УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2014 року Ялтинський міський суд
Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого судді Цалко А.А., при
секретарі Сьомченко В.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Ялті скаргу ОСОБА_1 на
постанову старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Ялтинського
міського управління юстиції Макарової
Ю.О. про арешт коштів боржника від 21
листопада 2013 року, -

встановив:

Заявник звернулася до суду зі скаргою в
якій просить суд визнати незаконною та
скасувати постанову старшого
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Ялтинського міського управління
юстиції Макарової Ю.О. про арешт коштів
боржника від 21 листопада 2013 року.

Вимоги мотивовані тим, що оскаржувана
постанова була винесена державним
виконавцем з порушенням норм Закону
України «Про виконавче провадження»,
оскільки їй не було відомо про
відкриття виконавчого провадження та
вона була позбавлена можливості
виконати рішення суду в добровільному
порядку.

В судовому засіданні заявник та її
представник доводи скарги підтримали
та просили її задовольнити.

Представник Відділу державної
виконавчої служби Ялтинського
міського управління юстиції - старший
державний виконавець Макарова Ю.О. у
судовому засіданні проти скарги
заперечувала та просила суд відмовити
у її задоволені.

Заслухавши заявника та її
представника, заінтересовану особу,
дослідивши скаргу, матеріали цивільної
справи, матеріали виконавчого
провадження, суд вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав:

Відповідно до ст. 55 Конституції України
кожному гарантується право на
оскарження до суду рішень, дій чи
бездіяльності органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених
цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно ч 1. ст. 25 Закону України «Про
виконавче провадження», - державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця можуть бути
оскаржені в порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 цього Закону, -
боржник має право оскаржувати рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби виключно в
судовому порядку.

Відповідно до положень ст. 383
Цивільного процесуального кодексу
України, - учасники виконавчого
провадження та особи, які залучаються
до проведення виконавчих дій, мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Судом, встановлено, що рішенням
Ялтинського міського суду АР Крим від 24
березня 2011 року позов Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 363949,19 гривень, судові витрати по
справі у сумі 1820 гривень, а усього 365769
(триста шістдесят п'ять тисяч сімсот
шістдесят дев'ять) гривень 19 копійок
(а.с.71). Зазначене судове рішення
набрало законної сили на підставі
ухвали Апеляційного суду АР Крим від 01
червня 2011 року (а.с.98-99).

05 вересня 2011 року Ялтинським міським
судом АР Крим позивачу ПАТ
«УрсСиббанк» був виданий виконавчий
лист (а.с.106).

Як вбачається із матеріалів
виконавчого провадження, котре було
досліджено судом в судовому засіданні,
та копія якого долучена до матеріалів
справи, що постановою заступника
начальника відділу державної
виконавчої служби Ялтинського
міського управління юстиції Морозовим
О.С. від 01 серпня 2013 року було відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа № 2-561/2011, виданого 05
вересня 2011 року Ялтинським міським
судом АР Крим та боржнику ОСОБА_1 був
встановлений семиденний строк для
самостійного виконання рішення суду
(а.с.150).

Відповідного до супровідного листа №
03/806 вказана постанова була надіслана
боржнику ОСОБА_1 01 серпня 2013 року за
зареєстрованим місцем проживання
останній, а саме за адресою: АДРЕСА_1.
Однак, до виконавчої служби повернувся
поштовий конверт з відміткою: «за даною
адресою адресат не проживає» (а.с.115).

При цьому, ОСОБА_1 в судовому засіданні
підтвердила суду те, що вона дійсно
зареєстрована за вказаною вище
адресою, але фактично проживає в м.
Севастополі.

Але, як пояснив державний виконавець
суду, що про зміну місця проживання
боржник ОСОБА_4 державну виконавчу
службу не повідомила. Отже, суд вважає,
що державний виконавець при винесені
оскаржуваної постанови діяв в межах
повноважень та у спосіб, визначений
Законом.

Судом також встановлено, що постановою
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Ялтинського міського управління
юстиції Макарової Ю.О. від 21 листопада
2013 року при примусовому виконанні
вказаного вище виконавчого листа №
2-561/2011 року було накладено арешт на
кошти боржника ОСОБА_1 у межах суми
звернення стягнення 420000,00 гривень
(а.с.110).

Відповідно до ст. 32 Закону України
«Про виконавче провадження», - заходами
примусового виконання рішень є: 1)
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; 4) інші
заходи, передбачені рішенням.

Згідно ч. 1. ст. 57 цього Закону, - арешт
майна боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення.

Таким чином, суд прийшов до висновку
про те, що старший державний виконавець
відділу державної виконавчої служби
Ялтинського міського управління
юстиції Макарова Ю.О. при прийнятті
оскаржуваної постанови від 21 листопада
2013 року діяла в межах повноважень та у
спосіб, визначений Законом, а отже
оскаржувана постанова є правомірною,
тому скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити
без задоволення.

Що стосується доводів заявника ОСОБА_1
про те, що державним виконавцем
незаконно було відкрито виконавче
провадження, то такі доводи не
приймаються судом до уваги, оскільки
постанова про відкриття виконавчого
провадження від 01 серпня 2013 року не
оскаржувана та не скасована.

На підставі викладеного, керуючись ст.
55 Конституції України, ст.ст. 1,6, 12, 20, 25,
26, 32, 57, 82 Закону України "Про виконавче
провадження", ст.ст. 6,10,60, 210, 383, 385, 386, 387
ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В скарзі ОСОБА_1 про визнання
незаконною та скасування постанови
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Ялтинського міського управління
юстиції Макарової Ю.О. про арешт коштів
боржника від 21 листопада 2013 року -
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Автономної Республіці Крим через
Ялтинський міський суд в порядку та
строки, передбачені ст. ст. 294-296
Цивільного процесуального кодексу
України.

СУДДЯ: