Справа № 340/99/14-ц
Провадження № 22-ц/779/923/2014
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р.І.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Беркій О.Ю.,
Горблянського Я.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, представника ПАТ КБ
"ПриватБанк" Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за поданням
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Верховинського районного управління
юстиції про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до
виконання ним зобов'язань перед ПАТ КБ
"ПриватБанк" по сплаті заборгованості
по отриманому кредиту згідно рішення
суду,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
ухвалу Верховинського районного суду
від 17 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Верховинського районного суду
від 17 лютого 2014 року задоволено подання
головного державного виконавця
відділу ДВС Верховинського районного
управління юстиції Прокопишин М.М.,
погоджене начальником вказаного
відділу ДВС, про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до
виконання ним зобов'язань перед ПАТ КБ
"ПриватБанк".

Тимчасово обмежено громадянина
України ОСОБА_2 у праві виїзду за межі
України без вилучення паспорта до
виконання ним зобов'язань перед ПАТ КБ
"ПриватБанк" по сплаті заборгованості
за кредитним договором № 189/07К від
12.12.2007 року у розмірі 84781,24 грн. згідно
рішення Верховинського районного суду
по справі №2-208/2010 від 26.07.2010 року.

На дану ухвалу ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, оскільки вважає, що ухвала є
незаконною, необґрунтованою,
постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що всупереч
роз'ясненням, наданим в узагальненні
судової практики Верховного Суду
України від 01.02.2013 року щодо вирішення
питання про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України, подання
не містить підтвердження факту
ухилення боржника від виконання своїх
зобов'язань; питання про тимчасове
обмеження вирішено судом за
відсутності державного виконавця, що
не є виправданим. У порушення норм
матеріального права судом взято до
уваги єдиний доказ ухилення від
виконання зобов'язань, яким є лист ПАТ
КБ "ПриватБанк" про те, що апелянт
планує виїхати за межі України. Апелянт
стверджує, що факту ухилення від
виконання зобов'язання, що є підставою
для задоволення подання про обмеження
в праві виїзду за межі України
державним виконавцем не було доведено,
проте суд цього не врахував. З цих
підстав просив ухвалу суду скасувати
та відмовити у задоволенні подання
державного виконавця.

В засіданні апеляційного суду
ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги
підтримав з мотивів, викладених у ній.
Додатково зазначив, що майна, належного
йому на праві власності, не має,
повідомив про можливість його виїзду
за кордон.

Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" -
Рокетська С.В. заперечила проти
задоволення апеляційної скарги,
просила її відхилити, а ухвалу суду, яка
є законною та обґрунтованою, залишити
без змін.

Відповідач ОСОБА_3 підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції апеляційний суд:
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Задовольняючи подання державного
виконавця та тимчасово обмежуючи
ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України,
суд виходив з того, що в судовому
засіданні встановлено факт ухилення
боржника від виконання рішення суду.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Права та обов'язки державного
виконавця передбачено ст.11 Закону
України "Про виконавче провадження".
Пунктом 18 ч.3 цієї ж статті закріплено
право державного виконавця, у процесі
здійснення виконавчого провадження у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Виходячи із змісту даної норми права,
тимчасове обмеження у праві виїзду
боржника застосовується судом у
випадку встановлення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язань.

Встановлено, що на виконанні у відділі
ДВС Верховинського районного
управління юстиції перебуває
виконавчий лист по справі №2/208/2010,
виданий Верховинським районним судом
06.09.2010 року про стягнення з ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк"
солідарно заборгованості за кредитним
договором у розмірі 84781,24 грн.
(а.с.55).

Постановою державного виконавця від
28.09.2010 року відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
зазначеного виконавчого листа (а.с.48).

Із матеріалів справи вбачається, що у
строк, наданий для самостійного
виконання, рішення суду боржником не
виконано.

Як вбачається із рішення
Верховинського районного суду від
26.07.2010 року (а.с.33-35), ОСОБА_2 брав участь у
розгляді справи про стягнення з нього
заборгованості, і зазначене рішення
суду про стягнення з нього
заборгованості на користь ПАТ КБ
"ПриватБанк" в розмірі 84781,83 грн. було
надіслано йому поштою під розписку
(а.с.37). Ця обставина свідчить про те, що
боржнику було достеменно відомо про
наявність у нього зобов'язань на
підставі рішення суду, однак, як видно
із матеріалів справи, жодних дій щодо
виконання даних зобов'язань останній
не вчиняв, доказів, які б свідчили про
наявність об'єктивних обставин
(хвороба тощо), що перешкоджали б сплаті
боргу, боржником не надано.

Отже, рішення суду боржником не
виконується на протязі більше трьох
років з моменту його ухвалення.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про наявність
достатніх доказів, що боржник
ухиляється від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням, а
тому є підстави для обмеження його у
праві виїзду за межі України.

Доводи апелянта спростовуються
вищенаведеним обґрунтуванням та не
впливають на правильність висновків
суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
судом постановлено ухвалу з
додержанням вимог закону, а тому
підстав для її скасування з наведених в
апеляційній скарзі мотивів не
вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 312-315, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Верховинського районного суду
від 17 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.Ю. Беркій

Я.Д. Горблянський