Справа № 352/659/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1546/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів:
Девляшевського В.А., Васильковського
В.М.,

секретаря - Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 30
травня 2014 року по справі за позовом
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
шкоди у порядку п.8 ст.134 КЗпП України, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 30
травня 2014 року позов задоволено,
зокрема: стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» в
особі відокремленого підрозділу
«Вокзал станції Івано-Франківськ» 24023
грн 04 коп. та 243 грн 60 коп. судових
витрат, а всього - 24266 грн 64 коп. (а.с. 73-76).

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив указане
рішення в апеляційному порядку. Вважає
рішення таким, що ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, без з'ясування всіх фактичних
обставин справи, зокрема, щодо
встановлення безпосередньо самої вини
відповідача у заподіянні шкоди
позивачу та його причетності до такої.

Апелянт вважає, що позивач пропустив
строк позовної давності, оскільки про
необхідність поновлення ОСОБА_3 на
роботі і виплатити їй середнього
заробітку за час вимушеного прогулу і
моральної шкоди позивач дізнався 23.11.2012
- після винесення Апеляційним судом
Івано-Франківської області ухвали про
залишення в силі рішення
Івано-Франківського міського суду від
01.10.2012. Крім того, зі слів апелянта, ще до
набрання законної сили рішенням першої
інстанції позивачем видано наказ від
02.11.2012 «Про поновлення на роботі
ОСОБА_3», тобто фактично виконано
рішення Івано- Франківського міського
суду від 01.10.2012 року, а 06.11.2012
перераховано ОСОБА_3 місячний
заробіток в сумі 3002,88 грн. Саме ці дні,
на думку апелянта, є «днем виявлення
заподіяної підприємству матеріальної
шкоди», тоді як позов заявлено тільки 14
березня 2014 року. Апелянт погоджується з
роз'ясненнями Постанови Пленуму ВС
України щодо права регресної вимоги до
працівника про відшкодування шкоди,
однак вважає, що в постанові не вказано
про те, що строк на пред'явлення позову
обчислюється з дня останньої виплати
шкоди, а не з дня її виявлення та першої
такої виплати. Зі слів апелянта, судом
першої інстанції не взято до уваги
докази, які вказують на безпосередню
пряму вину у заподіянні шкоди третій
особі керівництвом «Вокзал станції
Івано-Франківськ» та на фактичну
відсутність вини відповідача з приводу
останнього. Запевняє, що лише на
виконання наказів №830/н «Про зміни в
організації виробництва та праці щодо
оформлення проїзних документів» від
29.07.2011, виданий ДТГО «Львівська
залізниця», який був обов'язковим до
виконання, та наказу № 98 «Про зміни в
організації виробництва та праці щодо
оформлення проїзних документів»,
виданий начальником вокзалу
Івано-Франківськ Когучем В.Р., та в
період трьохденної заміни начальника
вокзалу на час його відсутності при
виході ОСОБА_3 на роботу після
лікарняного апелянт (відповідач) 03.01.2012
за вказівкою начальника «Львівської
залізниці» завізував наказ
(розпорядження) про звільнення ОСОБА_3
Апелянт зазначає, що претензій до нього
щодо відшкодування матеріальної шкоди
з боку позивача не було ні після
поновлення ОСОБА_3 на роботі, ні після
виплати їй компенсації, ні під час
звільнення відповідача 13.12.2013 з посади
заступника начальника вокзалу.
Повідомляє, що до попередніх справ, що
розглядались Івано-Франківським
міським та апеляційним судами
відповідача не було залучено ні як
свідка, ні як третю особу, ні як винного
у незаконному звільненні особи.

Апелянт вважає, що його вина у
заподіянні підприємству матеріальної
шкоди позивачем не доведена, оскільки,
він завізував наказ про звільнення
ОСОБА_3 на виконання наказів
керівництва, які були обов'язкові до
виконання, до участі у справі за
позовом ОСОБА_3 його не було залучено
всупереч законодавству, службового
розслідування щодо встановлення його
вини як службової особи не проводилося,
жодних матеріальних претензій
позивачем йому не пред'являлося, в т.ч. і
при звільненні.

Просить скасувати рішення
Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 30
травня 2014 року та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні
апеляційного суду апелянт та його
представник апеляційну скаргу
підтримали і просили її задовольнити з
наведених у ній мотивів.

Представник позивача проти доводів
апеляційної скарги заперечив, просив
її відхилити, зважаючи на законність та
обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши сторони, їх представників,
суддю-доповідача, дослідивши матеріали
справ колегія суддів вважає необхідним
апеляційну скаргу відхилити з
наступних мотивів.

