АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Місюра М.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 17 лютого 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення суми.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 р. ОСОБА_2 звернувся у суд з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми.

Свої вимоги обґрунтовув тим, що ОСОБА_1
зобов'язання по поверненню грошових
коштів в сумі 295 200 грн., що виникло на
підставі судового рішення від 18 серпня
2010 р. не виконує, у зв'язку з чим, на
підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України,
просив стягнути з нього на свою користь
три проценти річних за період з 15
серпня 2012 р. по 10 січня 2014 р. в сумі 12 471
грн. 19 коп. та відшкодування
інфляційних втрат з квітня 2011 р. по
грудень 2013 р. в сумі 590 грн. 40 коп.

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 17 лютого 2014
р. позов задоволено. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення та
неправильне застосування норм
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та, за
змістом апеляційної скарги, ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши відповідача
та його представника, які підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити, позивача та його
представника, які заперечували проти
задоволення апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 04 квітня 2008 р. між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки в СТ
«Дніпровець» на території Процівської
сільської ради Бориспільського району
Київської обл.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської обл. від
18 серпня 2010 р., залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Київської
обл. від 06 грудня 2010 р., зазначений
договір визнано недійсним та
зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1
земельну ділянку, а ОСОБА_1 - повернути
ОСОБА_2 отримані грошові кошти в сумі 295
200 грн. /а.с.15-19, 20-24/.

Постановою головного державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Солом'янського
районного управління юстиції в м. Києві
від 28 березня 2011 р. було відкрито
виконавче провадження /а.с.28/.

В подальшому, у зв'язку з невиконанням
ОСОБА_1 судового рішення про стягнення
грошових коштів за період з 04 квітня 2011
р. по 14 серпня 2012 р., рішенням колегії
суддів з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня
2012 р. з відповідача на користь позивача
було стягнуто три відсотки річних, в
сумі 12 107 грн. 24 коп. /а.с.32-35/.

Задовольняючі позовні вимоги, районний
суд виходив з того, що відповідач
рішення суду про стягнення грошових
коштів не виконав, а тому грошове
зобов'язання, незважаючи на відкриття
виконавчого провадження, не може
вважатися таким, що припинило своє
існування, й відповідач несе обов'язок
по відшкодуванню інфляційних витрат
від знецінення неповернутих коштів за
час виконання судового рішення та
сплаті передбачених законодавством
трьох відсотків річних.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів.

Відповідно до положень ст.625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до судової практики
Верховного Суду України, що згідно з
положеннями ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України,
набрання законної сили рішенням суду
про стягнення грошової суми та
звернення його виконання не є
підставою для припинення грошового
зобов'язання, а боржник несе обов'язок
відшкодувати інфляційні витрати від
знецінення неповернутих коштів за час
до виконання рішення суду про
стягнення суми та трьох відсотків
річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги про те, що
районним судом не було враховано
існування судового рішення, що було
постановлено між тими самими
сторонами, по даному предмету спору з
тих самих підстав, яким стягнуто з
відповідача на користь позивача
грошові кошти за невиконання рішення
суду, спростовуються фактичними
обставинами справи.

Так, рішенням колегії суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня
2012 р. з відповідача на користь позивача
за невиконання судового рішення в
період з 04 квітня 2011 р. по 14
серпня 2012 р., було стягнуто три відсотки
річних, в сумі 12 107 грн. 24 коп. /а.с.32-36/.

Звертаючись у суд з позовом по даній
справі, ОСОБА_2 ставив питання про
стягнення з ОСОБА_1 трьох відсотків
річних за інший період - з 15 серпня 2012 р.
по 10 січня 2014 р., а також інфляційних
втрат.

Твердження апеляційної скарги про те,
що самим ОСОБА_2 не було виконано судове
рішення - не повернуто ОСОБА_1 земельну
ділянку в СТ «Дніпровець» на території
Процівської сільської ради
Бориспільського району Київської обл.,
не можуть бути прийняті судом до уваги,
остільки висновків суду про
невиконання відповідачем рішення суду
про стягнення грошових коштів не
спростовують.

Згідно положень ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській,
або адміністративній справі, що
набрали законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням колегії суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня
2012 р., яке є чинним, визнано доведеним
наявність правових підстав до
стягнення з боржника, у відповідності
до вимог ст.625 ЦК України, трьох
відсотків річних за невиконання
грошового зобов'язання /а.с.32-36/.

Матеріалами справи доведено, що в
подальшому ОСОБА_1 не вчиняв дій по
поверненню грошових коштів, отриманих
від позивача на підставі недійсної
угоди.

Враховуючи викладене та оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про наявність правових
підстав до задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального права
застосовано правильно.

Порушень процесуальних прав, які б
давали правові підстави до скасування
ухваленого по справі рішення, не
встановлено.

Викладені у рішенні висновки
відповідають обставинам справи та
долученим до справи доказам й доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 17 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №760/717/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8828/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Шереметьєва Л.А.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.