АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/177/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Ф.Ф. Доповідач - Глущенко
Н.Г.Категорія 19/27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна
О.М., Кіктенко Л.М.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного
акціонерного товариства

комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 30 вересня 2013
року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ПАТ КБ
«Приватбанк» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
/ а. с. 2-4 /.

В обґрунтування своїх позовних
вимог банк посилався на те, що 14.01.2003
року між ним та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № DNC0R003241652, згідно
якого ОСОБА_2 отримала кредитні кошти в
розмірі 2713 грн. строком на 12 місяців,
процентна ставка за користування
кредитом - 31% річних.

Банк свої зобов'язання за договором
виконав, надавши відповідачці грошові
кошти, а відповідачка не виконувала
належним чином свої зобов'язання щодо
погашення кредиту, відсотків та інших
платежів за договором, у зв'язку з чим
станом на 01.07.2013 року виникла
заборгованість в сумі 39883,61 грн., що
складається з: 2576,70 грн. -
заборгованість за кредитом; 3702,87 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 33604,04 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, яку позивач і
просив стягнути з відповідачки.

Відповідачка позов не визнала та
просила суд застосувати строки
позовної давності.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 30.08.2013 року ПАТ КБ
«Приватбанк» відмовлено в його
позовних вимогах до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором / а. с. 39-41 /.

З цим рішенням не погодився позивач -
ПАТ КБ «Приватбанк» і звернувся до суду
з апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на те, що воно є
незаконним та необґрунтованим,
оскільки ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, позивач вважає, що судом
неповно з'ясовані обставини справи, а
висновки суду не відповідають
обставинам справи / а. с. 58-61 /.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно задовольнити, а рішення суду,
в силу ст. 309 ЦПК України, - скасувати та
ухвалити нове рішення з наступних
підстав.

Відмовляючи позивачу в його позовних
вимогах суд першої інстанції виходив з
того, що сплинула позовна давність на
час звернення банку до суду з позовом,
відповідачка просила суд застосувати
позовну давність , а тому є всі підстави
для відмови позивачу в його позовних
вимогах в силу ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Однак, з такими висновками суду
погодитися неможна, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам
справи та вимогам чинного
матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 14.01.2003 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (нині ПАТ КБ
«Приватбанк») та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № DNC0R003241652 (споживчий
кредит) (далі Договір), згідно якого
ОСОБА_2 отримала кредитні кошти в
розмірі 2713 грн. строком на 12 місяців (по
14.01.2004 року), процентна ставка за
користування кредитом - 31% річних. Ціль
кредитування - купівля комп'ютеру.
Погашення кредиту, сплату відсотків за
користування ним та комісії
позичальник зобов'язаний був
здійснювати щомісячно у сумі 265,82 грн. в
період з « 21» по « 25» число кожного
місяця / а. с. 9-10 /.

В забезпечення виконання
позичальником своїх договірних
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
відповідачкою 14.01.2003 року було укладено
договір застави майна № DNC0R003241652,
предметом застави якого є комп'ютер з
комплектуючими, належний відповідачці
та придбаний нею на отримані від
кредитодавця кредитні кошти /а. с.7-8,
13-17/.

Попри взяті на себе зобов'язання
відповідачка ОСОБА_2 не виконувала
умови Договору стосовного своєчасного
повернення отриманого кредиту,
своєчасної сплати нарахованих за
користування кредитними коштами
відсотків, пені у встановленні
договором строки, у зв'язку з чим, за
кредитним договором виникла
заборгованість, яка станом на 01.07.2013
року (за розрахунками позивача)
становить 39883,61 грн., з яких: 2576,7 грн. -
заборгованість за тілом кредиту, 3702,87
грн. - заборгованість по сплаті
процентів за користування кредитом,
33604,04 грн. - пеня /а. с. 5-6 /.

Згідно умов Договору кредит було
видано відповідачці строком на 12
місяців - по 14.01.2004 року.

Строк остаточного виконання
кредитного договору № DNC0R003241652 від
14.01.2003 року не пізніше ніж до спливу 12
місяців з дати укладення договору
(тобто до 14.01.2004 року). Відповідно п. 5.1
Договору та п. 20 Договору застави -
договір діє до повного виконання
сторонами взятих на себе зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема розрахунку заборгованості за
спірним договором, відповідачка не
виконувала належним чином умови
договору, оскільки щомісячні оплати
нею проводились не регулярно і не в
повному обсязі.

Так, погашення тіла кредиту
проводилося позивачкою з січня 2003 року
до січня 2004 року незначними сумами, а
погашення відсотків - відбувалося не
регулярно в період з січня 2013 року до
квітня 2014 року. Зокрема, останній
платіж по погашенню відсотків в сумі 497
грн. було проведено 22.04.2013 року / а. с. 5-6 /.

Умовами Договору передбачено порядок
та умови погашення кредиту, погашення
заборгованості по кредиту, сплата
нарахованих за період користування
кредитом відсотків, порядок
розрахунків і таке інше. Зокрема,
згідно п.2.3.4. Договору банк має право на
примусове погашення заборгованості у
встановленому діючим законодавством
порядку.

Як пояснила суду відповідачка гроші на
погашення кредиту вона особисто не
вносила, а ці гроші списувалися банком
з її карткового (пенсійного рахунку) і
вона вважає, що це списання є
незаконним оскільки згоди на таке вона
не давала.

Судом встановлено, що дійсно на
підставі анкети-заяви ОСОБА_2 про
приєднання до Умов та Правилами
надання банківських послуг в
ПРИВАТБАНКУ відповідачці було видало
пенсійну картку. Як вбачається з цієї
анкети-заяви відповідачка ознайомлена
з Умвами та Правил надання
банківських послуг, Тарифами
ПРИВАТБАНКУ / а. с. 83-84 /.

Згідно п. 1.1.3.1.6. Умов та Правил надання
банківських послуг - банк вправі
проводити списання сум заборгованості
з картрахунку в разі настання строків
платежів по іншим договорам клієнта в
розмірах, визначених цими договорами
(договірне списання) в межах платіжного
ліміту картрахунку.

Отже, посилання відповідачки на те, що
списання банком грошових коштів з її
пенсійного рахунку на погашення боргів
за Договором, є незаконним, - не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки банк
діяв в межах чинного законодавства та
умов договорів, які були укладені між
сторонами.

Відповідно до ст. 257 ЦК України -
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки,
але згідно ст. 263 ЦК України - перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку, а після переривання перебіг
позовної давності починається заново.

Між тим, ухвалюючи рішення по відмову
банку в його позовних вимогах суд
першої інстанції не прийняв до уваги
вище зазначені дійсні обставини
справи, як і не прийняв до уваги
зазначені норми матеріального права,
тобто не прийняв до уваги, що позовна
давність була перервана, оскільки мало
місце погашення відсотків за
користування кредитом.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції не може залишатись в силі і
підлягає скасуванню.

Оскільки, відповідачка, в порушення
вимог ст. ст. 526,527,530 ЦК України та умов
Кредитного договору № DNC0R003241652 від
14.01.2003 року, - не виконувала належним
чином взяті на себе зобов'язання
стосовного своєчасного повернення
отриманого кредиту, своєчасної сплати
нарахованих за користування
кредитними коштами відсотків, пені у
встановленні договором строки, то у
неї виникла заборгованість за
договором, яка станом на 01.07.2013 року (за
розрахунками позивача, який є
правильним) становить 39883,61 грн., з яких:
2576,7 грн. - заборгованість за тілом
кредиту, 3702,87 грн. - заборгованість по
сплаті процентів за користування
кредитом, 33604,04 грн. - пеня /а.а.5-6/, а тому
сума заборгованості підлягає
стягненню з відповідачки на користь
позивача в судовому порядку в силу ст.
ст. 1048,1049,1050,1054 ЦК України та умов
Договору.

