Справа №442/1607/14-ц
Провадження №2/442/850/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області

у складі :

головуючого - судді
Хомика А.П.

з участю секретаря -
Галин Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дрогобичі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за
участю третіх осіб - Першої
Дрогобицької державної нотаріальної
контори, Комунального підприємства
Львівської обласної ради «Дрогобицьке
МБТІ та ЕО» про визнання частково
недійсними свідоцтв про право на
спадщину та визнання права власності
на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом з
вказаним позовом, посилаючись на те, що
її батько - ОСОБА_4, за час перебування у
шлюбі з її матір'ю - ОСОБА_5, збудував
житловий будинок з господарськими
спорудами на АДРЕСА_1. Право власності
на цей будинок було зареєстровано за її
батьком на підставі свідоцтва про
право власності від 09.03.1976 року, хоча
згідно закону половина будинку
належала її матері як в спільному майні
подружжя. Вказує на те, що після смерті
батька - ОСОБА_4, яка сталась
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до складу спадкового
майна увійшла половина зазначеного
вище житлового будинку і спадщину
прийняла їхня мати - ОСОБА_5, оскільки
проживала в зазначеному будинку та
була там зареєстрована, вона -
позивачка та відповідач, який є її
рідним братом і які звернулись до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини. Оскільки спадкове
майно після смерті батька складалось
із 1/2 частини житлового будинку на
АДРЕСА_1, то відповідно кожному із
спадкоємців - матері, позивачці та
відповідачу належало по 1/6 частині
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Разом
з тим, оскільки матері по закону
належала 1/2 вказаного будинку як в
спільному майні подружжя, а тому мати
після смерті батька стала власником 2/3
частин будинку АДРЕСА_1. Вказує, що
Перша Дрогобицька державна
нотаріальна контора повинна була
видати їй свідоцтво зокрема, про право
на спадщину за законом після смерті
батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
згідно якого спадкове майно повинно
було складатись з 1/6 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель на АДРЕСА_1, а не
з 1/3 частини як вказано в свідоцтві від
02.10.2001 року, зареєстрованого в реєстрі
за № 2-2066.

Зазначає, що при житті ОСОБА_5 на
випадок своєї смерті склала заповіт,
яким заповіла все своє майно позивачці.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Вважає, що
після смерті матері Перша Дрогобицька
державна нотаріальна контора повинна
була видати їй свідоцтво зокрема, про
право на спадщину за заповітом, згідно
якого спадкове майно після смерті
матері повинно було б складатися з 2/3
частин житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель на
АДРЕСА_1, а не з 1/3 як вказано в свідоцтві
від 02.10.2001 року, зареєстрованого в
реєстрі за № 2-2068

Зазначає, що за таких обставин,
свідоцтво про право на спадщину за
законом від 05.12.2000 року видане
відповідачу - ОСОБА_2, після смерті
ОСОБА_4 є недійсним в частині часток
спадкового майна, а саме: спадкове
майно повинно складатися з 1/6 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель на
АДРЕСА_1, а не з 1/3 частини як вказано в
свідоцтві від 05.12.2000 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 2-2877.
Звертає увагу суду на те, що з 1992 року
перебувала за межами України, з
відповідачем не спілкувалась, оскільки
їхні стосунки були, та є надалі,
неприязними.

Вказала, що в серпні 2000 року, проживаючи
у РФ, отримала поштою позовну заяву
відповідача, згідно якої останній
звертався до Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області з позовом про визнання за ним
права власності на 1/3 спірного
будинковолодіння з тих підстав, що він
брав участь у будівництві цього
будинку, а тому його частка у
спадковому майні повинна бути
збільшена. Вона не була присутня під
час розгляду зазначеної справи,
оскільки надсилала заяву про розгляд
справа у її відсутності. У зв'язку з
наявністю такого позову помилково
вважала, що частка відповідача у
спадковому майні після смерті батька
була збільшена за рішенням суду і саме
тому нотаріусом відповідачу було
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом після смерті батька на 1/3
спадкового майна, зокрема,
будинковолодіння АДРЕСА_1 Львівської
області.

Була у 2009 році в м. Дрогобичі, заходила
до Першої Дрогобицької державної
нотаріальної контори, де отримала
оскаржувані свідоцтва, однак не змогла
через нетривале перебування на
території України з'ясувати у суді як
було розглянуто позов її брата.

Повернувшись у листопаді 2013 року з
чоловіком з-за кордону, вирішили
проживати у належній їй частині
будинку на АДРЕСА_1. Однак, у
зазначеному будинку проживає
відповідач з сім'єю, внаслідок чого
вона не має реальної можливості
проживати у вказаному будинку. У
зв'язку з цими обставинами вона
звернулась до Дрогобицького
міськрайонного суду з позовом про
реальний розподіл будинковолодіння.
Крім цього, звернулась до архіву цього
суду і дізналась про відсутність
судового рішення по згаданому вище
позову відповідача.

За наведених вище обставин вважає, що є
всі підстави для поновлення їй строку
позовної давності для звернення до
суду з даним позовом, визнання
недійсними свідоцтв про право на
спадщину від 05.12.2000 року та від 02.10.2001
року, визнання за нею права власності у
порядку спадкування за законом після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, в
частині спадкового майна, що
складається з 1/6 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
на АДРЕСА_1; за заповітом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, в частині
спадкового майна, що складається із 2/3
частин житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться на АДРЕСА_1, а також
визнання за відповідачем права
власності на 1/6 ід. частину згаданого
вище спадкового майна після смерті
батька.

В судовому засіданні позивач та її
представник - адвокат ОСОБА_6 вимоги
підтримали та дали пояснення, які по
суті, змісту і мотивам відповідають
викладеному в позовній заяві.

Відповідач та його представник -
адвокат ОСОБА_7 позову не визнали з
підстав, які виклали письмово, вважають
такий безпідставним та просять в
задоволенні відмовити, оскільки,
зокрема, позивачем пропущено строк
позовної давності (а.с. 146-147, 226-229).

Представник Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори
ОСОБА_8., допитана як свідок, позов
підтримала і суду пояснила, що
отримавши письмові заяви від
спадкоємців покійного ОСОБА_4 - його
дружини - ОСОБА_5, та дітей - позивачки і
відповідача, державний нотаріус
зобов'язаний був видати їм свідоцтва
про право на спадщину, зокрема,
враховуючи, що покійний ОСОБА_4
спадковий будинок звів за час
перебування в шлюбі з ОСОБА_5, а відтак,
до складу спадщини могла ввійти лише 1/2
цього будинку з господарськими
будівлями. Інша ж половина будинку за
законом належала його дружині - ОСОБА_5
А відтак, трьом спадкоємцям ОСОБА_4
повинно було належати по 1/6 частині
спадкового майна.

Допитаний в судовому засіданні як
свідок нотаріус ОСОБА_9, який видавав
оскаржувані свідоцтва про право на
спадщину позивачці та відповідачу,
вказав, що свідоцтва про право на
спадщину після смерті ОСОБА_4 його
спадкоємцям не видавав, оскільки
отримав відповідну заяву про звернення
до суду з позовом про визнання права
власності на частину спадкового
будинковолодіння. Вважає, що
оскаржувані свідоцтва ним видано
правомірно, а тому підстав для визнання
їх недійсними не вбачає.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, перевіривши матеріали
справи, суд вважає, що позов є
підставним та підлягає до часткового
задоволення, виходячи з наступних
міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні і
сторонами не оспорювалось, а тому
доказуванню не підлягає, позивач
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними
братом і сестрою, їхнім батьком був
ОСОБА_4, а матір'ю - ОСОБА_5 (копії
свідоцтв про народження, а.с. 69-70).

Відповідно до копії свідоцтва про
одруження серія НОМЕР_1 (а.с. 71), ОСОБА_4 з
18 січня 1952 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5.

Як вбачається з копії Акту про
закінчення будівництва і введення в
експлуатацію індивідуального
будинковолодіння від 12.10.1975 року,
будівництво будинковолодіння АДРЕСА_1
було розпочато ОСОБА_4 у 1958 році, а
закінчено і здано в експлуатацію в 1975
році (а.с. 24-25).

Відповідно до копії свідоцтва про
право власності від 09 березня 1976 року,
виданого виконавчим комітетом
Дрогобицької міської ради народних
депутатів, ОСОБА_4 на праві власності
належав житловий будинок з
господарськими спорудами на АДРЕСА_1
Львівської області, (а.с. 76).

Отже, суд доходить висновку, що
згаданий вище житловий будинок АДРЕСА_1
збудований подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5
за час їхнього перебування в шлюбі, а
відтак, таке будинковолодіння на
підставі ст. 22 КпШС України (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) необхідно вважати
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Разом з тим, статтею 28 КпШС України
(який діяв на час виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

З огляду на вказане, суд вважає, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належало по 1/2
житлового будинку з господарськими
будівлями, що на АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер (а.с. 13).

На час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_4 (1999 рік) діяв Цивільний Кодекс
УРСР (в редакції 1963 року), який слід
застосовувати до правовідносин
спадкування належного йому майна.

Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963
року) спадкоємцями за законом у рівних
частках є діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі) померлого, онуки і
правнуки померлого, якщо на час
відкриття спадщини немає в живих того з
їх батьків, хто був би спадкоємцем
(перша черга), а також брати і сестри,
дід та бабка померлого (друга черга). До
числа спадкоємців за законом належать
непрацездатні особи, що перебували на
утриманні померлого не менше одного
року до його смерті.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР (1963 року)
спадкоємець визнається таким, що
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном або якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Як встановлено вище, ОСОБА_5 була
дружиною для ОСОБА_4, та являлась його
спадкоємицею першої черги за законом,
на момент відкриття спадщини проживала
разом зі спадкодавцем та була там
зареєстрована (а.с. 23), а відтак, ОСОБА_5
відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року) вважається такою, що
прийняла спадщину.

Крім цього, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у
встановлений законом шестимісячний
строк для подання заяви про прийняття
спадщини звернулись до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с. 62-63), а
тому позивач та відповідач також у
відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року) вважаються такими, що
прийняли спадщину.

Як вбачається з копії свідоцтва про
право на спадщину за законом від 05.12.2000
року за реєстром №2-2877, виданого
державним нотаріусом Першої
Дрогобицької державної нотаріальної
контори ОСОБА_9 після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, ОСОБА_2 успадкував,
зокрема, частину спадкового майна, що
складається з 1/3 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
на АДРЕСА_1.

Відповідно до копії свідоцтва про
право на спадщину за законом від 02.10.2001
року за реєстром № 2-2066, виданого
державним нотаріусом Першої
Дрогобицької державної нотаріальної
контори ОСОБА_9, після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, ОСОБА_1
успадкувала, зокрема, частину
спадкового майна, що складається з 1/3
ідеальних частин житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1

ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4 свідоцтво
про право на спадщину за законом видано
не було.

При цьому суд вважає необґрунтованим
посилання відповідача та нотаріуса
ОСОБА_9 на те, що таке свідоцтво ним не
видавалось у зв'язку з поданням ОСОБА_2
заяви про наявність судового спору від
22.05.2000 року (а.с. 64), оскільки отримавши
від спадкоємців покійного заяву про
прийняття спадщини, нотаріус за
відсутності судового рішення про
заборону видачі свідоцтва про право на
спадщину, зобов'язаний був видати їм
відповідне свідоцтво про право на
спадщину.

Разом з тим, судом встановлено, що
спадкоємцями ОСОБА_4 були його дружина -
ОСОБА_5 та діти, позивач по справі -
ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2, до складу
спадкового майна увійшла лише 1/2
частина житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що на АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина
зазначеного будинку належала ОСОБА_5 як
в спільному майні подружжя.

З огляду на вказане, суд доходить
висновку, що оскільки після смерті
ОСОБА_4 спадщину прийняло троє його
спадкоємців, а відтак, кожному зі
спадкоємців належало по 1/3 частині від
спадкового майна, а це складає по 1/6
частині житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1, і
відповідно, дружині покійного - ОСОБА_5
належало - 1/2 (як в спільному майні
подружжя) + 1/6 (спадкове майно) = 2/3
частини, позивачу та відповідачу по 1/6
частині спадкового майна.

При таких обставинах, оскаржувані
позивачем свідоцтва про право на
спадщину за законом, видані їй та
відповідачу після смерті батька
необхідно визнати недійсними, визнавши
за позивачем та відповідачем право
власності по 1/6 частині згаданого вище
спадкового майна після смерті батька.

Як встановлено в судовому засіданні,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (а.с. 90).

На час відкриття спадщини після її
смерті також діяв Цивільний Кодекс
УРСР (в редакції 1963 року), який слід
застосовувати до правовідносин
спадкування належного їй майна.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 22 травня
2000 року склала заповіт, який було
посвідчено державним нотаріусом
Першої Дрогобицької державної
нотаріальної контори ОСОБА_9, згідно
якого усе своє майно, де би воно не було
і з чого б воно не складалось, і взагалі
усе те, що буде їй належати на день її
смерті, і на що вона за законом матиме
право, - заповіла своїй дочці - ОСОБА_1

А відтак, спадкування після смерті
ОСОБА_5 здійснювалось за заповітом.
Крім цього, судом встановлено, що при
житті ОСОБА_5 вважалась такою, що
прийняла спадщину після смерті свого
чоловіка, до складу якої увійшла
належна їй частина спадкового майна в
розмірі 1/6 житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
на АДРЕСА_1. Також згідно ст. ст. 22, 28 КпШС
УРСР ОСОБА_5 належало 1/2 зазначеного
будинковолодіння як в спільному майні
подружжя.

Отже судом встановлено, що на час
відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5
їй належало 2/3 житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
на АДРЕСА_1.

Однак, як вбачається з копії свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
02.10.2001 року за реєстром № 2-2068, виданого
02.10.2001 року державним нотаріусом Першої
Дрогобицької державної нотаріальної
контори - ОСОБА_9 після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, ОСОБА_1
успадкувала, зокрема, частину
спадкового майна, що складається із 1/3
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1.

При таких обставинах, оскільки судом
встановлено, що ОСОБА_5 на час її смерті
належало 2/3, а не 1/3, частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
на АДРЕСА_1, а тому оскаржуване
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом у ці частині необхідно
скасувати, визнавши за позивачкою
право власності на 2/3 частини
спадкового майна після смерті матері
по спадкуванню за заповітом.

Що стосується позовної вимоги
позивачки про поновлення їй
пропущеного строку для звернення до
суду з даним позовом, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Так, згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини», Європейська
Конвенція «Про захист прав людини і
основоположних свобод» (далі -
Конвенція) і практика Європейського
Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є
джерелом права.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції передбачено,
що кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом.

Згідно висновків, викладених у п. п. 23, 25
Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти
України», суд зобов'язаний надавати
відповідь на кожен з специфічних,
доречних та важливих доводів заявника,
а також давати обґрунтування своїх
рішень.

У рішенні по справі «Іліан проти
Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило
встановлення обмежень доступу до суду
у зв'язку з пропуском строку звернення
повинно застосовуватися з певною
гнучкістю і без надзвичайного
формалізму, воно не застосовується
автоматично і не має абсолютного
характеру; перевіряючи його виконання
слід звертати увагу на обставини
справи.

З огляду на вказане, враховуючи
обставини справи, доводи позивачки та
відповідача, суд вважає, що з метою
повного захисту прав і свобод
позивачки, пропущений їй строк для
звернення до суду з даним позовом їй
необхідно поновити. При цьому суд
враховує, що позивачка проживала за
межами України, про порушення свого
права дізналась лише після відмови
відповідача впустити її в будинок
АДРЕСА_1 для проживання та після
звернення до суду з позовом про
реальний розподіл будинковолодіння у
листопаді 2013 року. Суд також приймає до
уваги доводи позивача, що вона
намагалась добровільно вирішити спір
зі своїм братом щодо розподілу
спадщини, однак цього їм не вдалось
досягти. Суд надає і віри показам
позивачки, що та помилково вважала про
наявність судового рішення про
розподіл спадщини, а тому до суду з
відповідним позовом про оскарження
свідоцтв у встановлений законом строк
не зверталась.

При цьому, за наведених вище обставин,
суд вважає такими, що не заслуговують
на увагу доводи відповідача як на
підставу відмови у позові через
пропуск строку позовної давності, що
позивачка мала можливість звернутись
до суду в 2009 році, коли приїжджала на
Україну, що за час проживання в
житловому будинку він значно покращив
його благоустрій, здійснив ремонтні
роботи, оскільки такі були здійснені
без дозволу позивачки, якій належала
більша частина будинку і позивачка
згоди на проведення таких робіт не
надавала.

Разом з тим, суд доходить висновку, що
не підлягає до задоволення вимога
позивача про скасування державної
реєстрації права власності на будинок
АДРЕСА_1 за нею та відповідачем,
оскільки такі вимоги заявлені нею
передчасно. Позивач не позбавлена
можливості звернутися до суду із
такими вимогами після оформлення та
реєстрації свого права у передбаченому
законом порядку чи відмови їй у цьому
уповноваженими на те органами, які не
були стороною у даній справі, а
покладення обов'язку по виконанню
рішення суду не на сторону у справі
суперечить вимогами ст. ст. 27, 31 ЦПК
України.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує
питання як слід розподілити між
сторонами судові витрати, а тому згідно
з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4
Закону України "Про судовий збір" з
відповідача на користь необхідно
стягнути понесені нею і документально
підтверджені судові витрати, зокрема
по сплаті судового збору в сумі 473,00 грн.
(а.с. 1, 3).

Враховуючи вище наведене та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.
ст. 529, 530, 548, 549, 551 ЦК України (в редакції
1963 року), суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Поновити ОСОБА_1 пропущений строк
позовної давності на оскарження
свідоцтв про право на спадщину від
05.12.2000 року, від 02.10.2001 року

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 05.12.2000 року
за реєстром № 2-2877, видане державним
нотаріусом Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори ОСОБА_9
на ім'я ОСОБА_2 після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, в частині
спадкового майна, що складається з 1/3
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 02.10.2001 року
за реєстром № 2-2066, видане державним
нотаріусом Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори ОСОБА_9
на ім'я ОСОБА_1, після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, в частині
спадкового майна, що складається з 1/3
ідеальних частин житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 02.10.2001 року
за реєстром № 2-2068, видане державним
нотаріусом Першої дрогобицької
державної нотаріальної контори ОСОБА_9
на ім'я ОСОБА_1, після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, в частині
спадкового майна, що складається із 1/3
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
спадщину по спадкуванню:

- за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, в частині
спадкового майна, що складається з 1/6
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1.

- за заповітом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, в частині
спадкового майна, що складається із 2/3
частин житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться на АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
спадщину по спадкуванню за законом
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, в
частині спадкового майна, що
складається із 1/6 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
на АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 473,00
грн. судових витрат.

В решті позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, з подачею
її копії до апеляційної інстанції.

Суддя
А.П. Хомик

Повний текст судового рішення

виготовлено 02 червня 2014 року