Справа №592/3820/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Хитров Б. В.Номер
провадження 22-ц/788/1175/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 54
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. ,
Білецького О. М.

за участю секретаря судового засідання
- Кияненко Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3
на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 28 травня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства «
Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе », третя особа - ОСОБА_4 про
визнання незаконними наказів,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И
Л А :

16.04.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду
з позовом, свої вимоги обґрунтовував
тим, що він з 23.02.2011 року перебував на
посаді радника президента ПАТ
« Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе » ( далі - ПАТ ) з соціальних
питань та 04.04.2013 року був звільнений з
вищезазначеної посади. Рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 23.12.2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 04.04.2013 року, він був
поновлений на роботі з 17.01.2014 року.
Проте наказом відповідача №152/ОК від
17.01.2014 року було визначено з 17.01.2014 року
робочий час радника президента вважати
простоєм та з 17.01.2013 року оплату праці
виплачувати в розмірі двох третин від
встановленого посадового окладу;

Іншим наказом відповідача №153/ОК від
17.01.2014 року, посадовий оклад позивачу з
21.03.2014 року встановлений в розмірі 3075
грн. на місяць. Одночасно, 17.01.2014 року,
позивач був попереджений про
можливість звільнення після спливу 2-х
місяців на підставі ст. 49-2 КЗпП України
та наказу ПАТ №414 від 22.11.2013 року.

Наказом відповідача №2075/ВК від 09.04.2014
року позивач звільнений у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці на підставі п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Вважав, що його звільнення з роботи
повинно проводитись зі згоди
президента, оскільки на посаду він
приймався за його згодою, а також
звільнення відбулось без згоди
профспілкової організації
підприємства та без погодження з
вищестоящими профспілковими органами,
членами яких він є. Вважав незаконними
накази про №152/ок та №153/ок стосовно
простою та оплати праці, оскільки його
робота в якості радника президента
товариства не зазнала організаційних
змін. Окрім того, вважав, що відповідач
безпідставно затягнув поновлення його
на роботі в період з 24.12.2013 року по 17.01.2014
року на підставі рішення суду від 24.12.2013
року і вказаний час повинен бути
визнаний судом, як період вимушеного
прогулу зі стягненням середнього
заробітку.

Просив ухвалити рішення, яким наказ
№2075-ВК від 09.04.2014 року ПАТ « Про
звільнення » визнати незаконним та
скасувати, поновити його на посаді
радника президента ПАТ з соціальних
питань, стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за період
09.04.2014 року по час винесення рішення
суду про поновлення на роботі. Визнати
вимушеним прогулом час з 24.12.2013 року по
17.01.2014 року та стягнути з відповідача
середній заробіток за зазначений
період. Накази №152-ОК від 17.01.2014 року,
№153-ОК від 17.01.2014 року визнати
незаконним та скасувати. Стягнути з
відповідача втрачену заробітну плату в
зв'язку з діями цих наказів. Стягнути з
ПАТ на відшкодування завданої
моральної шкоди 5000 грн.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 28 травня 2014 року
у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ПАТ було відмовлено за
необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин по справі, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм процесуального та
матеріального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити заявлені
ним позовні вимоги. Вказує, що судом не
дано оцінки обставинам, на які він
посилався в позові, зокрема на
відсутність згоди Президента на
звільнення ОСОБА_3 Крім того, суд не
переконався в наявності скорочення
чисельності або штату працівників, в
тому числі і скорочення займаної
позивачем посади. Вважає, що
відсутність попередньої згоди
виборних профспілкових органів на його
звільнення є безумовною підставою для
визнання наказу про звільнення
незаконним і його скасування.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3
та його представника ОСОБА_6, які
підтримали доводи апеляційної скарги,
представників ПАТ - Гоча В.М. та
Козупиці О.М., які проти задоволення
апеляційної скарги заперечував,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що наказом №1138/ВК від 13.02.2011
року ОСОБА_3 прийнятий на посаду
радника Президента ПАТ з соціальних
питань з 01.03.2011 року за згодою
президента товариства Лук’яненка В.М. (
а.с. 7 ).

04.04.2013 року його було звільнено з
займаної посади, а рішенням
Ковпаківського райсуду м. Суми від
23.12.2013 року залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської
області від 13.02.2014 року він був
поновлений на роботі. Допущено негайне
виконання рішення суду в частині
поновлення ОСОБА_3 на посаді радника
Президента ПАТ з соціальних питань та
стягнення заробітної плати за один
місяць ( а.с. 9-12 ).

