Номер провадження: 22-ц/785/2557/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького
М.М., Панасенкова В.О.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою заступника
прокурора Одеської області на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
14 жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна
особистою приватною власністю
чоловіка та визнання права власності,

встановила:

02.10.2013 року позивач звернувся до
суду з позовом та просив ухвалити
рішення, яким визнати домоволодіння
АДРЕСА_1 особистою приватною власністю
ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_2 право
приватної власності на домоволодіння
АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що він
перебував з відповідачкою ОСОБА_3 у
зареєстрованому шлюбі з квітня 1997 року
по жовтень 2010 року.

Позивач вказував, що він тривалий
час підтримував з відповідачкою гарні
сімейні стосунки, та мають трьох
неповнолітніх дітей, вирішили
відновити подружні стосунки.

Позивач пояснив, що в липні 2012 рок
він придбав за особисті кошти, які
накопичив під час окремого з
Відповідачкою проживання за договором
купівлі-продажу 1/10 частину
домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_4, а також
ще 9/10 цього домоволодіння.

Крім того позивач зазначав, що у
нього велика родина, у зв'язку з чим він
був вимушений зробити переобладнання
та прибудови до вищевказаного
домоволодіння.

Після проведення необхідних
будівельних робіт позивач звернувся до
відповідних органів з приводу
прийняття в експлуатацію.

Позивач зазначав, що всі
будівельні роботи він проводив за свої
особисті кошти, однак у теперішній час
у нього з відповідачкою виникають
постійні сварки, непорозуміння з
приводу вищевказаного домоволодіння.

Справа розглянута у відсутності
сторін.

Заочним рішенням суду позов
задоволений в повному обсязі. Визнано
домоволодіння АДРЕСА_1 особистою
приватною власністю ОСОБА_2 та визнано
за ним право приватної власності на
домоволодіння АДРЕСА_1

На вказане рішення апеляційну
скаргу подав прокурор району, в якій
просить скасувати це рішення, та
постановити нове, яким в задоволені
позову відмовити в повному обсязі,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги й заперечення проти
неї, колегія суддів вважає, що апеляція
підлягає задоволенню, а рішення cуду на
підставі п. п. 1- 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України -
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.2 постанови від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
вони законні та обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в
обґрунтування своїх висновків щодо
задоволення позову послався на
наступне.

05 квітня 1997 року відділом
реєстрації актів громадянського стану
Іллічівської районної адміністрації
виконкому Одеської міської ради було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, про що в книзі реєстрації
шлюбів зроблено відповідний актовий
запис за № 146.

Від даного шлюбу сторони мають
неповнолітню доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, неповнолітнього сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню
доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вказані обставини встановленні
рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 08 жовтня 2010 року, а від так у
відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
доказуванню не підлягають.

Подружні стосунки між сторонами
не склались, у зв'язку з чим рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
08 жовтня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 було розірвано.

02 липня 2012 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 було
посвідчено договір купівлі-продажу,
відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_4 продала
(передала у власність), а ОСОБА_2 купив
(отримав у власність) 1/10 частин
домоволодіння за АДРЕСА_1, яке
складається в цілому з: кам'яних
житлових будинків під літ. «А,И»,
загальною площею 66,1 кв.м., в тому числі
житловою площею 43,0 кв.м., літ «Е» -
вбиральні, літ. «П» - гараж, № 1,2 -
огорожа, ІІІ, ІV - мостіння, розташованих
на земельній ділянці, площею 232 кв.м. що
знаходиться у фактичному користуванні.

Крім того, 02 липня 2012 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
було посвідчено договір
купівлі-продажу, відповідно до п. 1.1
якого ОСОБА_4 продала (передала у
власність), а ОСОБА_2 купив (отримав у
власність) 9/10 частин домоволодіння за
АДРЕСА_1, яке складається в цілому з:
кам'яних житлових будинків під літ.
«А,И», загальною площею 66,1 кв.м., в тому
числі житловою площею 43,0 кв.м., літ «Е» -
вбиральні, літ. «П» - гараж, № 1,2 -
огорожа, ІІІ, ІV - мостіння, розташованих
на земельній ділянці, площею 232 кв.м. що
знаходиться у фактичному користуванні.

Таким чином, ОСОБА_2 на підставі
вказаних договорів купівлі-продажу є
власником домоволодіння під АДРЕСА_1

Як пояснює позивач у своїй
позовній заяві, для покращення своїх
умов життя ним, за особисті кошти було
проведено будівельні роботи за
вищевказаною адресою, по завершенню
яких, 15 лютого 2013 року було отримано
декларацію про готовність об'єкта до
експлуатації.

Крім того в матеріалах справи
міститься будівельний паспорт, виданий
Управлінням архітектури та
містобудування від 06.12.2012 року та
містобудівний розрахунок
двоповерхового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: майно набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадку
спадкування; майно набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Як стверджує позивач у своїй
позовній заяві він придбав вищевказане
домоволодіння хоча не в
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою,
однак перебуваючи з нею у фактичних
шлюбних відносинах, а від так є
побоювання, що відповідачка може
претендувати на частку у
домоволодінні.

Частиною 6 ст. 57 СК України
встановлено, що суд може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте нею, ним за час
їхнього окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Стаття 319 ЦК України зазначає, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

Згідно до ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Відповідно ст.331 ч.1 ЦК України
право власності на нову річ, яка
виготовлена особою набувається нею,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка
виготовила(створила) річ зі своїх
матеріалів на підставі договору, є
власником цієї речі. Право власності на
новостворене нерухоме майно виникає з
моменту завершення будівництва.

Також в матеріалах справи
міститься Довідка з адресного реєстру
міста Одеси від 18 квітня 2013 року, якою
підтверджено адресу спірного
домоволодіння, а саме АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 182 ЦК України
право власності на нерухоме майно
підлягає державній реєстрації. Згідно
ст.331 ч.2 ЦК України якщо право власності
на нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оскаржується або не визнається
іншою особою.

Таким чином, враховуючи, що
придбане та реконструйоване позивачем
за особисті кошти домоволодіння за
адресою м. Одеса, вул. Жаботинського 34,
придатне для подальшої експлуатації,
відповідає вимогам чинного
законодавства, права сусідів не
порушені, отже позивач ОСОБА_2 набув
право особистої власності на цю річ.

При ухваленні рішення суд приймає
до уваги те, що відповідач по справі
позовні вимоги визнала в повному
обсязі.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України
позивач може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву. У разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

В силу статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Колегія суддів не може повністю
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, вважає їх такими які
суперечать один одному та наведеним
нормам права, самі наведені судом деякі
норми матеріального права
спростовують встановлені судом
обставини, такі висновки є хибними та
необґрунтованими з наступних підстав.

Позивач в своїй позовній заяві
просив задовольнити позов посилаючись
в числі інших і на ст. 392 ЦК України.

Однак, відповідно до приписів
цієї статті, власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Позивач в своєму позові не вказав
хто саме оспорює або не визнає його
право власності, та в чому це
виражається.

Як вбачається з матеріалів справи
та інформації КП «БТІ» ОМР, на момент
розгляду справи за ОСОБА_2 було
зареєстровано право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складалося
в цілому з житлових будинків під літ.
«А,И» загальною площею 66,1 кв.м., літ. «Е»
вбиральня, літ. «П» - гараж, огорожа та
мостіння.

В своєму рішенні суд з посиланням
на приписи статті 331 ЦК України
зазначає, що право власності на нову
річ, яка виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна).

Проте, поза увагою суду
залишилися інші приписи частина 2
статті 331 ЦК України відповідно до яких,
якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Враховуючи наведене, суд не міг з
посиланням на приписи вищевказаних
статей вирішувати питання про визнання
права власності на новозбудований
об'єкт нерухомості, оскільки на момент
розгляду справи, право власності на
спірний об'єкт нерухомості не було
зареєстроване та відповідно не
виникло.

Крім того, в своєму рішенні суд
пославшись на приписи ч.1 статті 376 ЦК
України, не звернув своєї уваги на ч.2 та
ч.3 цієї статті, відповідно до яких
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього. Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Разом з цим, згідно ч.2 ст. 116
Земельного кодексу України набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Статтею 125 Земельного кодексу
України, право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Згідно ст.126 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку посвідчується державним актом.

Право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державним актом на право постійного
користування земельною ділянкою.

Право оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону,
або договором оренди землі та
договором відчуження права оренди
землі,зареєстрованими відповідно до
закону.

Відповідно до ст. ст. 26 та 35 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» право на
забудову земельної ділянки
реалізується її власником або
користувачем за умови використання
земельної ділянки відповідно до вимог
містобудівної документації. Після
набуття права на земельну ділянку
замовник може виконувати підготовчі
роботи, визначені будівельними
нормами, державними стандартами і
правилами, крім винесення інженерних
мереж та видалення зелених насаджень, з
повідомленням відповідної інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю.

Право на будівництво нерухомого
майна (забудову) мають власники
земельних ділянок (стаття 90 Земельного
кодексу України), землекористувачі
(стаття 95 Земельного кодексу України),
особи, які набули права користування
чужою земельною ділянкою (суперфіцій)
за договором із власником земельної
ділянки (стаття 102-1 Земельного кодексу
України) або з інших передбачених
законом підстав.

Враховуючи наведене, а саме
відсутність у позивача та відповідача
права власності чи користування
земельною ділянкою, на якій проведені
будівельні роботи, останніми незаконно
проведені будівельні роботи та
незаконно оскаржуваним рішенням суду
визнано право власності на
новозбудований об'єкт нерухомості.

Відповідно до ст. 12 ЗК України, п.34
ст. 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», вирішення
питань у сфері регулювання земельних
відносин є винятковою компетенцією
Одеської міської ради, а саме :

- розпорядження землями
територіальної громади міста Одеси;

- здійснення контролю за
використанням і охороною земель
комунальної власності, додержанням
земельного та екологічного
законодавства;

- передача земельних ділянок
комунальної власності в користування у
власність громадянам та юридичним
особам.

Відповідно до ст. 60 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», земля в межах м. Одеси є
комунальною власністю, належить
територіальній громад м. Одеси,
представником якої є Одеська міська
рада.

Враховуючи наведене, оскарженим
рішенням дійсно порушені інтереси
Одеської міської ради, до компетенції
якої входять повноваження щодо
розпорядження спірною земельною
ділянкою.

Зазначена справа була розглянута
без участі Одеської міської ради у
зв'язку з чим останні були фактично
позбавлені можливості захищати свої
інтереси в суді при розгляді даної
справи та використовувати надані їм
права передбачені ст.27 ЦПК України. В
тому числі подавати заперечення та
зустрічний позов про знесення
самовільно реконструйованого об'єкту
нерухомості.

На всі ці вищевказані обставини
суд першої інстанції не звернув своєї
уваги, належної оцінки їм не надав.

Таким чином, судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції не довів обставини, що мають
значення для справи та які суд вважав
встановленими, висновки районного суду
не відповідають обставинам справи, суд
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи, у зв'язку з чим, є
підстави для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні
позову у зв'язку з недоказаністю
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304,
307, 309 ч.1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК
України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Одеської області
задовольнити частково.

Заочне рішення Київського
районного суду м. Одеси Одеської
області від 14 жовтня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в
задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання майна особистою приватною
власністю чоловіка та визнання права
власності - відмовити.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М.
Драгомерецький

В.О. Панасенков