Номер провадження: 22-ц/785/6093/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А.,
Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Прокуратури Приморського району м.
Одеси в інтересах Державної
казначейської служби України та
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області та апеляційну скаргу
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 14 травня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до Казначейської
служби України, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області - «Про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої діями
органів досудового слідства та суду», -

ВСТАНОВИЛА:

01.06.2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із
зазначеним позовом, по якому просила
стягнути з ДКС України за рахунок
коштів державного бюджету на її
користь моральну шкоду в розмірі 190402
грн. та втрачений заробіток в розмірі
95201 грн., а всього стягнути 285603 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала
тим, що у 2003 році у відношенні її
чоловіка ОСОБА_3 було порушено
кримінальну справу за ст. 143 ч. 2 КК
України. У 2004 році постанова про
порушення кримінальної справи була
скасована. В 2005 році слідчий
Малиновського РВ м. Одеси Афанасьева
Л.В. пред'явила звинувачення ОСОБА_3 за
ст. 143 ч. 2 КК України. 29.09.2005 року слідчий
Афанасьева Л.В. порушила відносно
позивача та її доньки кримінальну
справу за ч. 2 ст. 143 КК України за тими ж
ознаками, що й у відношенні ОСОБА_3
03.04.2006 року Київський районний суд м.
Одеси матеріали справи повернув
прокурору Малиновського району м.
Одеси, зазначивши, що в суд були
направлені матеріали дослідчої
перевірки. Вказану постанову суду було
скасовано та справу направлено на
новий розгляд іншому складу суду. За
вироком суду позивач та ї донька були
виправдані, а ОСОБА_3 був визнаний
винним. Апеляційним судом вирок суду
було скасовано в повному обсязі. 27.08.2012
року слідчим Малиновського РВ м. Одеси
Колос Ю.В. винесено постанову про
припинення кримінальної справи
відносно позивача по ст. 6 п. 2 ст. 213 КПК
України. Таким чином вона з 29.09.2005 року
по 27.08.2012 року, а саме на протязі 6 років
11 місяців позивач знаходилася під
слідством та судом на підписці про
невиїзд. За роки знаходження під
слідством та судом значно погіршився
стан її здоров'я, постраждав її
авторитет та ділова репутація. За
освітою позивач бухгалтер та не мала
змоги працевлаштуватися за
спеціальністю, оскільки їй відмовляли
в працевлаштуванні з причин її
знаходження під судом та слідством.
Позивач вважає, що розмір компенсації
за завдану їй моральну шкоду повинен
становити подвійний розмірі
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць знаходження під
слідством та судом, що становить 190402
грн. Крім того, позивач вважає, що їй
повинен бути відшкодований заробіток,
який вона втратила внаслідок
незаконних дій по відношенню до неї. Її
втрати становлять не менше одного
розміру мінімального розміру
заробітної плати за кожен місяць
знаходження позивача під слідством та
судом, що становить 95201 грн.

Представник позивача позов свого
довірителя підтримав та просив його
задовольнити.

Представник відповідачів позов не
визнав, вважав його необґрунтованим та
таким, що не підлягає задоволенню,
надав суду письмові заперечення на
позов.

Представник прокуратури Приморського
району м. Одеси позов не визнав.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 14.05.2014 року позов ОСОБА_2
частково задоволений, стягнуто з ДКС
України за рахунок коштів державного
бюджету на користь позивача завдану їй
незаконними діями органів слідства
моральну шкоду у розмірі 95201 грн., а
також втрачений заробіток у розмірі 95201
грн., а всього 190402 грн., в іншій частині
позову відмовлено.

22.05.2014 року Прокуратура Приморського
району м. Одеси подала в інтересах ДКС
України та ГУ ДКС України в Одеській
області апеляційну скаргу на вказане
рішення суду, по якій просить рішення
районного суду скасувати, ухвалити у
справі нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення районним
судом норм матеріального та
процесуального права.

27.05.2014 року ГУ ДКС України в Одеській
області подало апеляційну скаргу на
вказане рішення суду, по якій просить
рішення районного суду скасувати,
ухвалити у справі нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення районним
судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
та заявлених вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має
здійснюватися за правилами,
передбаченими ст. 212 ЦПК України з
врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд досліджує
докази, які судом першої інстанції були
досліджені з порушенням встановленого
порядку або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, а також нові
докази, неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи,
однак не вправі виходити за межі
заявлених позовних вимог та тієї
доказової бази, яка сформована за
рахунок доказів, поданих до суду самими
учасниками процесу.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини по справі.

29.09.2005 року слідчим СВ Малиновського РВ
ОМУ УМВС України в Одеській області
було винесено постанову про порушення
кримінальної справи у відношенні
позивача ОСОБА_2, ОСОБА_6 за ознаками ст.
143 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року).

10.01.2006 року прокурором Малиновського
району м. Одеси було затверджено
обвинувальний висновок по
обвинуваченню ОСОБА_6 в скоєні злочину,
передбаченого ст.ст. 143 ч. 2 КК України (в
редакції 1960 р.), ст. 190 ч. 3, ст. 15, 190 ч. 4 КК
України, ОСОБА_2, ОСОБА_7 в скоєні
злочину, передбаченого ст. 143 ч. 2 КК
України (в редакції 1960 p.).

Постановою Київського районного суду
м. Одеси від 03.04.2006 року кримінальну
справу по обвинуваченню ОСОБА_6, ОСОБА_2,
ОСОБА_7 було направлено прокурору
Малиновського району м. Одеси на
додаткове розслідування.

Вироком Київського районного суду м.
Одеси від 24.05.2011 року ОСОБА_2., яку було
звинувачено за ст. 143 ч. 2 КК України (в
редакції 1960 р.) було виправдано за
відсутністю в її діях складу злочину.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 08.12.2011 року вирок
Київського районного суду м. Одеси від
24.05.2011 року було скасовано та справу
направлено на додаткове розслідування
прокурору Малиновського району м.
Одеси.

Згідно з постановою старшого слідчого
СВ Малиновського PB ОМУ УМВС України в
Одеській області від 27.08.2012 року
кримінальну справу у відношенні ОСОБА_2
було припинено згідно з ст. 6 п. 2, ст. 213 п.
2 КПК України.

Як вбачається з витягу з реєстру №
105-30012014/51003 ГУМВС України в Одеській
області ОСОБА_2 на території України
станом на 18.02.2014 року до кримінальної
відповідальності не притягується,
засудженою за кримінальними справами
не значиться та в розшуку не перебуває.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожний має право на відшкодування за
рахунок Держави або органів місцевого
самоврядування матеріального й
морального збитку, заподіяного
незаконними рішеннями, діяльністю або
бездіяльністю органів Державної влади,
органів місцевого самоврядування,
їхніми посадовими особами при
здійсненні ними своїх службових
обов'язків.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду, що на підставі Конституції
України позивач має всі підстави і
права на відшкодування їй збитків,
нанесених незаконними діями слідчих
органів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду»
підлягає відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного повідомлення
про підозру у вчиненні кримінального
правопорушення, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході кримінального
провадження обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують права громадян.

В результаті розслідування незаконно
порушеної кримінальної справи
позивачу було незаконно пред'явлено
обвинувачення в скоєні злочину
передбаченого ст. 143 ч. 2 КК України (в
редакції 1960 p.). Отже, відповідно до
зазначеної норми матеріального права,
позивачу підлягає відшкодуванню
нанесена незаконними діями слідчих
органів шкода.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів, у приниженні
честі, гідності, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи. Моральна шкода відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду.

Відповідно до п.п. 1, 5 ст. 3 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду»
громадянинові відшкодовується
заробіток та інші грошові доходи, які
він втратив внаслідок незаконних дій;
моральна шкода.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного Закону
відшкодування шкоди у випадках,
передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3
цього Закону, провадиться за рахунок
коштів державного бюджету. Розмір сум,
які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і
підлягають відшкодуванню,
визначається з урахуванням заробітку,
не одержаного громадянином за час
відсторонення від роботи (посади), за
час відбування кримінального
покарання чи виправних робіт як
адміністративного стягнення.

Згідно до ч.ч. 5, 6 ст. 4 вказаного Закону
відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні дії
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури і
суду завдали моральної втрати
громадянинові, призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Моральною
шкодою визнаються страждання,
заподіяні громадянинові внаслідок
фізичного чи психічного впливу, що
призвело до погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду про те, що позивач має право на
відшкодування їй моральних збитків,
завданих незаконними діями слідчих
органів, на підставі спеціального
закону і ЦК України.

Одночасно, колегія суддів не
погоджується з висновком районного
суду про стягнення в порядку
відшкодування втраченого заробітку
позивачем через недоведеність,
оскільки позивачем по справі не було
надано належних та допустимих доказів
того, що вона на протязі зазначеного
часу намагалась працевлаштуватись за
спеціальністю бухгалтера, (про що вона
стверджувала у позові), але їй було
відмовлено в цьому.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
позивач за законом має право на
відшкодування втраченого заробітку,
але зазначені позовні вимоги не були
доведені, обґрунтовані та
підтвердженні позивачем належними,
допустимими, письмовими доказами.

Відповідно до ч 3 ст. 23 ЦК України розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» відшкодування
моральної шкоди за час перебування під
слідством чи судом провадиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством чи судом.

Законом України «Про державний бюджет
України на 2013 рік» з 01.01.2013 року
встановлено мінімальну заробітну
плату у розмірі 1147 грн.

Як встановлено судом позивач незаконно
перебувала під слідством та судом з
29.09.2005 року по 27.08.2012 року, а саме на
протязі 6 років 11 місяців, що складає 83
місяці.

За роки знаходження під слідством та
судом значно погіршився стан здоров'я
позивача, постраждав її авторитет та
ділова репутація.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду про те, що позивачу повинна бути
відшкодована нанесена їй моральна
шкода у розмірі 95201 грн., виходячи із
розрахунку мінімальної заробітної
плати щомісячно (83 місяців х 1147 грн.).

Вимоги позивача про відшкодування
втраченого заробітку задоволенню не
підлягають через недоведеність.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, неповне з'ясування районним
судом обставин справи, а також
невідповідність обставин, що мають
значення для справи, у відповідності до
п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою
для зміни рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури
Приморського району м. Одеси в
інтересах Державної казначейської
служби України та Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області та
апеляційну скаргу Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області -
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 14 травня 2014 року - змінити.

Скасувати рішення в частині стягнення
втраченого заробітку та в цій частині
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

02.07.2014 року
м. Одеса