Справа № 466/2832/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1906/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля
І.І., Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представників: Львівської міської ради
- Партики Н.С., Шевченківської РА ЛМР -
Цибруха Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 25 грудня 2013 року у справі за
первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог - Головного
управління юстиції у Львівській
області, обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», реєстраційної
служби Львівського міського
управління юстиції, про визнання
договору дарування частини житлового
будинку недійсним, скасування витягу
про реєстрацію права власності на
частину житлового будинку, та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог - Головного
управління юстиції у Львівській
області, Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, Львівської міської
ради, реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції, про
визнання договору дарування частини
житлового будинку частково недійсним,
визнання права власності на частину
житлового будинку, -

в с т
а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовом до приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, третьої особи - ОСОБА_4, в
якому просила визнати частково
недійсним договір дарування частини
житлового будинку АДРЕСА_1, що був
укладений 25 серпня 2004 року між ОСОБА_8
та ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрований в
реєстрі за № 4014, в частині виключення з
обдарованого будинковолодіння
побудованих самовільно добудови і
надбудови під літерою А1-2.

Під час проведення підготовчого
судового засідання ОСОБА_4 був
виключений з числа учасників процесу
як третя особа та залучений до участі в
справі в якості відповідача. Крім
цього, після призначення справи до
судового розгляду приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 була виключена з числа
учасників процесу як відповідач,
оскільки її нотаріальна діяльність
була припинена 18 квітня 2006 року та до
участі в справі в якості третіх осіб
без самостійних вимог залучено Головне
управління юстиції у Львівській
області та обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки».

У жовтні 2012 року позивачка ОСОБА_2, від
імені якої діє представник ОСОБА_3,
подала до суду заяву про уточнення та
збільшення позовних вимог, в якій
просить ухвалити рішення про визнання
недійсним в цілому вказаного вище
Договору дарування частини житлового
будинку АДРЕСА_1 від 25 серпня 2004 року та
скасувати витяг про реєстрацію права
власності 11/18 частин житлового будинку
за ОСОБА_4, виданого ОКП ЛОР «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» 17 вересня 2004 року за
№ 4771890. В обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3
посилаються на те, що в оспорюваному
договорі дарування частини житлового
будинку, укладеному між її покійним
батьком ОСОБА_8 та її братом ОСОБА_4, до
подарованої частини будинку включено
самовільну добудову і надбудову до
цього будинку, яка ніби-то належала
батькові ОСОБА_8 на підставі
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 233 від 15 березня 2004 року «Про
узаконення самовільного будівництва».
Проте, у відповідності до п. 38
«Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03 березня 2004 року №
20/5, чинної на час посвідчення
зазначеного вище Договору дарування
частини житлового будинку, договори
про відчуження та заставу (іпотеку)
майна, що підлягає реєстрації,
посвідчуються за умови подання
документів, які підтверджують право
власності на майно, що відчужується або
заставляється, та в передбачених
законодавством випадках державну
реєстрацію прав на це майно.
Розпорядження органу місцевого
самоврядування про узаконення
самовільного будівництва не є
правовстановлюючим документом,
оскільки у п. 62 «Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України» наведено вичерпний перелік
документів, якими може бути
підтверджено право власності на
житловий будинок, а у додатку 1 до
пункту 2.1 «Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно», затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року за № 7/5, наведено
вичерпний перелік правовстановлюючих
документів, на підставі яких
проводиться реєстрація прав власності
на об'єкти нерухомого майна. Крім того,
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 233 від 15 березня 2004 року «Про
узаконення самовільного будівництва»
видано на ім'я ОСОБА_4, тобто,
обдарованої особи, а не дарувальника
ОСОБА_8 У зв'язку з цим, оскільки
розпорядження не є документом, який би
посвідчував право власності
дарувальника на передану за Договором
дарування нерухомість, реєстрація
права власності на підставі
розпорядження проведена не була, то
даний документ не міг бути взятий до
уваги нотаріусом при посвідченні
договору дарування частини житлового
будинку. Крім того, на час видачі
розпорядження вона - позивачка була
співвласником даного будинку, що
стверджується свідоцтвом про право на
спадщину за заповітом від 07 листопада
2002 року, посвідченим державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори,
зареєстрованим в реєстрі за № 3400.
Згідно спадкової справи № 511/2001,
зокрема, технічної характеристики
будинковолодіння, до складу
будинковолодіння включено самовільно
побудовані добудову і надбудову до
будинку. На підставі вищевказаного
Договору дарування частини житлового
будинку ОКП ЛОР «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
зареєструвало за відповідачем ОСОБА_4
право власності на 11/18 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, та йому було видано
витяг про реєстрацію права власності
на нерухоме майно № 4771890 від 17 вересня
2004 року. З огляду на такі факти вона,
ОСОБА_2 вимушена в судовому порядку
захистити свої права, порушені
укладенням спірного Договору
дарування частини житлового будинку та
видачею на його підставі витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, шляхом визнання недійсним
договору та скасування витягу.

У листопаді 2011 року відповідач ОСОБА_4
подав до суду зустрічну позовну заяву,
яку ним було уточнено у березні 2013 року.
У зустрічному позові, пред'явленому до
ОСОБА_2, третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог - Головного
управління юстиції у Львівській
області, Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
ОСОБА_4 просить визнати частково
недійсним Договір дарування частини
житлового будинку АДРЕСА_1 в частині
дарування частини будинку під літерою
А1-2 та визнати за ним право власності на
цю частину будинку, яка включає в себе
прибудову та надбудову до вказаного
будинку. В обґрунтування своїх вимог
ОСОБА_4 вказав на те, що ОСОБА_2 є його
рідною сестрою та з 1979 року вона
проживає з чоловіком і двома дітьми в м.
Ужгороді, де забезпечена житлом. В
первісному вигляді будинок АДРЕСА_1 був
одноповерховим та складався з двох
кімнат та кухні. Його житлова площа
становила 33,6 кв.м., а загальна - 43,3 кв.м.
7/18 ідеальних частин цього будинку
сестра ОСОБА_2 успадкувала в листопаді
2002 року за заповітом їх матері ОСОБА_9, а
11/18 ідеальних частин - залишились у
власності батька ОСОБА_8 Саме цих 11/18
частин батько подарував йому - ОСОБА_4
згідно договору дарування від 25 серпня
2004 року. Сестра ОСОБА_2 проживаючи в м.
Ужгороді, будинком ніколи не
цікавилась та матеріальних витрат на
його утримання не несла. У 1991 році він -
ОСОБА_4 самовільно спорудив добудову і
надбудову А1-2 до спірного будинку. В
результаті проведеної реконструкції
він прибудував до будинку тамбур,
коридор, ванну, кухню, житлову кімнату
та надбудував другий поверх, який
складається з трьох житлових кімнат і
коридору. В цілому будинок складається
з шести житлових кімнат площею 144,2 кв.м,
та двох кухонь. Загальна площа будинку
після проведених добудови і надбудови
становить 190,0 кв.м. Вказане будівництво
тривало не один рік, про що ОСОБА_2 було
відомо. Розпорядженням Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради від 15 березня 2004 року № 233
«Про узаконення самовільного
будівництва» проведена реконструкція
була узаконена на нього - ОСОБА_4 На
момент успадкування ОСОБА_2 частини
будинку АДРЕСА_1 добудова та надбудова
вже були проведені, в неї не було ніяких
заперечень з приводу розподілу
будинку. Також ОСОБА_2 було відомо про
те, що реконструкцію проведено ним -
позивачем, та на нього узаконено,
оскільки вона підтримувала відносини
як з батьками, так і з ним та його сім'єю.
Вважає, що підстави для поновлення
ОСОБА_2 строку позовної давності та
узаконення на неї самовільного
будівництва - відсутні. В той же час він
погоджується з викладеним в первісному
позові на обґрунтування того, що
договір дарування 11/18 частин житлового
будинку слід визнати недійсним в
частині дарування самовільних
добудови і надбудови. На підставі
положень ч. 5 ст. 376 ЦК України право
власності на самочинно
реконструйовану частину будинку слід
визнати за ним і таке визнання не
порушує права інших осіб.

В ході судового розгляду справи до
участі в справі в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог,
судом було залучено також Львівську
міську раду, Інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області та реєстраційну
службу Львівського міського
управління юстиції.

Оскаржуваним рішенням первісний позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог -
Головного управління юстиції у
Львівській області, обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції, про
визнання договору дарування частини
житлового будинку недійсним,
скасування витягу про реєстрацію права
власності на частину житлового будинку
- задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог - Головного
управління юстиції у Львівській
області, Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, Львівської міської
ради, реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції, про
визнання договору дарування частини
житлового будинку частково недійсним,
визнання права власності на частину
житлового будинку - задоволено
повністю.

