У Х В А Л А

Іменем України

08 липня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього
підприємства Національної акціонерної
компанії «Надра України»
«Західукргеологія» про стягнення
заробітної плати та середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від
імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2,
на рішення Берегівського районного
суду від 15 квітня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

19.02.2014 ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом до ДП НАК «Надра
України» «Західукргеологія»,
мотивуючи наступним. Позивач працював
на посаді водія автомобіля
Закарпатського
геологогідрогеологічного центру і на
підставі наказу від 18.06.2013 № 83-к був
звільнений з роботи у зв'язку з виходом
на пенсію. Всупереч вимогам ст. 116 КЗпП
України із ним у день звільнення не був
проведений розрахунок по заробітній
платі. Позивач неодноразово звертався
до роботодавця з приводу розрахунку,
але кошти не виплачені. З приводу
порушення керівництвом підприємства
законодавства про працю розслідується
кримінальна справа. Позивач не одержав
довідку про свою середньомісячну та
середньоденну заробітну плату, тому
розрахунок середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
(8411,70 грн) робить виходячи із
установленої законом мінімальної
заробітної плати в розмірі 1147,00 грн, що
діяв у квітні (22 робочі дні) і в травні (23
робочі дні) 2013 року (50,98 грн
середньоденного заробітку х 165 робочих
днів у періоді з 18.06.2013 по 10.02.2014).
Посилаючись на ці обставини, на норми
законодавства про працю, а також
доповнивши позов вимогою про стягнення
заборгованості із заробітної плати в
розмірі 16926,16 грн, позивач остаточно
просив стягнути на його користь з
відповідача 16926,16 грн заборгованості із
заробітної плати та середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні по день фактичного
розрахунку (подання позовної заяви) в
розмірі 8411,70 грн.

Рішенням Берегівського районного суду
від 15.04.2014 позов задоволено частково:
стягнуто з ДП НАК «Надра України»
«Західукргеологія» на користь ОСОБА_1
16926,16 грн заборгованості із заробітної
плати та 3791,64 грн середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні, у решті позову - відмовлено.
Стягнуто з відповідача 243,60 грн
судового збору на користь держави.

Позивач оскаржив рішення суду щодо
часткового задоволення вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
наполягає на правильності свого
розрахунку, що його навів у позовній
заяві, та на необґрунтованості
заперечень відповідача і рішення суду
щодо відхилення такого розрахунку.
Просить у цій частині рішення суду
змінити, стягнути з відповідача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку (подання
позовної заяви) в розмірі 8411,70 грн. В
іншій частині позивачем, а також в
цілому - відповідачем рішення суду не
оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши
справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК
України за відсутності сторін,
обговоривши їх доводи, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі
наказу від 18.06.2013 № 83-к був цим днем
звільнений з посади водія ДП НАК «Надра
України» «Західукргеологія» у зв'язку
з виходом на пенсію (а.с. 9). Відповідач у
письмових запереченнях на позов
визнав, що на час розгляду справи судом
перед позивачем існує заборгованість
за розрахунком із заробітної плати,
однак, вказав на неправильність
обчислення позивачем середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, який, на думку
відповідача, становить 3791,64 грн (а.с.
21-23). З доданих до заперечень довідки
про доходи позивача за січень-липень 2013
р., довідок відповідача від 12.03.2014 про
визначення середньоденного заробітку
за два повні відпрацьовані позивачем
місяці перед звільненням, про
розрахунок середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
про заборгованість із заробітної плати
(а.с. 45-47) випливає, що: станом на 12.03.2014
заборгованість із заробітної плати
перед ОСОБА_1 складала 18111,16 грн, з яких
заробітна плата за січень-липень 2013 р. -
16926,16 грн, польове забезпечення з січня
по грудень 2012 р. - 1185,00 грн;
середньоденний заробіток за два повні
відпрацьовані позивачем місяці перед
звільненням відповідач визначив у
розмірі 66,52 грн (1795,96 грн : 27 робочих днів
у квітні-травні 2013 р.); середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні відповідачем
розраховано за 57 робочих днів у періоді
з 18.06.2013 по 14.03.2014 у сумі 3791,64 грн (66,52 грн
х 57 робочих днів).

Розрахунок середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
ґрунтується на наказах по підприємству
від 03.06.2013 № 67, від 01.07.2013 № 78/79, від 31.07.2013
№ 129, від 29.08.2013 № 103, від 01.10.2013 № 117, від
30.10.2013 № 124, від 29.11.2013 № 139, від 26.12.2013 №
149, від 30.01.2014 № 4 і від 27.02.104 № 12, якими
встановлювався одно- або дводенний
робочий тиждень на відповідний місяць
із визначенням конкретного дня (днів)
тижня, який є робочим (а.с. 25-39).

З урахуванням установлених
роботодавцем робочих днів у періоді, у
межах якого заявлено вимогу про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні (з
18.06.2013 по 10.02.2014), колегія суддів
констатує, що кількість визначених у
такий спосіб робочих днів у
зазначеному періоді становить 51.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що в силу положень КЗпП України,
роботодавець зобов'язаний провести з
працівником розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу (ст.
47); за загальним правилом, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
провадиться в день звільнення; в разі
спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні,
роботодавець в усякому випадку повинен
в зазначений у цій статті строк
виплатити не оспорювану ним суму (ст.
116); в разі невиплати з вини роботодавця
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство повинно виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку; при наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум роботодавець повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника (ст. 117).

Суд обґрунтовано послався на норми
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100,
відповідно до якого в даній справі для
розрахунку середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
середньоденна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують звільненню; нарахування
виплат, що обчислюються із середньої
заробітної плати, провадяться шляхом
множення середньоденного заробітку на
число робочих днів, які мають бути
оплачені за середнім заробітком;
середньоденна заробітна плата
визначається діленням заробітної
плати за фактично відпрацьовані
протягом двох місяців робочі дні на
число відпрацьованих робочих днів за
цей період (п. 2 ч. 3, п. 5, п. 8).

Оскільки йдеться про врахування у
відповідних розрахунках саме робочих
днів, які визначаються графіком роботи
підприємства і саме робота в які
підлягає оплаті, то застосування
позивачем для розрахунку кількості
робочих днів, що визначаються
загальними нормами тривалості
робочого часу у періоді, за який він
просить стягнути кошти, не ґрунтується
на законодавстві та не відповідає
обставинам справи. Беручи до уваги
наявність даних про середньоденний
заробіток позивача, порядок визначення
та розмір якого не були спростовані
позивачем і який належить враховувати
у відповідних розрахунках, визначення
позивачем середньоденного заробітку
на підставі законодавчо встановленого
розміру мінімальної заробітної плати,
а відтак - відповідні розрахунки теж не
відповідають законодавству та дійсним
обставинам справи. Ба більше, попри
необґрунтованість відповідного
розрахунку як такого, застосування
позивачем комбінації із загальних норм
тривалості робочого часу та
мінімальної зарплати мало наслідком
визначення середньоденного заробітку
в істотно меншому розмірі, порівняно із
тим, що визначив роботодавець (50,98 грн
проти 66,52 грн).

Виходячи з викладеного, колегія суддів
констатує, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
доведеність факту порушення трудових
прав працівника щодо належного
розрахунку при звільненні та щодо
необхідності стягнення з роботодавця
середнього заробітку за час затримки
розрахунку. Це по суті визнається і
відповідачем, а ініціативне визначення
самим відповідачем середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за 57 робочих днів у
періоді з 18.06.2013 по 14.03.2014 у розмірі 3791,64
грн, а, отже, ініціативне визнання
такого розміру указаної виплати, є
правом відповідача, не виходить за межі
суми, пред'явленої позивачем до
стягнення (ст. 11 ч. 1 ЦПК України), і прав
останнього не порушує. Зважаючи на те,
що підставами позову є факти, які мали
місце, то зазначення позивачем
конкретної правової норми на
обґрунтування позову не є визначальним
при вирішенні судом питання про те,
яким законом слід керуватися при
вирішенні спору. Апеляційний суд
виходить із того, що становище апелянта
не може бути погіршене внаслідок
розгляду поданої ним же апеляційної
скарги, а відповідач рішення суду не
оскаржив.

Відтак, підстав для зміни рішення суду
зі стягненням із відповідача на
користь позивача середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні в розмірі 8411,70 грн немає,
тому на підставі ст. 308 ЦПК України
апеляцію слід відхилити, рішення суду
першої інстанції в оскарженій частині -
залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та
в інтересах якого діє ОСОБА_2,
відхилити, рішення Берегівського
районного суду від 15 квітня 2014 р. -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді