АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Місюра М.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 квітня 2014
року

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення відсотків за договором
позики.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 р. ОСОБА_3 звернувся у суд з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
відсотків за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між
сторонами було укладено договір
позики, шляхом складання відповідачем
розписки про отримання грошових
коштів.

Зазначав, що розписка не містить умови
про сплату відсотків за користування
коштами, а тому з урахуванням положень
ст.1048 ЦК України, просив стягнути з
відповідача проценти за користування
коштами на рівні облікової ставки
Національного Банку України, що за
період з 23 серпня 2011 р. по 16 квітня 2013 р.
становить 47 632 грн. 67 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 квітня 2014 р. позов
задоволено. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
закрити провадження у справі.

Колегія суддів, заслухавши відповідача
та його представника, які підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає задоволенню частково, з
огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 20
листопада 2004 р. між ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 було укладено договір позики,
про що свідчить відповідна розписка
про отримання ОСОБА_2 матеріальної
допомоги в сумі 39 740 євро, які останній
зобов'язувався повернути на протязі 11
років до 20 листопада 2015 р. /а.с.4/.

Встановлено, що на виконання умов
договору ОСОБА_2 було повернуто ОСОБА_3
лише 4 120 євро /а.с.42/.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 липня 2013 р.,
залишеним без змін колегією суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ 02 квітня 2014 р., з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 за договором позики стягнуто 234
332 грн. відсотків в період з 20 листопада
2004 р. по 22 серпня 2011 р. /а.с.64-67, 102, 105, 158-161/.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_3
процентів за користування чужими
грошима за період з 23 серпня 2011 р. по
16 квітня 2013 р., виходячи із
облікової ставки НБУ, районний суд
виходив з того, що на виконання умов
договору позики позивачу повернуто
лише 4 120 євро, а розмір процентів за
користування грошима у договорі позики
не вказаний.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів, а також ґрунтуються на
положеннях ст.509, 525, 526, п.1 ч.1 ст.530, 1048 ЦК
України.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність підстав до стягнення з
ОСОБА_2 відсотків за користування
чужими грошима, остільки складена ним
розписка таких умов не містить, а
положеннями ст.1048 ЦК України
встановлено лише право позикодавця на
отримання процентів за користування
позичальником коштів - необґрунтовані.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК
Україниза договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Положеннями ч.1 ст.1048 ЦК
Українивстановлено, що позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

З огляду на вимоги ст.1048 ЦК України,
відсутність у договорі умови про
проценти за договором позики не
означає, що договір є безоплатним,
оскільки у ньому немає застереження
про його безоплатний характер, а якщо
розмір процентів у договорі не
визначений, він визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України.

З матеріалів справи, зокрема, з
договору позики від 20 листопада 2004 р.,
укладеного між сторонами, не
вбачається, що він є безпроцентним,
остільки такого застереження не
містить.

Разом із тим, свідченням безоплатного
користування позикою є пряма вказівка
в договорі або в законі.

Відсутність у договорі позики умови,
яка б надавала право позикодавцю на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, не позбавляє права
позивача на їх отримання.

Таким чином, зазначеними положеннями
закону визначено право позивача на
отримання процентів за користування
наданих відповідачу грошових коштів.

Отже, суд першої інстанцій дійшов
правильного висновку, що діючим
законодавством передбачений обов'язок
сплати процентів за користування
грошима у випадку і розмірах,
передбачених договором, а в разі
відсутності такої умови в договорі, в
розмірі, що визначається на рівні
облікової ставки Національного Банку
України.

Твердження апеляційної скарги про те,
що правовою природою отриманих
відповідачем грошових коштів є
матеріальна допомога, а не позика,
спростовується змістом розписки, у
відповідності до якої ОСОБА_2
зобов'язався повернути отримані від
ОСОБА_3 позичені гроші, сумі 39 740 євро,
на протязі 11 років, до 20 листопада 2015 р.

Посилання апеляційної скарги на
положення п.п.14.1.257 ПК України, якими
встановлено, що поворотна фінансова
допомога - сума коштів, що надійшла
платнику податків у користування за
договором, який не передбачає
нарахування процентів або надання
інших видів компенсацій у вигляді
плати за користування такими коштами,
та є обов'язковою до повернення, не
заслуговують на увагу, остільки
відповідачем не заперечується, що
складена ним розписка фактично є
договором позики, який укладено між
сторонами, й порядок виконання такого
договору регулюється вимогами глави 71
ЦК України.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Положеннями ч.1 ст.628 ЦК України
встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Таким чином, остільки договір позики,
укладений між сторонами, не містить
умови про сплату відповідних відсотків
за користування коштами чи умови про
безоплатність позики, з урахуванням
положень цивільного законодавства
(ст.1048 ЦК України), а також встановлених
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 липня 2013р. між
тими ж сторонами за інший період
обставин /а.с.64-67/, районний суд
обґрунтовано визнав доведеним
необхідність визначення розміру
відсотків на рівні облікової ставки
Національного Банку України.

Разом з тим, з визначеною судом першої
інстанції сумою грошових коштів, які
підлягають стягненню з ОСОБА_2,
погодитися неможливо.

Так, як убачається з матеріалів справи
і правильно встановлено судом, на
виконання умов договору позики ОСОБА_2
повернуто 4 120 євро /а.с.42/.

Отже, розмір заборгованості
відповідача за договором позики
становить 35 620 євро (39 740 євро - 4 120 євро),
а не 36 340 євро, як відображено у
долученому до справи розрахунку та
який судом було покладено у основу
рішення /а.с.5/.

З урахуванням зазначеного, розмір
відсотків за користування чужими
грошима, який підлягає стягненню на
користь позивача за період з 23 серпня
2011 р. по 16 квітня 2013 р., становить 46 688
грн. 75 коп., що еквівалентно 4 465, 43 євро, а
не 47 632 грн. 67 коп., що еквівалентно 4 555,69
євро, як помилково встановив районний
суд.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає зміні шляхом
зменшення розміру відсотків, що
підлягають стягненню з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 за період з 23 серпня 2011
р. по 16 квітня 2013 р. з 47 632 грн. 67 коп. до 46
688 грн. 75 коп.

У відповідності до положень ч.1, 5 ст.88
ЦПК України підлягає зменшенню розмір
витрат по сплаті судового збору по
справі, що підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача з 476
грн. 33 коп. до 466 грн. 88 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 квітня 2014 року
змінити, шляхом зменшення розміру
відсотків, що підлягають стягненню з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за період з
23 серпня 2011 р. по 16 квітня 2013 р. з
47 632 грн. 67 коп. до 46 688 грн. 75 коп., а також
витрат по сплаті судового збору по
справі з 476 грн. 33 коп. до 466 грн. 88
коп.

Рішення набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/10787/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8921/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Пономаренко Н.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.