Отже, з відповідачки на користь
позивача підлягають стягненню 2576,7 грн.
- заборгованість за тілом кредиту, 3702,87
грн. - заборгованість по сплаті
процентів за користування кредитом,
розрахунок якої позивачем проведено
правильно у відповідності з вимогами
чинного законодавства та умовами
Кредитного договору № DNC0R003241652 від
14.01.2003 року / а. с. 5-6 /.

Щодо розміру пені яка підлягає
стягненню з відповідачки на користь
банку, то колегія суддів приходить до
висновку, що ці позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
банком нарахована відповідачці пеня в
розмірі 33604,04 грн. за період з січня 2003
року по липень 2013 року / а. с. 5-6 /.

Однак, ст. 258 ЦК України - встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
і вона застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки, банк звернувся до суду з
позовом в липні 2013 року, то стягнення
пені можливе лише в межах річного
строку позовної давності, тобто за
період з 01.07.2012 року по 01.07 2013 року, а
отже позовні вимоги в цій частині
підлягають частковому задоволенню.

Згідно розрахунку банка пеня за
Договором, за період з 01.07.2012 року по
01.07.2013 року, складає 6876,13 грн. і цей
розрахунок проведено банком правильно
у відповідності з вимогами чинного
законодавства та умовами Договору / а.
с. 94 /.

З матеріалів справи вбачається, що сума
пені, яка нарахована позивачем
відповідачці, значно перевищує суму
отриманого відповідачкою кредиту, що
явно не відповідає принципу
співмірності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України -
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та наявності
інших обставин, які мають істотне
значення.

Згідно ч. 2 ст. 616 ЦК України - суд має
право зменшити розмір збитків та
неустойки, які стягуються з боржника,
якщо кредитор умисно або з
необережності сприяв збільшенню
розміру збитків, завданих порушенням
зобов'язання, або не вжив заходів щодо
їх зменшення.

З матеріалів справи вбачається, що
договір між сторонами укладено 14.01.2013
року строком на 12 місяців і цим же
договором передбачено порядок та умови
погашення кредиту, погашення
заборгованості по кредиту, сплата
нарахованих за період користування
кредитом відсотків, порядок
розрахунків і таке інше. Зокрема,
договором передбачено щомісячне
погашення кредиту в розмірі не менше
265,82 грн.

Однак, відповідачка не виконувала
умови договору щодо щомісячного
погашення кредиту та відсотків за
користування ним про що банку було
достеменно відомо, але не зважаючи на
це банк не вирішував питання щодо
погашення заборгованості у
встановленому законом порядку, зокрема
стягненню заборгованості в судовому
порядку, на протязі 10 років,
задовольняючись нерегулярними та
незначними платежами погашення
заборгованості і то лише по відсоткам,
чим самим сприяв збільшенню, як
розміру відсотків так і розміру пені.

За таких обставин, колегія суддів
вважає за необхідне зменшити розмір
пені (за період з 01.07.2012 року по 01.07.2013
року) з 6876,13 грн. до 200 грн., тобто
стягнути з відповідачки на користь
позивача пеню в розмірі 200 грн.,
відмовивши банку в іншій частині цих
вимог.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачки
на користь банку підлягає стягненню
судовий збір в сумі 398,84 грн., який було
сплачено банком при зверненні до суду
з позовом / а. с. 1 /.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 вересня 2013 року
- скасувати.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
№ DNC0R003241652 від 14 січня 2003 року (станом на
01.07.2013 року) в сумі 6479,57 грн. (шість тисяч
чотириста сімдесят дев'ять гривень 57
копійок), де: 2576,70 грн. - заборгованість
за кредитом; 3702,87 грн. - заборгованість
по процентам за користування кредитом;
200 грн. - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк»
судовий збір у розмірі 398,84 грн.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Рішенняа набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

СУДДІ: