Номер провадження: 22-ц/785/5626/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І.,
суддів Доценко Л.І., Гірняк Л.А.,

при секретарі судового засідання
Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 16 квітня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Четверта
одеська нотаріальна контора про
визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

До Суворовського районного суду м.
Одеси звернулася ОСОБА_2 з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
Четверта одеська державна нотаріальна
контора про визнання договору
дарування недійсним. В обґрунтуванні
позову посилалася на те, що у 1998 році
вона на умовляння племінниці
погодилась переоформити заповіт на
такий документ, який після смерті
позивача буде зручним для оформлення
документів про право власності.
Позивач не знала, що укладала саме
договір дарування - ОСОБА_2 за її
твердженням не усвідомлювала, що
згідно цього документу її квартира
вибуває з права власності і переходить
до ОСОБА_6, так як квартиру згідно
домовленостей вона мала отримати після
смерті позивача. Утриманням квартири
займалась ОСОБА_2, укладала угоди про
здачу житла в найм, а в 2012 році
дізналась про реєстрацію в квартирі
ОСОБА_4 та про належність квартири
ОСОБА_3, у зв'язку з чим позивач просила:
визнати недійсним укладений 29.10.1998р. за
р№ 1-5489 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, що діє від
імені ОСОБА_4, яка діє як законний
представник ОСОБА_3, договір дарування
на користь ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 та
визнати за ОСОБА_2 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 16 квітня 2014 року було
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2
було відмовлено (т. 1, а.с. 248-250).

25.04.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 16 квітня 2014
року. В обґрунтування апеляційної
скарги посилалася на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, на перекручення
зібраних по справі доказів. Зокрема,
посилалася на те, що спірний договір
дарування не можна вважати законним, бо
він укладений на вкрай невигідних
умовах внаслідок збігу тяжких
обставин. В обґрунтування зазначала, що
в неї немає іншого житла окрім спірної
квартири, а у відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4 є, а коли особа дарує іншій особі
житло, яке для першого є останнім, а
друга особа не потребує цього житла, то
це однозначно є угода на вкрай
невигідних умовах (ст.57 ЦК УРСР). Щодо
збігу тяжких обставин посилалася на те,
що вона не має власної родини, ані
чоловіка, ані дітей, тобто немає
спадкоємців першої черги. В 1994 році
вона пішла служити до Одеського Свято-
Архангело- Михайлівського жіночого
монастиря. Разом з тим, оскільки,
позивачка погано себе відчувала,
ОСОБА_3 була інвалідом з дитинства, а
ОСОБА_4 захворіла, позивачка була
вимушена вдатися до юридичних
механізмів щоб квартира після її
смерті не дісталася чужим людям. Крім
цього, апелянт посилалася на те, що хоча
договір і був укладений як договір
дарування, але малося на увазі, що
спірна квартира перейде у власність
після смерті ОСОБА_2, також в договорі
відсутні роз'яснення прав та обов'язків
сторін і правові наслідки, що є
порушенням ст.5 Закону України «Про
нотаріат». Також апелянт посилалася на
те, що суд дійшов помилкового висновку
про пропущення позивачкою строку
позовної давності (т.1, а.с. 254-256).

22.05.2014 року представник відповідачів
ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну
скаргу ОСОБА_2, в яких посилався на
безпідставність та необґрунтованість
апеляційної скарги. Зазначив, що
позивачка є достатньо розумною людиною
щоб розуміти наслідки договору
дарування, що підтверджується тим, що у
монастирі вона займалася збором,
підрахунком та розподілом пожертв від
громадян, вона самостійно укладала
договір оренди, отримала довідку про
склад сім'ї, склала довіреність,
зареєструвала у Реєстраційній службі
м.Одеси арешт, накладений судом першої
інстанції. Крім того, той факт, що
позивачка повністю усвідомлювала
значення своїх дій також
підтверджується поясненнями свідків,
як з боку позивачки, так і з боку
відповідачів. Також представник
посилався на те, що твердження
апелянта, що вона тимчасово проживає у
монастирі та те, що відповідачі не
приходили до квартири не відповідають
дійсності та обставинам справи (т.2, а.с.
24-26).

В судовому засіданні позивачка та її
представники апеляційну скаргу
підтримали. Представник відповідачів
проти задоволення апеляційної скарги
заперечував.

В розгляді апеляційної скарги була
оголошена перерва для укладання
мирової угоди, за результатами якої
сторонам не вдалось досягти морової
угоди. Разом з тим, на адресу суду було
надано заяви сторони відповідача та їх
представника, в яких сторона
відповідачів визнала право на по
життєве проживання позивачки у спірній
квартири. Як пояснив представник
відповідачів, така домовленість завжди
існувала, а тому для її підтвердження
та на спростування посилань сторони
позивача про можливе її виселення та
про намір відчуження житла були подані
відповідні заяви стороною
відповідачів.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 16 квітня 2014 року залишенню без змін,
виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Предметом розгляду в суді першої
інстанції була вимога про визнання
правочину недійсним - договору
дарування, який було укладено 29.10.1998 р.
між родичами (відповідач ОСОБА_3 -
онучка сестри позивачки) щодо квартири
під АДРЕСА_1. Внаслідок укладання
договору дарування, який був
посвідчений нотаріально, право
власності на квартиру набула
неповнолітня на той момент ОСОБА_3 (а.с.
72, 94-99). Позивачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
момент дарування квартири вийшла на
пенсію, а з 1994 року стала насельницею
Свято-архангело-Михайлівського
жіночого монастиря, в якому постійно
проживала та проживала на час розгляду
справи в суді першої та другої
інстанції (т.1, а.с.16-17, 137).

Правова підстава заявленого позову
визначена стороною позивач за ЦК УРСР
як 56 ЦК УРСР (оспорюваний правочин, який
було укладено внаслідок помилки) та 58
ЦК УРСР (нікчемний правочин - угода про
людське око) (т.1, а.с. 2, т.1, а.с. 52).
Одночасно сторона позивача посилалась
на те, що фактично договір дарування не
був вчинений.

Приймаючи рішення по справі та
відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
підстави для визнання правочину згідно
з чинним на момент укладення правочину
недійсним ЦК УРСР (ст.ст. 56, 58) не було.

При цьому, не приймається до уваги
довід апеляційної скарги щодо спірний
договір дарування не можна вважати
законним, бо він укладений на вкрай
невигідних умовах внаслідок збігу
тяжких обставин (ст. 57 ЦК УРСР) (т.1,
а.с.254-257), оскільки, така підстава для
визнання правочину не заявлялась
стороною, а суд апеляційної інстанції
розглядає апеляційну скаргу в межах
доводів апеляційної скарги з
врахуванням підстав та предмету позову
заявлених в суді першої інстанції
(ст.ст. 11, 303 ЦПК України). В іншому
випадку апеляційний суд змушений був
би надати заявленим в доводах
апеляційної скарги життєвим
обставинам як підставам для подання
позову, які не заявлялись в суді першої
інстанції.

Щодо посилань апелянта на те, що
договір був укладений про людське око,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що так як від імені
неповнолітньої на той час ОСОБА_3 дар
був прийнятий (належним чином
оформленою нотаріальною дією) її
повноважним представником, та як
вбачається з пояснень адвоката
відповідачів, ОСОБА_3 вважає квартиру
своєю власністю та має намір
здійснювати свої повноваження
власника відносно неї. Між сторонами
провадження існували домовленості
щодо утримання спірної квартири
порядку розподілу витрат та доходів,
через зміну яких, на думку колегії
суддів, і виник конфлікт між сторонами.
Крім того, для укладання договору
дарування ОСОБА_4, яка діяла від імені
своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3,
була видана довіреність на ім'я ОСОБА_5
для прийняття в дар від позивачки
ОСОБА_2 спірної квартири (т.1, а.с.99), що
також підтверджує той факт, що сторони
готувалися для укладання договору
дарування. Крім того, щоб визнати
правочин фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину, а враховуючи те, що
одна з сторін - ОСОБА_3 була
неповнолітньою та її інтереси
представляла ОСОБА_4, яка давала
довіреність для прийняття в дар
спірної квартири, друга сторона -
ОСОБА_2 за її поясненнями підписувала
не договір дарування, то ніякого умислу
всіх сторін немає.

Щодо посилань апелянта на те, що хоча
договір і був укладений як договір
дарування, але малося на увазі, що
спірна квартира перейде у власність
після смерті ОСОБА_2, також в договорі
відсутні роз'яснення прав та обов'язків
сторін і правові наслідки, що є
порушенням ст.5 Закону України «Про
нотаріат», то вони не відповідають
правильно встановленим обставинам
справи, які до того повністю
узгоджуються в звичайною життєвою
практикою.

Аналізуючи вказаний довід колегія
суддів вважає, що апелянт посилається
на помилку, яка немовби була допущена
ним під час укладання правочину, проте
описує можливий мотив своє поведінки.
Між тим, як роз'яснив ВСУ в п. 11
постанові «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними» N
3 від 28.04.1978 р. правила ст.56 ЦК не
поширюються на випадки, коли помилка
стосується до мотивів укладення угоди.
Так само, колегія суддів зауважує, що
встановлені судом обставини справи,
зокрема фактичне володіння
правоустановчими документами на
спірну квартиру та її використання
свідчать відсутність помилки, і такий
висновок суду узгоджується з
поясненнями свідків, які були допитані
по справі та письмовими поясненнями,
приєднаними до матеріалів справи.

Також апелянт посилалася на те, що суд
дійшов помилкового висновку про
пропущення позивачкою строку позовної
давності (т.1, а.с. 254-256). Разом з тим,
системний аналіз рішення суду свідчить
про те, що суд першої інстанції згідно з
заявленими позовними вимогами та їхнім
обґрунтуванням (т.1, а.с. 52, посилання на
ст..ст. 76, 80 ЦК УРСР) та з врахуванням
поданої заяви про застосування
позовної давності (т.1, а.с. 85) в описової
частині спочатку вирішувалось
порушене сторонами про строки
звернення до суду. При цьому,
відповідно до чинного на момент
виникнення спірних відносин ЦК УРСР
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність) ст. 71 ЦК УРСР
встановлюється в три роки. Відповідно
до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. З матеріалів справи вбачається,
що строк позовної давності почав
спливати з моменту укладання
оспорюваного договору дарування
(об'єктивно), а тому дійсно пропущений
позивачкою, яка вказувала на початок
його спливу з моменту коли вона
дізналась (суб'єктивно) про його
укладання, при цьому, йдеться не про
договір, а його наслідки, за
твердженням самої позивачки - тобто про
перехід права власності відповідачці.
Процитувавши п. 11 абз 3 постанови
Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. за N 14 „Про
судове рішення у цивільній справі" суд
першої інстанції лише вказував на
загальний механізм застосування
строків позовної давності за ЦК
України, який відрізняється від раніше
чинного ЦК УРСР, неможливістю
застосування строку позовної даності
без заяви сторони. Головним у вказаному
механізмі є те, що якщо відсутні
підстави для задоволення позову за
заявленими позовними вимогами (тобто
по суті) суд за умови пропуску позовної
давності може відмовити в задоволенні
позову за пропуском позовної давності,
оскільки пропуск позовної давності є
самостійною підставою для відмови в
позові. Суд першої інстанції вказав на
відсутність підстав для визнання
правочину недійсним за заявленими
підставами, а тому і не застосовував
наслідки пропуску позовної давності, і
лише редакційно невдале формулювання
останніх абзаців речення створили
поводи для такого тлумачення рішення
суду першої інстанції.

Викладене спростовує доводи
апеляційної скарги, що позивачем було
надано всі необхідні докази,
передбачені законом, щодо факту
укладання договору та обставин його
виконання, а суд першої інстанції
неправильно відмовив в задоволенні
позову. Таким чином, оскільки, доводи
апеляційної скарги не знайшли своє
підтвердження, апеляційний суд
відхиляє скаргу та залишає рішення
суду першої інстанції на підставі ст. 308
ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 16 квітня 2014 року - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 16 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області А.І.
Дрішлюк

Л.А. Гірняк

Л.І. Доценко