У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Макарчука М.А.

суддів: Євтушенко О.І.,
Карпенко С.О.

Ситнік О.М.,
Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визначення часток у
спільній сумісній власності подружжя
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 6 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом, мотивуючи свої вимоги
тим, що з 5 травня 1979 року по 2 липня 1997
року вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем. За час шлюбу
ними набуте нерухоме майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, яке у
добровільному порядку сторони не
поділили. Просила визнати за нею та
відповідачем право власності на
квартиру АДРЕСА_1 по Ѕ частці за кожним.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 18 червня 2013 року
позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 по Ѕ
частці за кожним.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 6 листопада
2013 року рішення Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 18 червня
2013 року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 6 листопада
2013 року та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права і додержання норм
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 22, 23 КпШС України,
що діяв на час набуття права власності
на майно, майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю, на яку кожен з подружжя має
рівні права володіння, користування і
розпорядження.

Судами встановлено. що з 5 травня 1979
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

У 1985 році ОСОБА_4 вступив у члени ЖБК №
52 і отримав на себе та членів сім'ї, у
тому числі на позивача, квартиру
АДРЕСА_1.

У листопаді 1992 року сплачена повна
вартість зазначеної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Чернівці від 25 жовтня 1996 року шлюб між
сторонами розірвано, а 2 липня 1997 року
проведена реєстрація розірвання шлюбу
та видано свідоцтво про розірвання
шлюбу.

11 червня 2013 року ОСОБА_4 видано
свідоцтво про право власності на
зазначену квартиру.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з
пропущення позивачем позовної
давності.

Проте погодитись з такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна.

Оскільки позов ОСОБА_3 подано на
захист, як вона вважає, свого
порушеного права власності у спільному
майні, то при вирішенні питань,
пов'язаних із застосуванням таких
строків, суд мав виходити з положень ЦК
Української РСР 1963 року, ЦК України 2003
року, СК України, КпШС України.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Аналогічним
чином питання початку перебігу строку
позовної давності визначені і ст. 261 ЦК
України, згідно якої перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або особу,
яка його порушила.

Частина третя ст. 29 КпШС України
передбачає, що для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлює трирічний строк позовної
давності. Згідно зі ст. 11 КпШС України
у тих випадках, коли для окремих вимог
встановлено строк позовної давності,
він обчислюється, якщо інше не
встановлено законом, з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Аналогічний
порядок обчислення перебігу позовної
давності визначений ч. 2 ст. 72 СК
України.

Таким чином, вирішуючи питання початку
перебігу строку позовної давності,
судом апеляційної інстанції не
враховано, що при цьому слід виходити
не з часу, коли сторони розірвали шлюб,
а з часу, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
свого майнового права, бо саме по собі
припинення шлюбу не є свідченням
порушення права власності когось із
подружжя. Неподання позову про поділ
майна, в тому числі до спливу трьох
років з дня розірвання шлюбу, за
відсутності доказів, які б свідчили про
заперечення права одного з подружжя на
набуте в період шлюбу майно, яке
зареєстроване за іншим подружжям, не
може свідчити про порушення права
такого подружжя і вказувати на початок
перебігу строку позовної давності.

Крім того, суд апеляційної інстанції
встановивши, що на час ухвалення
Ленінським районним судом м. Чернівці
від 25 жовтня 1996 року рішення про
розірвання шлюбу сторони добровільно
поділили спільно набуте майно, дійшов
суперечливих висновків про
застосування до спірних правовідносин
позовної давності, оскільки
недоведення позовних вимог є
самостійною підставою для відмови в
позові.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України
справа направляється до суду
апеляційної інстанції на новий
розгляд, якщо є порушення норм
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення справи, допущені
тільки цим судом.

Оскільки рішення суду апеляційної
інстанції ухвалене при неповному
з'ясуванні обставин справи, з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, таке рішення
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, під час якого
суду належить урахувати викладене та
ухвалити судове рішення відповідно до
установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 6 листопада 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А.Макарчук

Судді:
О.І.Євтушенко

С.О.Карпенко

О.М.Ситнік

Г.В.Юровська