Визнано недійсним договір дарування
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
який був укладений 25 серпня 2004 року між
ОСОБА_8 і ОСОБА_4 та посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7 і
зареєстрований в реєстрі за № 4014, в
частині дарування житлової прибудови
А-2 та житлової надбудови А1-2 до
вищевказаного будинку.

Скасовано витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно за № 4771890,
який виданий 17 вересня 2004 року обласним
комунальним підприємством Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
про реєстрацію права власності 11/18
частин житлового будинку АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
житлову прибудову А-2 та житлову
надбудову А1-2 до житлового будинку
АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3. Вважає рішення таким,
що ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що ухвалюючи рішення про
задоволення зустрічного позову ОСОБА_4
в частині визнання права власності на
самочинну збудовану житлову прибудову
А-2 та надбудову А1-2, суд першої
інстанції посилався на пояснення
позивача за зустрічним позовом, його
дружини, яка є зацікавленою особою,
показання свідків, зазначивши, що їхні
пояснення також підтверджуються
долученими до справи за клопотаннями
ОСОБА_4 письмовими доказами: товарними
чеками, квитанціями і накладними, які
зазначені в реєстрі документів на
будівельні матеріали. Звертає увагу на
те, що ні з товарних чеків, ні з
накладних неможливо визначити на кого
саме такі були виписані, оскільки
прізвища в таких не зазначено. З
рішення суду випливає, що суд зробив
висновок про належність таких позивачу
за зустрічним позовом лише на підставі
того, що вони були долучені до справи
саме ОСОБА_4 Останній не є ані
власником, ані користувачем земельної
ділянки, на якій здійснено самочинну
добудову і надбудову, а тому вважає, що
посилання на ч. 5 ст. 376 ЦК України, як на
підставу для задоволення позовних
вимог про визнання права власності на
самочинне будівництво, є
безпідставним. Вказує, що представник
Львівської міської ради заперечувала
проти визнання за ОСОБА_4 права
власності на самовільну прибудову та
надбудову. Позивач не надав доказів про
те, що він звертався із заявою про
прийняття в експлуатацію та узаконення
самочинного будівництва в
передбаченому законом порядку.
Відсутні докази і того, що дане
самочинне будівництво не порушує прав
інших осіб. Крім того, у зустрічній
позовній заяві ОСОБА_4 просив визнати
за ним право власності на частину
будинку АДРЕСА_1 під літ. А1-2, проте суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог та визнав право
власності за ОСОБА_4 на житлову
прибудову А-2 житлового будинку
АДРЕСА_1. Просить скасувати рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 25 грудня 2013 року в частині
визнання за ОСОБА_4 права власності на
житлову прибудову А-2 та житлову
надбудову А1-2 до житлового будинку
АДРЕСА_1 та ухвалити нове, яким в
задоволенні даної позовної вимоги
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
ОСОБА_4, представників: Львівської
міської ради - Партики Н.С.,
Шевченківської РА ЛМР - Цибруха Я.В.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» роз'яснено, що, перевіряючи
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення, суд
апеляційної інстанції повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права. При перегляді судових рішень
необхідно виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав
щодо перегляду судових рішень в
апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК,
що визначає підстави перегляду
судового рішення в такому разі, і
відповідно до неї та наданих суду
апеляційної інстанції повноважень
формулює резолютивну частину своєї
ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення в оскаржуваній частині не
відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

В судовому засіданні суду першої
інстанції встановлені наступні
юридично значимі факти та відповідні
їм правовідносини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_4 є рідними сестрою та
братом. Їхніми батьками були ОСОБА_9 та
ОСОБА_8. Батьками сторін під час
перебування в зареєстрованому шлюбі на
підставі договору купівлі-продажу від
15 лютого 1964 року, посвідченого
виконкомом Ряснянської сільської ради
Яворівського району Львівської
області, було придбано в спільну
сумісну власність будинок АДРЕСА_1, в
якому вони в подальшому стали
проживати зі своїми дітьми - сторонами
по справі. Вказаний будинок був
одноповерховий та складався з двох
кімнат, жилою площею 33,6 кв.м., кухні та
двох коридорів. Загальна площа будинку
становила 43,3 кв.м. З 1979 року позивач
ОСОБА_2 проживає із своєю сім'єю в м.
Ужгороді, а відповідач ОСОБА_4
продовжував проживати в даному будинку
разом з батьками та проживає в ньому зі
своєю дружиною ОСОБА_11 на даний час.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати сторін ОСОБА_9
померла. На підставі її заповіту,
складеного 28 листопада 1971 року та
посвідченого Рясне-Руською сільською
радою Яворівського району Львівської
області, після її смерті належні їй 7/18
частин житлового будинку АДРЕСА_1,
успадкувала позивач ОСОБА_2, а 11/18
частин вищевказаного будинку
залишилось у власності батька
позивачки ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер в м.
Львові у віці 68 років.

Вказані обставини підтверджуються
поясненнями сторін та їх
представників, долученими до справи
копіями свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_2
07 листопада 2002 року державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори Шевців
О.Г., свідоцтва про смерть ОСОБА_8,
оглянутими в судовому засіданні
матеріалами інвентаризаційної справи
на будинок АДРЕСА_1 та ці обставини в
судовому засіданні ніким з учасників
процесу не оспорювались.

В судовому засіданні також
встановлено, що за життя ОСОБА_8, а саме
25 серпня 2004 року, між ним, з однієї
сторони, та його сином ОСОБА_4, з другої
сторони, було укладено договір
дарування частини житлового будинку,
який був посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 4014. За
умовами цього договору дарувальник
ОСОБА_8 подарував, а обдарований ОСОБА_4
прийняв у дар 11/18 частин житлового
будинку АДРЕСА_1. В цьому договорі
зазначено, що будинок в цілому
складається з шести житлових кімнат,
жилою площею 144,2 кв.м. та двох кухонь.
Загальна площа будинку становить 190,0
кв.м. До будинку, що на плані позначений
літерою «А-1», відносяться: «А-2» -
житлова прибудова; «А1-2» - житлова
надбудова. Цих 11/18 частин житлового
будинку належало дарителю ОСОБА_8 на
підставі: свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя, виданого Другою Львівською
державною нотаріальною конторою 14
жовтня 2002 року за реєстровим № 3204 і
зареєстрованого у Львівському
державному комунальному бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки 21 листопада 2002 року
за № 271; свідоцтва про право на спадщину
за законом, виданого Другою Львівською
державною нотаріальною конторою 14
жовтня 2002 року за реєстровим № 3206 і
зареєстрованого у Львівському
державному комунальному бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки 21 листопада 2002 року
за № 271; розпорядження про узаконення
самовільного будівництва, виданого
Шевченківською районною
адміністрацією Львівської міської
ради від 15 березня 2004 року за № 233. На
підставі цього договору ОСОБА_4 17
вересня 2004 року ОКП ЛОР «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
було видано витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно за № 4771890
про реєстрацію за ним права власності
11/18 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Вищевказані обставини підтверджуються
поясненнями сторін та їх
представників, а також долученою до
справи копією Договору дарування
частини житлового будинку від 25 серпня
2004 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що зазначений вище Договір дарування
частини житлового будинку від 25 серпня
2004 року підлягає визнанню частково
недійсним, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 717, 719, 722
ЦК України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі
укладається в письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на
дарунок виникає з моменту його
прийняття.

За змістом ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятись у формі,
встановленій законом і бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, обумовлених ним.

У відповідності до вимог ст. 319 ЦК
України володіння, користування та
розпорядження майном належить лише
його власникові.

Судом безспірно встановлено, що
укладаючи оспорюваний сторонами
Договір дарування частини житлового
будинку, дарувальник ОСОБА_8, крім
майна, яке йому дійсно належало на
праві власності, а саме 11/18 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, що
складався з двох кімнат, кухні та двох
коридорів, загальною площею 43,3 кв.м.,
розпорядився також майном (прибудовою
і надбудовою до будинку), власником
яких він не був.

До матеріалів справи долучено копію
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 233 від 15 березня 2004 року «Про
узаконення самовільного будівництва»
та копії документів на підставі яких
воно було видано. Зі змісту цього
розпорядження убачається, що воно було
видано за результатами розгляду заяви
відповідача ОСОБА_4, в якій він просив
узаконити за ним самочинно проведені
прибудову розміром 5,5х11,0 м та надбудову
розміром 11,0х11,0 м до будинку АДРЕСА_1.
Виданню цього розпорядження
передувало обстеження будівництва, яке
було проведено комісією ЛКП «Рясне-402»
та засідання міжвідомчої комісії при
Шевченківській районній адміністрації
Львівської міської ради, яка визнала
технічну можливість подальшої
експлуатації цих прибудови і
надбудови. Розглянувши заяву ОСОБА_4 і
додані до неї документи, враховуючи
нотаріально посвідчену заяву батька
ОСОБА_4 - ОСОБА_8, в якій останній
зазначив, що прибудова і надбудова були
проведені його сином в 1990-1991 р.р. і він
просить її узаконити та оформити
документи на свого сина, Шевченківська
районна адміністрація Львівської
міської ради вищевказаним
розпорядження погодилась з подальшою
експлуатацією самовільно проведеної
прибудови і надбудови до будинку
АДРЕСА_1, які провів ОСОБА_4

Наведене об'єктивно стверджується
зібраними та оціненими судом доказами,
які знайшли своє підтвердження в
матеріалах справи та рішенні.

У цих частинах рішення в апеляційному
порядку не оскаржується і підстав для
його скасування, передбачених ч. 3 ст. 303
ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, задовольняючи позов у
частині визнання за ОСОБА_4 право
власності на житлову прибудову А-2 та
житлову надбудову А1-2 до житлового
будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції
не взяв до уваги те, що ОСОБА_4 не
звертався в інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю
Львівської міської ради про прийняття
вказаних - прибудови та надбудови в
експлуатацію.

Підпунктом 2.3. Розпорядження № 233 від
15.03.2004 року голови Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради «Про узаконення
самовільного будівництва» зобов?язано
ОСОБА_4 зареєструвати будівництво в
міській інспекції
Держархбудконтролю», проте цього він
також не зробив (а.с. 5).

Як роз?яснено в пунктах 9, 10 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (правовий режим самочинного
будівництва) при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що відповідно до статті 26
Закону № 2780-XII «Про основи
містобудування» спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті 15
ЦК, частина перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду
з позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні
питання про відкриття провадження у
справі за позовом про визнання права
власності на самочинно збудовані
об'єкти суд має звертати увагу чи
зазначено у позовній заяві відповідно
до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо
звернення позивача до інспекції
державного будівельного
архітектурного контролю про прийняття
об'єкта до експлуатації та посилання на
докази щодо зазначених обставин. У разі
відсутності посилання на такі
обставини або докази суд має
відповідно до вимог статті 121 ЦПК
залишити позовну заяву без руху та
надати строк для усунення недоліків із
наслідками, передбаченими частиною
другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до
компетентного державного органу із
заявою про прийняття об'єкта до
експлуатації, суд вирішує спір по суті
з урахуванням наведених обставин та
вимог закону.

Позов про визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно на
чужій земельній ділянці може бути
пред'явлено до органу державної влади
або органу місцевого самоврядування та
власника (користувача) земельної
ділянки у випадку забудови на
земельній ділянці, яка належить до
державної чи комунальної власності або
фізичній чи юридичній особі.

У разі пред'явлення позову про визнання
права власності на самочинно
збудований об'єкт нерухомості до
неналежного відповідача (наприклад, до
бюро технічної інвентаризації чи лише
до певної фізичної особи) суд залежно
від предмета позову та обставин справи
у порядку, передбаченому частиною
першою статті 33 ЦПК, має вирішити
питання про його заміну на належного
відповідача або із власної ініціативи
у порядку, передбаченому частиною
другою статті 35 ЦПК, залучає
відповідний державний орган чи орган
місцевого самоврядування як третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета позову, також відповідно
до частини третьої статті 45 ЦПК залучає
до участі у справі відповідну
інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю
для надання висновків на виконання її
повноважень.

Крім того суд першої інстанції,
зодовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4
визнав за ним право власності на
житлову прибудову А-2 до житлового
будинку АДРЕСА_1, хоча у позовній заяві
ОСОБА_4 такої вимоги (а.с. 114-115 т. 1) -
немає, чим вийшов за межі позовних
вимог.

Оскільки ОСОБА_4 не дотримався
встановленого вище порядку, а судом
першої інстанції зазначені недоліки не
усунуто, рішення в оскаржуваній
частині, як таке, що ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, підлягає
скасуванню з ухваленням нового - про
відмову у його задоволенні.

Усунення ОСОБА_4 вказаних порушень не
позбавляє його права вдруге звернутися
до суду з аналогічним позовом.

В решті рішення районного суду
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 грудня 2013 року в
частині визнання за ОСОБА_4 права
власності на житлову прибудову А-2 та
житлову надбудову А1-2 до житлового
будинку АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення, яким в
позові у цій частині - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.