Наказом відповідача №151/ОК від 17.01.2014
року ОСОБА_3 поновлено на посаді
радника Президента ПАТ з соціальних
питань ( а.с. 13 ).

Відповідно до наказу відповідача
№152/ОК від 17.01.2014 року робочий час
радника Президента ПАТ з соціальних
питань з 17.01.2014 року вважається
простоєм і з цього часу оплата праці
радника Президента ПАТ з соціальних
питань здійснюється в розмірі двох
третин від встановленого посадового
окладу ( а.с. 14 ). Копію наказу позивач
отримав 17.01.2014 року, від ознайомлення з
ним відмовився ( а.с. 94 ).

Наказом відповідача №153/ОК від 17.01.2014
року, у зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці, викликаними
ліквідацією структурного підрозділу «
Апарат Президента », посадовий оклад
радника Президента з 21.03.2014 року
встановлений в розмірі 3075 грн. на
місяць та режим неповного робочого
часу, а саме : в робочі дні з 8-00 год. до
12-00 год. ( а.с. 15 ). Копію наказу позивач
отримав 17.01.2014 року, від ознайомлення з
ним відмовився ( а.с. 97 ).

17.01.2014 року ОСОБА_3 попереджений про
наступне можливе вивільнення по спливу
2-х місяців з моменту вручення
попередження ( а.с. 16, 51 ).

Наказом відповідача №2075/ВК від 09.04.2014
року позивач звільнений у зв'язку
зі змінами в організації виробництва і
праці на підставі п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП
України ( а.с. 18 ).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, місцевий суд виходив з
того, що відповідачем під час
звільнення позивача дотримано всіх
вимог закону, тому відсутні підстави
для задоволення позовних вимог.

Проте повністю погодитися з таким
висновком місцевого суду неможливо з
огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням наглядової ради ПАТ від 21.11.2013
року ліквідовано структурний
підрозділ товариства - « Апарат
Президента », в зв'язку з чим
затверджено нову організаційну
структуру управління товариства ( а.с. 20
), тобто відповідач, відповідно до
вимог ст. 64 ГК України, провів
реорганізацію товариства, в зв'язку з
чим в організації виробництва і праці
відбулися зміни.

З порівняння організаційних структур
управління товариства, затверджених 18
та 21 листопада 2013 року вбачається, що з
організаційної структури,
затвердженої 21.11.2013 року, виключений
структурний підрозділ « Апарат
Президента » ( а.с. 48 - 49 ).

Доводи апеляційної скарги про те, що
посада, яку займав ОСОБА_3 до штату
« Апарат Президента » не входила, є
необґрунтованими, оскільки наказом від
23.02.2011 року №1141/ОК були внесені зміни в
штатний розпис структурного
підрозділу « Апарат Президента » і до
штатного розпису включена посада
радник Президента з соціальних питань,
яку з 01.03.2011 року займав позивач ( а.с. 7,
154). Крім того, те, що позивач працював в
Апараті Президента підтверджується
довідкою про доходи ОСОБА_3 від 11.04.2013
року та табелем обліку робочого часу по
підрозділу №296 ( Апарат Президента ) за
січень - березень 2014 року ( а.с. 101, 138-143 ).

Окрім того, ці факти перевірені та
встановлені інстанційними судами при
розгляді попередньої справи про
поновлення позивача на роботі, тому,
у відповідності до ст. 61 ЦПК України,
повторному доказуванню не
підлягають.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України,
простій - це призупинення роботи,
викликане відсутністю організаційних
або технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами.

Згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час
простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленої працівникові розряду
( окладу ).

Як вбачається з матеріалів справи, про
призупинення роботи структурного
підрозділу « Апарат Президента
» з 25.11.2013 року позивач був ознайомлений
17.01.2014 року ( а.с. 51-52 ).

Факт простою з 17.01.2014 року
підтверджується копіями табелів
обліку робочого часу по підрозділу №296
( Апарат Президента ) за січень -
березень 2014 року ( а.с. 101, 138-143 ).

Доказів того, що в цей період позивач
виконував свої посадові обов'язки, суду
ним не надано, тобто позивачем не
доведено відсутність простою в
зазначений період.

За таких обставин, роботодавець, не
маючи можливості забезпечити роботою
позивача через відсутність
організаційних умов, необхідних для її
виконання, правомірно призупинив її та
визнав час перебування ОСОБА_3 на
робочому місці протягом кожного
робочого дня без виконання ним
трудових обов'язків з 17.01.2014 року
простоєм не з вини працівника, та
оплатив в розмірі двох третин від
встановленого посадового окладу, що
відповідає вимогам ст.ст. 34 та 113 КЗпП
України, а тому відсутні підстави для
визнання незаконним наказу №152 від
17.01.2014 року та стягнення втраченої
заробітної плати.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Згідно з п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути
розірвані власником або уповноваженим
ним органом лише у випадках : змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Частиною 6 ст. 36 КЗпП України
передбачено, що у разі зміни власника
підприємства, а також у разі
його реорганізації ( злиття,
приєднання, поділу, виділення,
перетворення ) дія трудового
договору працівника продовжується.
Припинення трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу можливе лише
у разі скорочення чисельності або
штату працівників ( п. 1) ч. 1 ст. 40 ).

З огляду на ці вимоги закону
вбачається, що у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
має право застосувати п. 1) ч. 1 ст. 40
КЗпП України. При цьому, сама зміна в
організації виробництва і праці не є
підставою для звільнення, якщо не
скорочується штат чи чисельність
працівників.

Як було зазначено вище, в товаристві
дійсно відбулися зміни в організації
виробництва і праці, зумовлені
ліквідацією структурного підрозділу «
Апарат Президента » ( а.с. 50 ).

Відповідно до довідки ПАТ від 20.05.2014
року, оскільки структурний підрозділ
« Апарат Президента » ліквідований та
виключений з організаційної структури
управління товариства, штатна
кількість працівників зазначеного
підрозділу, з 21.11.2013 року склала нуль
одиниць. З дати прийняття зазначеного
рішення, працівники ПАТ, які працювали
у структурному підрозділі « Апарат
Президента », до прийняття рішення про
їх вивільнення або працевлаштування на
інші робочі місця у товаристві
обліковуються поза штатом
( а.с. 114 ).

Таким чином, штат структурного
підрозділу в якому працював позивач
був повністю скорочений, в тому числі
займана позивачем посада.

За таких обставин, відповідач був
вправі допустити зміну істотних умов
праці позивача, а встановлення ОСОБА_3 з
21.03.2014 року наказом №153 від 17.01.2014 року
значно нижчого посадового окладу та
режиму неповного робочого часу є
фактичною зміною істотних умов праці,
про запровадження якої він був
повідомлений 17.01.2014 року шляхом
ознайомлення з цим наказом.

З огляду на наведене вбачається, що
накази №152-ОК від 17.01.2014 року та №153-ОК
від 17.01.2014 року відповідають вимогам
трудового законодавства, в зв'язку з
чим права позивача ними не порушені, а
тому підстави для їх захисту відсутні.

Погоджується колегія суддів з
висновками суду першої інстанції і в
частині відмови у задоволенні
позовних вимог щодо визнання для
позивача вимушеним прогулом часу з
24.12.2013 року по 17.01.2014 року та стягнення
на його користь середнього заробітку
за зазначений період.

Зокрема, згідно зі ст. 236 КЗпП України, у
разі затримки власником або
уповноваженим ним органом виконання
рішення органу, який розглядав
трудовий спір про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, цей орган виносить ухвалу
про виплату йому середнього заробітку
або різниці в заробітку за час
затримки.

Отже, вимоги про стягнення середнього
заробітку за час затримки виконання
попереднього рішення з 24.12.2013 року по
17.01.2014 року, є окремим предметом
розгляду і вирішується ухвалою суду,
який раніше розглядав трудовий спір
про поновлення на роботі.

Разом з тим, колегія суддів вважає,
що звільнення позивача з роботи було
проведено з порушенням
встановленого порядку.

Зокрема, відповідно до вимог ч. 3 ст. 49-2
КЗпП України, позивачу 17.01.2014 року
було вручено письмове
попередження про наступне вивільнення
і запропонована інша робота, проте від
запропонованих вакансій позивач
відмовився ( а.с. 61 ).

У зв»язку зі зміною істотних
умов праці, у березні 2014 року трудові
відносини між сторонами припинені
не були.

У відповідності до ст. 41 Закону
України « Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності » та ч.ч. 2-3
ст. 252 КЗпП України, зміна умов
трудового договору, оплати праці,
притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників, які є
членами виборних профспілкових
органів, допускається лише за
попередньою згодою виборного
профспілкового органу, членами якого
вони є.

Звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації ( у тому числі
структурних підрозділів ), його
керівників, профспілкового
представника ( там, де не обирається
виборний орган професійної спілки ),
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки ( об'єднання спілок ).