Судом встановлено, що на виконання
наказу Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» (далі - ДТГО
«Львівська залізниця») від 29.07.2011 № 830/Н
«Про зміни в організації виробництва
та праці щодо оформлення проїзних
документів» (а.с. 6-7) Відокремленим
підрозділом «Вокзал станції
Івано-Франківськ» (далі - ВП «Вокзал
станції Івано-Франківськ») видано
наказ № 98 від 29.07.2011 «Про зміни в
організації виробництва та праці щодо
оформлення проїзних документів»,
відповідно до якого було заплановано
провести зміни в організації
виробництва і праці, а саме припинити з
01.11.2011 діяльність бюро по розподілу
місць (а.с. 8).

Згідно копії Наказу ДТГО «Львівська
залізниця» Відокремленого підрозділу
«Пасажирська служба» від 19.12.2011 №70/ОС
виконання обов'язків начальника ВП
«Вокзал станції Івано-Франківськ» в
період з 03.01.2012 по 05.01.2012 покладено на
заступника начальника вокзалу ОСОБА_2
(а.с. 9).

Наказом №1/ОС від 03.01.2012 «Про припинення
трудового договору (контракту)» ОСОБА_3
03.01.2012 була звільнена з роботи
начальника бюро по розподілу місць ВП
«Вокзал станції Івано-Франківськ»
(а.с.10).

Наказ про звільнення ОСОБА_3 підписано
виконуючим обов'язки начальника
вокзалу - відповідачем ОСОБА_2

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 01.10.2012 (а.с. 11-13), яке набрало
законної сили згідно ухвали
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 23.11.2012 р (а.с. 14-16), оскільки у
відкритті касаційного провадження у
даній справі відмовлено ухвалою ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24.12.2012 (а.с. 17-18), ОСОБА_3
поновлено на роботі на посаді
начальника бюро по розподілу місць з
03.01.2012 та стягнуто з ДТГО «Львівська
залізниця» в особі ВП «Вокзал станції
Івано-Франківськ» на користь останньої
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 27025 грн 92 коп. та 1000,0 грн
на відшкодування заподіяної моральної
шкоди.

На виконання Рішенням
Івано-Франківського міського суду від
01.10.2012 Наказом ВП «Вокзал станції
Івано-Франківськ» від 02.11.2012 №106/ОС
ОСОБА_3 поновлено на роботі з 03.01.2012 (а.с.
19).

06.11.2012 ОСОБА_3 виплачено
середньомісячний заробіток в сумі 3002
грн 88 коп. (а.с. 22 - копія Платіжного
доручення №1169), а 18.03.2013 - решту
середньомісячного заробітку в сумі 24023
грн 04 коп. (а.с. 23 - копія Платіжного
доручення №313).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
відповідач винен у незаконному
звільненні ОСОБА_3, їй виплачено 27025 грн
92 коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, цим спричинено
шкоду позивачеві, а тому відповідач як
службова особа, винна у незаконному
звільненні, на підставі п. 8 ст. 134, ч. 3 ст.
233, ст. 237 КЗпП України та п.п. 13, 20 Пленуму
Верховного суду України № 14 від 29.12.1992
(ПВСУ № 14 від 29.12.1992), повинен цю шкоду
позивачеві відшкодувати у порядку
регресу.

Погоджуючись із таким висновком суду
першої інстанції, колегія суддів
відхиляє доводи апелянта про
пропущення позовної давності, оскільки
згідно з п. 20 згаданої ПВСУ № 14 від
29.12.1992 перебіг річного строку позовної
давності за регресною вимогою
починається з часу виплати
працівникові присуджених сум. Така
виплата була завершена 18.03.2013 і саме
тоді виникла реальна шкода, а
відповідач пред'явив позов 14.03.2014 -
тобто в межах позовної давності за
даним видом спорів. Не заслуговують на
увагу і посилання апелянта на
відсутність його вини у незаконному
звільненні, через те, що ні виконання
наказу керівництва, ні нетривалий час
виконання обов'язків керівника, ні
фактична особиста неучасть у
підготовці та проведенні звільнення не
є виправданням незаконного звільнення.
Відповідач, в силу виконання обов'язків
начальника вокзалу, повинен був і міг
зважено вивчити всі обставини питання
і не допустити незаконного звільнення.
Він цього не зробив, працівник
внаслідок його наказу була незаконно
звільнена, виплатою їй середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
позивачеві було спричинено шкоду, яку
суд правильно постановив відшкодувати.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, тому
апеляційну скаргу належить відхилити,
а рішення суду залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 30
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
А.Ю. Малєєв

Судді:
В.А.
Девляшевський

В.М.
Васильковський