на предмет застави
у випадках, передбачених п. 3.3.3. даних
Умов, відповідно до чинного
законодавства України та цих Умов.

Звернення стягнення на предмет застави
за вибором Банку в рахунок виконання
зобов'язань за Договором, здійснюється
з додержанням встановленого чинним
законодавством порядку будь-яким із
способів: шляхом продажу Банком
предмету застави з укладенням договору
купівлі-продажу з третьою особою -
покупцем або на публічних торгах;
шляхом безпосереднього продажу
конкретному покупцю, в тому числі з
правом укладення Банком
договору-купівлі-продажу предмету
застави від імені позичальника; іншим
незабороненим чинним законодавством
способом.

Разом з цим, незважаючи на вказані
умови договору, Банком на
підтвердження продажу предмета
застави надано меморіальний ордер, а не
договір купівлі-продажу, цим самим не
дотримано вимог щодо реалізації
предмета застави.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК
України суд апеляційної інстанції,
сприяючи всебічному та повному
з'ясуванню обставин справи, роз'яснено
представнику ПАТ «КБ «ПриватБанк»
право щодо подання доказів на
підтвердження вимог Банку.

Інших доказів, на підтвердження
доказів апеляційної скарги щодо
переривання строку позовної давності
матеріали справи не містять.

За таких обставин, посилання позивача
про те, що внесення 18 січня 2013 позивачем
на рахунок відповідача 20 грн., за
реалізований Банком монітор, що не є
предметом застави за спірним
договором, на погашення суми
заборгованості є перериванням строку
позовної давності, є необґрунтованими.

Судова колегія також не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції у своєму рішенні не
надав належної оцінки доказам, наявним
в матеріалах справи, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що ухвалюючи
рішення суд першої інстанції повно
з'ясував обставини справи та дав
належну оцінку всім доказам, наданим
сторонами згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК
України, а в рішенні навів переконливі
доводи на обґрунтування своїх
висновків.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судом
допущено порушення норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним, обґрунтованим та
справедливим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Шуліки
АліниВолодимирівни, яка діє в
інтересах Публічного акціонерного
товариства «Комерційний Банк
«ПриватБанк», - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 18 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/1975/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7676/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Колесник О.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.