Згідно з роз»ясненнями, які
містяться у п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.92
року « Про практику розгляду судами
трудових спорів «, у тих випадках, коли
крім додержання загальних вимог щодо
порядку звільнення з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
згідно з чинним законодавством на
звільнення певних категорій
працівників ( наприклад, неповнолітніх,
працівників, обраних до складу
народних депутатів, профспілкових
органів, ради ( правління )
підприємства, ради трудового колективу
) необхідна також згода відповідного
органу, вона має бути і в тому випадку,
коли за ст. 43-1 КЗпП допускається
звільнення без згоди профспілкового
органу підприємства, установи,
організації ( крім ліквідації ). Якщо
за погодженнями чинного законодавства
у цих випадках згода відповідного
органу має бути попередньою, суд бере
до уваги лише таку згоду, оскільки
іншого законом не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 є членом об'єднаної первинної
профспілкової організації працівників
машинобудування і металообробки ПАТ,
Сумського обласного комітету
профспілки працівників
машинобудування та металообробки,
Центрального комітету профспілки
працівників машинобудування та
металообробки України та членом Ради
Федерації професійних спілок України.

26.02.2014 року адміністрація ПАТ
звернулась до об'єднаної первинної
профспілкової організації працівників
машинобудування і металообробки про
надання згоди на звільнення позивача
за п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 59 ).
Відповідно до постанови від 13.03.2014 року,
в результаті голосування будь-яке
рішення не було прийнято : за згоду на
звільнення проголосувало 6 осіб, проти -
6, утрималось - 4 ( а.с. 60, 175 ).

Судом встановлено, що адміністрація
товариства 17.03.2014 року та повторно -
23.05.2014 року зверталась до Сумської
обласної профспілкової організації
працівників машинобудування та
металообробки з клопотанням про
надання згоди на звільнення ОСОБА_3
Керівник обласного комітету
профспілки повідомив, що на двох
засіданнях обкому профспілки не
зібрався кворум і подання не
розглядалось, найближчим часом
розглянути подання не можливо через
відпустки членів обласного комітету (
а.с. 173 ).

За попередньою згодою до
Центрального комітету профспілки
працівників машинобудування та
металообробки України та Ради
Федерації професійних спілок України,
в порушення вище зазначених вимог
ч. 2 ст. 252 КЗпП України, відповідач не
звертався.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України,
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 ( крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації ), 2-5, 7
статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41
цього Кодексу, може бути проведено лише
за попередньою згодою
виборного органу ( профспілкового
представника ), первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник.

У випадках, передбачених
законодавством про працю, виборний
орган первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
розглядає у п'ятнадцятиденний строк
обгрунтоване письмове подання
власника або уповноваженого ним органу
про розірвання трудового договору з
працівником.

Подання власника або уповноваженого
ним органу має розглядатися у
присутності працівника, на якого воно
внесено. Розгляд подання у разі
відсутності працівника допускається
лише за його письмовою заявою. За
бажанням працівника від його імені
може виступати інша особа, у тому числі
адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника ( його представника ) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

У разі якщо виборний орган первинної
профспілкової організації не
утворюється, згоду на розірвання
трудового договору надає
профспілковий представник,
уповноважений на представництво
інтересів членів професійної спілки
згідно із статутом.

Виборний орган первинної
профспілкової організації (
профспілковий представник ) повідомляє
власника або уповноважений ним орган
про прийняте рішення у письмовій формі
в триденний строк після його
прийняття. У разі пропуску цього строку
вважається, що виборний орган
первинної профспілкової організації
(профспілковий представник) дав згоду
на розірвання трудового
договору.

Якщо працівник одночасно є членом
кількох первинних профспілкових
організацій, які діють на підприємстві,
в установі, організації, згоду на його
звільнення дає виборний орган тієї
первинної профспілкової організації,
до якої звернувся власник або
уповноважений ним орган.

Рішення виборного органу первинної
профспілкової організації (
профспілкового представника ) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обгрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обгрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
( профспілкового
представника ).

Відповідно до ст. 39 Закону України « Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності », у випадках, передбачених
законодавством про працю, виборний
орган первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
розглядає у п'ятнадцятиденний термін
обгрунтоване письмове подання
роботодавця про розірвання трудового
договору з працівником. Подання
роботодавця має розглядатися у
присутності працівника, щодо якого
воно подано. Розгляд подання за
відсутності працівника допускається
лише за його письмовою заявою. За
бажанням працівника від його імені
може виступати інша особа, у тому числі
адвокат. У разі нез"явлення працівника
або його представника на засідання
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах терміну,
визначеного частиною першою цієї
статті. При повторному нез'явленні
працівника без поважних причин подання
може розглядатися за його відсутності.
Орган первинної профспілкової
організації повідомляє роботодавця
про прийняте рішення у письмовій формі
у триденний термін після його
прийняття. У разі пропуску цього
терміну вважається, що профспілковий
орган дав згоду на розірвання
трудового договору.

Відповідач вважав, що формально
дотримався вимог законодавства щодо
отримання попередньої згоди вищого
виборного органу профспілки на
звільнення позивача із посиланням на
вищенаведені положення закону, однак
вказані норми стосуються
безпосередньо первинних профспілкових
організацій і не поширюється на
порядок отримання попередньої згоди
вищого виборного органу профспілки.

Заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що на
звільнення позивача повинна бути
згода Президента ПАТ.

Так, згідно з посадовою інструкцією
радника Президента товариства з
соціальних питань, затвердженою 11.03.2011
року Президентом товариства
Лук’яненком В.М. ( а.с. 103-106 ),
радник Президента товариства з
соціальних питань призначається на
посаду та звільняється з посади в
установленому порядку наказом
директора підприємства за згодою
президента ПАТ.

Відповідач зазначав при розгляді
справи, що на час звільнення позивача
( 09.04.2014 р. ) посада
Президента ПАТ була ліквідована, а
останній був звільнений. Однак, як було
встановлено при апеляційному
розгляді справи, рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 04.03.2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 05.06.2013 року, Лук»яненко В.М.
був поновлений на посаді Президента
ПАТ. Дане рішення було фактично
виконано відповідачем 19.03.2014 року
( а.с. 218 )

Таким чином, доказів того, що Президент
ПАТ надав свою згоду на звільнення
ОСОБА_3 з займаної посади, відповідач
суду не надав.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що позивача
звільнено за відсутності підстав,
передбачених п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП
України, а також з порушенням порядку
звільнення, тобто без згоди Президента
товариства, всупереч відсутності згоди
виборних профспілкових органів на
звільнення.

Відповідно до ч.ч. 1- 2 ст. 235 КЗпП
України, у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Таким чином, з урахуванням того, що
наказ про звільнення позивача із
займаної посади є незаконним, належить
поновити позивача на займаній посаді,
а також стягнути на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Визначаючи розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
який триває 59 днів, у сумі 29338 гривень 93
копійки, колегія суддів виходить з
того, що за період з 01.02.2014 року по
20.03.2014 року позивачу нараховувалася
заробітна плата як за простой, а з
21.03.2014 року по день звільнення - в
розмірі 3075 грн. в місяць. Такі накази
визнані судами законними. Таким
чином, середньоденна заробітні плата
позивача за лютий та березень 2014
року становить 497,27 грн., вона була
обчислена відповідно до положень
постанови Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року №100 « Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати «.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього
додаткових зусиль.

Колегія суддів вважає, що вимоги
позивача про відшкодування моральної
шкоди підлягають частковому
задоволенню, оскільки матеріалами
справи доведено порушення законних
прав позивача при звільненні,
порушення нормальної течії його
життя. При визначенні розміру
відшкодування, колегія суддів
виходить з принципу справедливості
та розумності, визначає розмір
грошової компенсації на відшкодування
моральної шкоди у 500 грн.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
поновленні на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, визнання незаконним наказу
про звільнення та відшкодування
моральної шкоди не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності та
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що відповідно до п.п. 3)
та 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою
для скасування оскаржуваного рішення
та ухвалення нового рішення в
зазначеній частині.

В іншій частині оскаржуване
рішення суду належить залишити без
змін.

На підставі ст. 88 ЦПК України,
належить стягнути з ПАТ на користь
держави 780 гривень 59 копійок судового
збору за розгляд справи в суді
першої інстанції та 390 гривень 29
копійок судового збору за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 28 травня 2014 року в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про поновленні на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, визнання
незаконним наказу про звільнення та
відшкодування моральної шкоди
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Визнати незаконним наказ Публічного
акціонерного товариства « Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе » №2075-ВК від
09.04.2014 року « Про звільнення «.

Поновити ОСОБА_3 на посаді радника
Президента Публічного акціонерного
товариства « Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе » з соціальних питань.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства « Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе » на користь ОСОБА_3 29338 гривень
93 копійки середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. При виплаті
заробітку належить здійснити
утримання відповідних сум податків та
інших обов»язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства « Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе » на користь ОСОБА_3 500 гривень 00
копійок на відшкодування моральної
шкоди.

В іншій частині рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 28 травня 2014 року - залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства « Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе » на користь держави 780 гривень
59 копійок судового збору за розгляд
справи в суді першої інстанції та 390
гривень 29 копійок судового збору за
розгляд справи в суді апеляційної
інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -