Справа № 357/5740/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Голуб А. В. ,

при секретарі - Руденко Н. Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Біла Церква в залі суду
№4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Навчального центру по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів, третя особа
ОСОБА_2 про поновлення на роботі,
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та від шкодування
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з
вказаним позовом мотивуючи тим, що вона
наказом від 01.04.2002 року №38 вк була
прийнята на роботу до відповідача на
посаду чергової гуртожитку. Позивачка
посилалася на те, що наказом №34 вк від
24.03.2014 року вона була звільнена з роботи
за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, за
систематичне невиконання без поважних
причин посадових обов»язків, копію
наказу про звільнення вона отримала
31.03.2014 року. Позивачка вказувала на те,
що її звільнення з роботи є незаконним,
бо відповідач звільнив її з роботи без
законних підстав і з порушенням вимог
трудового законодавства, а тому
позивачка просила в судовому порядку
поновити строк звернення до суду з
вказаним позовом, поновити позивачку
на роботі у Навчальному центрі по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів для
освоєння нової техніки і технології
Державного агентства автомобільних
доріг України на посаду чергової
гуртожитку, стягнути з відповідача на
користь позивачки середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 24.03.2014 року
до дня поновлення на роботі, стягнути з
відповідача на користь позивачки
моральну шкоду в розмірі 5 640 грн.

В судовому засіданні позивачка надала
заяву від 03.06.2014 року в якій уточнила
свої позовні вимоги та просила суд
поновити строк для звернення до суду з
вказаним позовом, поновити позивачку
на роботі у відповідача на посаді
чергової гуртожитку, стягнути з
відповідача на користь позивачки з
24.03.2014р. протиправного звільнення з
роботи до винесення кінцевого рішення
по справі про поновлення на роботі
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу, з розрахунку
оплати праці 46,51 грн. за одну годину
робочого часу за 69 днів прогулу,
загальна сума 3209.19 грн.; стягнути з
відповідача на користь позивачки
моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн. В суді
позивачка уточнила свої вищевказані
позовні вимоги в частині стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та просила суд стягнути з
відповідача на її користь 5 535,36 грн.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за період з 24.03.2014 року по 07.07.2014
року.

В судовому засіданні позивачка
підтримала вказані уточнені позовні
вимоги.

Представник відповідача Козачков В.Л.
позов заперечував та вказав на те, що
звільнення позивача було проведено
відповідачем відповідно до чинного
трудового законодавства України.

Третя особа ОСОБА_2 позов не підтримала.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, покази свідка та дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення.

Так, по справі встановлено, що
відповідно до наказу №38 від 01.04.2002 року
ОСОБА_1, яка після одруження з ОСОБА_5
змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1,
була прийнята на роботу у Навчальний
центр по підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації на посаду
чергової по гуртожитку з 01.04.2002 року.
Наведене підтверджується копією
наказу, копією трудової книжки
позивача, копією свідоцтва про
одруження.

Відповідно до копії свідоцтва про
державну реєстрацію юридичної особи
серія А01 №339050 Навчальний центр по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів
зареєстрований як юридична особа
Виконавчим комітетом Білоцерківської
міської ради Київської області 28.04.1992
року, 08.10.2008 року було замінено
свідоцтво про державну реєстрацію.

Згідно до копії довідки АБ №474041 з
ЄДРПОУ 28.04.1992 року проведено державну
реєстрацію юридичної особи -
Навчальний центр по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів, скорочена назва -
Навчальний центр по підготовці кадрів.

14.06.2011 року директором Навчального
центру Батарчуковим О.В. було
затверджено Посадову інструкцію
чергової гуртожитку Навчального
центру по підготовці, перепідготовці
та підвищенню кваліфікації кадрів для
освоєння нової техніки та технології з
якою під розпис була ознайомлена
ОСОБА_1 в червні 2011 року, що ствердили у
суді учасники процесу.

Відповідно до копії наказу голови
Державного агентства автомобільних
доріг України від 24.02.2014 року №54-К було
звільнено 24.02.2014 року ОСОБА_22 директора
Навчального центру по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів для освоєння нової
техніки і технології (м.Біла Церква) за
власним бажанням з припиненням дії
чинного контракту №10 від 30.05.2011 року і з
25.02.2014 року покладено виконання
обов»язків директора зазначеного
підприємства на головного бухгалтера
ОСОБА_2

25.02.2014 року в.о. директора вказаного
підприємства ОСОБА_2 видала наказ №22 вк
про призначення в.о. директора
Навчального центру в якому вказала, що
вона приступає до виконання обов»язків
директора зазначеного підприємства
25.02.2014 року.

В судовому засіданні було встановлено,
що 21.03.2014 року т.в.о. завідуючої
гуртожитком Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів ОСОБА_7
було складено службову записку на ім»я
в.о. директора Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів ОСОБА_2
в якій ОСОБА_7 просила розглянути
догану до порушника трудової
дисципліни чергової по гуртожитку
ОСОБА_1, яка неодноразово не виконує
свої посадові обов»язки, чинить
моральний вплив не лише на колег, а й на
мешканців гуртожитку, після 23-00 години
вимагала у мешканців гуртожитку гроші
або шоколад, як ніби то моральний ущерб,
не дивлячись на зауваження т.в.о. зав.
гуртожитком про режим роботи душу
усвідомлено його порушує, не контролює
економне використання води та
електроенергії, а також не прибирає
закріплену територію навколо
гуртожитку, постійно запізнюється,
влаштовує постійні сварки щодо
несприятливого робочого клімату,
вимагає кімнату для своїх ночівль.
ОСОБА_7 в своїй службовій записці також
вказувала на те, що ОСОБА_1 вже отримала
попередню догану під час чергування,
коли вона спала у неї на чергуванні під
вікнами гуртожитку вкрали лавочку, але
не дивлячись на цю догану, продовжує
порушувати дисципліну, на зауваження
ОСОБА_7 виражається нецензурними
словами в присутності мешканців
гуртожитку, у своїй службовій записці
ОСОБА_7 просила прийняти міри, а саме
виписати догану. Наведене
підтверджується копією вказаної
службової записки, поясненнями
представника відповідача, ОСОБА_2,
показами свідка ОСОБА_7

Згідно до наказу №14 від 21.03.2014 року в.о.
директора Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів ОСОБА_2
на підставі вказаної службової записки
в.о. завідуючої гуртожитком ОСОБА_7 про
порушення трудової дисципліни
чергової гуртожитком ОСОБА_1 було
створено комісію для з»ясування
обставин виникнення конфліктної
ситуації в колективі у складі 5-ти осіб.

24.03.2014 року членами комісії вказаними у
наказі №14 від 21.03.2014 року було складено
акт в якому було зазначено, що згідно
наказу №14 від 21.03.2014 року комісія
розглянула обставини конфліктної
ситуації на підставі службової записки
т.в.о. завідуючої гуртожитком ОСОБА_7 і
комісія встановила, що конфлікт виник
за слідуючими обставинами: чергова
гуртожитку ОСОБА_1 о третій годині ночі
звернулася до завідуючої гуртожитком
ОСОБА_7 з умовою надати ковдру, коли
завідуюча гуртожитку дала їй ковдру,
чергова відмовилась, в результаті чого
виникла сварка і ОСОБА_1 прийняла
неадекватне рішення про те, що
принижують її права і викликала наряд
міліції. У акті було зазначено висновок
відповідно до якого: комісія вважає, що
чергова гуртожитку ОСОБА_1
систематично порушує трудову
дисципліну (має дві догани), постійно
створює у колективі несприятливі умови
та моральний клімат, є скарги мешканців
гуртожитку на нетактичну та
принижувальну поведінку при виконанні
обов»язків, займається дискредитацією
завідуючої гуртожитком. Комісією було
запропоновано за систематичне
порушення дисципліни, чвари та
створення нездорового клімату у
колективі ОСОБА_1 з роботи звільнити.
Наведене підтверджується копією акту
від 24.03.2014 року, поясненнями
представника відповідача, ОСОБА_2,
показами свідка ОСОБА_7

Згідно до наказу №34 вк від 24.03.2014 року
за підписом в.о. директора Навчального
центру по підготовці, перепідготовці
та підвищенню кваліфікації ОСОБА_2
позивачку було звільнено з займаної
посади чергової гуртожитку з 24.03.2014
року за систематичне невиконання без
поважних причин посадових обов»язків,
п. 3 ч.1 статті 40 КЗпП України. Наведене
підтверджується поясненнями учасників
процесу, копією вказаного наказу про
звільнення, копією трудової книжки
позивача. Згідно до актів від 24.03.2014
року та від 26.03.2014 року, відповідно
24.03.2014 року та 26.03.2014 року ОСОБА_1
відмовилася від ознайомлення з наказом
№34 від 24.03.2014 року про її звільнення, а
також відмовилася від отримання
коштів, що підлягали до оплати при
звільненні та отримання трудової
книжки. Наведене підтверджується
копіями актів, поясненнями
представника відповідача, ОСОБА_2

Відповідно до ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Згідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктами 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації), 2-5, 7 статті 40 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. У випадках,
передбачених законодавством про працю,
виборний орган первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, розглядає у
п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване
письмове подання власника або
уповноваженого ним органу про
розірвання трудового договору з
працівником. Подання власника або
уповноваженого ним органу має
розглядатися у присутності працівника,
на якого воно внесено.

У судовому засіданні встановлено, що на
Навчальному центрі по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів відсутня первинна
профспілкова організація, що ствердили
у суді учасники процесу.

При звільненні працівника з підстав
передбачених ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України,
організація повинна навести конкретні
факти допущеного працівником
невиконання обов'язків, зазначити, коли
саме вони мали місце, які проступки
вчинив працівник після застосування до
нього стягнення та коли.

Отже, підставою для розірвання
трудового договору за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України є систематичне невиконання
працівником трудових обов'язків, при
цьому систематичним невиконанням
трудових обов'язків вважається факт
третього порушення, якщо за попередні
два протягом року були застосовані
дисциплінарні стягнення, крім того
таке звільнення допускається тільки за
наявності вини працівника.

Такими, що систематично порушують
трудову дисципліну вважаються лише ті
працівники, які мають дисциплінарне
або громадське стягнення за порушення
трудової дисципліни та порушили її
знову протягом року з дня застосування
стягнення за перше порушення.

Для звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України мають значення тільки раніше
застосовані і не погашені заходи
громадського стягнення, а не всі заходи
громадського впливу.

Таким чином для з'ясування наявності
підстав для звільнення працівника за п.
3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необхідно
встановити наявність системного
порушення трудової дисципліни, які
саме покладено на працівника обов'язки
локальними нормативними актами
(посадова інструкція, трудовий чи
колективний договір), обсяг
відповідальності та наявність вини
працівника (принцип якої закріплений у
Розділі VІІ Типових правил
внутрішнього трудового розпорядку).

У наказі №34 вк від 24.03.2014 року «Про
звільнення ОСОБА_1» вказано, що ОСОБА_1
за порушення трудової дисципліни
неодноразово притягувалася до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани (наказ від 25.08.2011 р.,
наказ від 27.11.2013 р.). Враховуючи
систематичні порушення трудової
дисципліни, невиконання посадових
обов»язків, створення конфліктних
ситуацій як з працівниками навчального
центру, так і з мешканцями гуртожитку,
постійні скарги з боку мешканців
гуртожитку та приймаючи до уваги
рекомендації комісії, викладені в акті
від 24.03.20124 року, створеної згідно
наказу №14 від 21.03.2014 року та керуючись
пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП
України в.о. директора Навчального
центру по підготовці, перепідготовці
та підвищенню кваліфікації кадрів
ОСОБА_2 було наказано звільнити ОСОБА_1
чергову гуртожитку з займаної посади
чергової гуртожитку з 24.03.2014 року за
систематичне невиконання без поважних
причин посадових обов»язків, п. 3 ч.1
статті 40 КЗпП України.

Згідно до ст. 142 КЗпП України, трудовий
розпорядок на підприємствах, в
установах, організаціях визначається
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, які затверджуються
трудовими колективами за поданням
власника або уповноваженого ним органу
і виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником) на
основі типових правил.

Згідно до ст. 139 КЗпП України,
працівники зобов"язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно точно виконувати
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Відповідно до ст. 141 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
повинен правильно організувати працю
працівників, створювати умови для
зростання продуктивності праці,
забезпечувати трудову і виробничу
дисципліну, неухильно додержувати
законодавства про працю і правил
охорони праці, уважно ставитися до
потреб і запитів працівників,
поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно до ч.2 ст. 149 КЗпП України, за
кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення. До таких
видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП
України належать: догана та звільнення.
Звільнення працівника за п. 3 ч.1 ст. 40
КЗпП України -є видом дисциплінарного
стягнення. У справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, у чому конкретно проявилося
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3
ч.1 ст. 40 КЗпП України суд повинен
з'ясувати, чи передував безпосередньо
звільненню дисциплінарний проступок,
за який не за стосовувалися інші заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, та чи можна вва жати у
зв'язку з вчиненням його систематичним
невиконанням працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" /зі
змінами/, у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1
ст. 41 КЗпП України, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147-1, 148, 149
КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений для цього
строк, чи не застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
врахову вались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обстави ни, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Крім того, Пленум Верховного Суду
України в п. 23 вищезазначеної постанови
роз'яснив, що за передбаченими п. 3 ст. 40
КЗпП підставами працівник може бути
звільнений лише за проступок на роботі,
вчинений після застосування до нього
дисциплінарного або громадського
стягнення за невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку. У
таких випадках враховуються ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП
України), і ті громадські стягнення, які
застосовані до працівника за порушення
трудової дисципліни відповідно до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення минуло не більше одного
року.

Відповідно до ч.1 ст. 151 КЗпП України,
якщо протягом року з дня накладення
дисциплінарного стягнення працівника
не буде піддано новому дисциплінарному
стягненню, то він вважається таким, що
не мав дисциплінарного стягнення.

Отже, законодавством передбачено, що
підставою звільнення може бути лише
безпосереднє порушення трудової
дисципліни чи невиконання працівником
без поважних причин обов"язків,
покладених на нього трудовим договором
або правилами внутрішнього трудового
розпорядку, за наявності
застосованого й не втратившого
юридичної сили за давністю або не
знятого заходу дисциплінарного чи
громадського стягнення, а не фактична
наявність сукупності застосованих
заходів дисциплінарного стягнення.

Також при оспоренні до суду наказу про
звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, суд
зобов'язаний перевірити всі накази про
накладення дисциплінарного стягнення,
які ввійшли в систему для звільнення,
незалежно від того, чи оскаржувався
кожен наказ окремо в установлений
законом строк; у даному випадку
головним є те, чи оспорюються ці накази
позивачем при оспоренні самого
звільнення.

Так у наказі №34 вк від 24.03.2014 року «Про
звільнення ОСОБА_1» вказано, що ОСОБА_1
за порушення трудової дисципліни
притягувалася до дисциплінарної
відповідальності у вигляді догани
згідно до наказу від 25.08.2011 р.

З копії наказу №56 від 25.08.2011 року
вбачається, що за порушення трудової
дисципліни на чергову гуртожитку
ОСОБА_1 накладено дисциплінарне
стягнення у вигляді догани за
невиконання посадових обов»язків та
відмову у написанні пояснення з боку
ОСОБА_1 Однак у вказаному наказі не
зазначено, яке саме порушення трудової
дисципліни було вчинено ОСОБА_1 і коли
це порушення трудової дисципліни мало
місце, також у наказі не зазначено які
саме посадові обов»язки не виконані
ОСОБА_1, і коли саме це мало місце.

В судовому засіданні було встановлено,
що протягом року з дня накладення
дисциплінарного стягнення згідно до
наказу №56 від 25.08.2011 року ОСОБА_1 не
піддавалася новому дисциплінарному
стягненню, що ствердили у суді учасники
процесу. Таким чином ОСОБА_1 станом на
24.03.2014 року, коли приймався
відповідачем наказ № 34 вк про
звільнення ОСОБА_1 з роботи по п.3 ч.1 ст.
40 КЗпП України, позивачка вважалася
такою, що не мала дисциплінарного
стягнення застосованого згідно до
наказу №56 від 25.08.2011 року у вигляді
догани. А тому враховуючи наведене суд
вважає, що відповідач незаконно у
наказі № 34 вк від 24.03.2014 року послався
на те, що за порушення трудової
дисципліни ОСОБА_1 притягувалася до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани по наказу від 25.08.2011
року, оскільки вказана догана втратила
юридичну силу за давністю і
відповідачем вона не повинна була
враховуватися при винесенні 24.03.2014 року
наказу № 34 вк.

Також у наказі №34 вк від 24.03.2014 року
«Про звільнення ОСОБА_1» вказано, що
ОСОБА_1 за порушення трудової
дисципліни притягувалася до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани згідно до наказу від
27.11.2013 р.

У суді встановлено, що згідно до наказу
від 27.11.2013 року №172 вк за халатне
відношення до збереження матеріальних
цінностей, які знаходяться на балансі
Навчального центру черговій ОСОБА_1
винесено догану у зв»язку з тим, що
11.11.2013 року під час чергування по
гуртожитку чергової ОСОБА_1 вночі було
вкрадено лавку для сидіння, що стояла
біля входу в гуртожиток.

В судовому засіданні встановлено, що
між відповідачем та ОСОБА_1 не
укладалися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність чи про
колективну (бригадну) матеріальну
відповідальність, що підтвердили у
суді учасники процесу.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1
12.11.2013 року близько 06.50 годин по
телефону зверталась до
Білоцерківського МВ (з обслуговування
міста Біла Церква та Білоцерківського
району) ГУМВС України в Київській
області по факту крадіжки лавочки, яка
знаходилась поблизу гуртожитку за
адресою АДРЕСА_1 і за результатами
проведеної перевірки слідчим відділом
Білоцерківського МВ порушене
кримінальне провадження за ч. 1 ст. 185 КК
України №0006890. Наведене
підтверджується копією довідки
начальника СІАЗ Білоцерківського МВ (з
обслуговування міста Біла Церква та
Білоцерківського району) ГУМВС України
в Київській області, поясненнями
учасників процесу.

Як вказав представник відповідача,
11.11.2013 року ОСОБА_1 було порушено п.п. 3.1,
3.2 Посадової інструкції чергової
гуртожитку Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів для
освоєння нової техніки та технології.

Так у п. 3.1 вказаної Посадової
інструкції чергової гуртожитку
зазначено, що чергова гуртожитку
відповідає за збереження матеріальних
цінностей: майно та обладнання
коридору, житлових кімнат, холу, кухні,
санвузла. А у п. 3.2 вказаної Посадової
інструкції зазначено, що чергова
гуртожитку вживає заходів для
запобігання нестач матеріальних
цінностей, їх псування та інших форм
шкоди.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що
в даному випадку був вчинений злочин, а
саме: скоєно крадіжку лавочки, яка
знаходилася біля входу в гуртожиток і
про вказаний злочин чергова гуртожитку
ОСОБА_1 12.11.2013 року повідомила
правоохоронні органи і суд в даному
випадку не вбачає порушення з боку
ОСОБА_1 трудової дисципліни чи
посадових обов»язків передбачених п.п.
3.1, 3.2 вказаної Посадової інструкції
чергової гуртожитку. Також суд вважає,
що відповідачем було винесено
безпідставно і незаконно ОСОБА_1 догану
згідно до наказу №172 вк від 27.11.2013 року,
оскільки 11.11.2013 року ОСОБА_1 не
порушувала трудову дисципліну та не
вчиняла дій щодо невиконання своїх
посадових обов»язків. А тому
враховуючи наведене суд вважає, що при
винесенні наказу № 34 вк 24.03.2014 року
відповідач повинен був перевірити
також і наказ від 27.11.2013 року №172 вк,
однак відповідач цього не зробив і
незаконно у наказі № 34 вк від 24.03.2014
року врахував та послався на те, що за
порушення трудової дисципліни ОСОБА_1
притягувалася до дисциплінарної
відповідальності у вигляді догани по
наказу від 27.11.2013 року, хоча до ОСОБА_1
було безпідставно та незаконно
застосовано згідно до наказу №172 вк від
27.11.2013 року дисциплінарне стягнення у
вигляді догани.

Згідно до ст. 150 КЗпП України,
дисциплінарне стягнення може бути
оскаржене працівником у порядку,
встановленому чинним законодавством
(глава XV цього Кодексу).

Судом встановлено, що дисциплінарні
стягнення застосовані до ОСОБА_1 у
вигляді доган відповідно до наказу №56
від 25.08.2011 року та до наказу №172 вк від
27.11.2013 року у порядку, встановленому
чинним законодавством (глава XV цього
Кодексу) не оскаржувалися.

Таким чином суд вважає, що при
винесенні наказу №34 вк від 24.03.2014 року
«Про звільнення ОСОБА_1» відповідач
незаконно врахував заходи
дисциплінарного стягнення які
втратили юридичну силу за давністю, а
саме: догану по наказу №56 від 25.08.2011
року. Крім вказаного, суд вважає, що при
винесенні наказу №34 вк від 24.03.2014 року
відповідач не врахував те, що фактично
27.11.2013 року відповідачем було винесено
безпідставно та незаконно наказ №172 вк
про застосування до ОСОБА_1
дисциплінарного стягнення у вигляді
догани, оскільки 11.11.2013 року ОСОБА_1 не
порушувала трудову дисципліну та не
вчиняла дій щодо невиконання своїх
посадових обов»язків.

Також суд вважає, що у наказі №34 вк від
24.03.2014 року відповідач обмежився лише
загальним посиланням на систематичні
порушення трудової дисципліни,
невиконання посадових обов»язків
позивачем, створення позивачем
конфліктних ситуацій як з працівниками
навчального центру, так і з мешканцями
гуртожитку, постійні скарги на
позивача з боку мешканців гуртожитку і
перерахував догани, що були
застосовані до позивача раніше. Проте,
при застосуванні такого крайнього
заходу як звільнення, відповідач у
наказі не зазначив, у чому конкретно
виявилося нове порушення трудової
дисципліни з боку ОСОБА_1, яке стало
приводом до звільнення, та коли воно
було вчинене конкретно, а також в чому
полягала вина ОСОБА_1 Свідок ОСОБА_7 у
суді також не вказала у чому конкретно
виявилося нове порушення трудової
дисципліни з боку ОСОБА_1, яке стало
приводом до звільнення, та коли воно
було вчинене конкретно, а також у чому
полягала вина ОСОБА_1

В судовому засіданні знайшла
підтвердження і та обставина, що 22.03.2014
року (до звільнення з роботи) позивачка
зверталася на Урядову гарячу лінію з
приводу умов праці та трудових
відносин у Навчальному центрі по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів і
внаслідок вказаного звернення
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у Київській області було
проведено перевірку в ході якої було
встановлено, що на підприємстві не
забезпечений достовірний облік
виконуваної працівником роботи, що
вбачається із відповіді ОСОБА_1 від
14.04.2014 року /а.с. 10/, а також із матеріалів
справи. Крім вказаного, Територіальною
державною інспекцією з питань праці у
Київській області за виявлені
порушення на Навчальному центрі по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів 11.04.2014
року було видано та вручено т.в.о.
директора ОСОБА_2 припис №10-01-020/28-28 з
вимогою усунути виявлені порушення
чинного трудового законодавства, а
також 11.04.2014 року було складено
протокол №10-01-020/29 про притягнення
ОСОБА_2 до адміністративної
відповідальності за ч.1 ст. 41 КЗпП
України. Наведене підтверджується
копією припису, та копією протоколу про
адміністративне правопорушення /а.с.
70-72/.

Відповідно до ч.1 ст. 149 КЗпП України, до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. А в ч.ч. 3,4 цієї ж
статті вказано, що при обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника.

В судовому засіданні також
встановлено, що в порушення вимог ч.1 ст.
149 КЗпП України, відповідач не зажадав
від ОСОБА_1 письмове пояснення до
застосування дисциплінарного
стягнення 24.03.2014 року, відсутні також і
докази того, що ОСОБА_1 відмовлялася
надавати вказане письмове пояснення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що відповідач не надав суду
належні та допустимі докази на
підтвердження своїх заперечень щодо
того, що позивачка була звільнена
відповідачем з роботи за п.3 ч.1 ст. 40
КЗпП України законно і відповідно до
вимог чинного трудового законодавства.
Також відповідач не надав суду доказів
про те, яка шкода та коли була заподіяна
ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає, що наказ
відповідача за №34 вк від 24.03.2014 року про
звільнення ОСОБА_1, чергової гуртожитку
з займаної посади з 24.03.2014 року за
систематичне невиконання без поважних
причин посадових обов»язків за п.3 ч.1
ст. 40 КЗпП України є незаконним,
оскільки суд вважає, що відповідачем
при винесенні вказаного наказу були
порушені вимоги п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України
та не були враховані вимоги ст.149 КЗпП
України.

А тому на підставі вищевикладеного, суд
не вбачає в діях позивачки підстав для
звільнення її з роботи за ст.40 ч.1 п.3
КЗпП України.

Таким чином, з врахуванням всього
наведеного вище, суд вважає за можливе
поновити позивачку на посаді чергової
гуртожитку Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів.

Суд не приймає до уваги копію заяви від
імені ОСОБА_9 на ім»я в.о. зав.
гуртожитку ОСОБА_7 від 23.01.2014 року, копію
заяви від імені ОСОБА_10 на ім»я в.о.
гуртожитку ОСОБА_7 від 16.01.2014 року, копію
заяви від імені ОСОБА_11 на ім»я т.в.о.
завідуючої гуртожитку ОСОБА_7 від 23.03.2014
року, копію заяви від імені ОСОБА_12 на
ім»я т.в.о. ОСОБА_7 від 23.03.2014 року, копію
заяви (скарги) від імені ОСОБА_13 на ім»я
зав. гуртожитком в.о. ОСОБА_7 від 17.03.2014
року, копію заяви від імені ОСОБА_14 на
ім»я в.о. директора НЦ ОСОБА_2 від 21.03.2014
року, копію заяви від імені ОСОБА_15 на
ім»я т.в.о. зав. гуртожитком ОСОБА_7 від
12.03.2014 року, копію заяви від імені
ОСОБА_16 на ім»я т.в.о. зав. гуртожитку
ОСОБА_7 від 11.03.2014 року, копію заяви від
імені ОСОБА_17 на ім»я ОСОБА_7 від 23.03.2014
року, копію заяви від імені ОСОБА_18 на
ім»я т.в.о. зав. гуртожитку ОСОБА_7 від
23.03.2014 року, оскільки суд вважає, що
вказані заяви є неналежними доказами
по справі, так як відповідачем до суду
не було надано доказів щодо того, що
дійсно вказані в заявах особи
зверталися з вказаними заявами до
відповідача з приводу обставин
викладених у заявах. З цих же підстав
суд не приймає до уваги і копію
службової записки від імені ОСОБА_19 на
ім»я ОСОБА_2 а також у цій службовій
записці не міститься ні дати, ні
підпису.

Суд також не приймає до уваги копії
службових записок від імені ОСОБА_7 на
ім»я ОСОБА_2 /а.с. 121, 122/, оскільки на них
не міститься ні підпису, ні дати їх
написання і суд вважає, ці службові
записки являються неналежними
доказами по справі.

Суд також вважає, що підлягають до
задоволення і вимоги позивача про
стягнення з відповідача середнього
заробітку за час вимушеного прогулу на
користь позивача.

За ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Так суд вважає, що відповідно до вимог
ч. 2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 24.03.2014 року по 07.07.2014
року у розмірі 5 535, 36 грн. із розрахунку
середнього заробітку ОСОБА_1, а саме:
враховуючи, що середньогодинна
заробітна плата ОСОБА_1 складала 8,42 грн.
та враховуючи кількість
відпрацьованих годин черговою
гуртожитку ОСОБА_20 відповідно до
графіків діжурств чергових на
березень-липень 2014 року /таку ж посаду
займала до звільнення ОСОБА_1/ При
цьому суд приймає до уваги довідки
відповідача від 26.06.2014 року №290, від
02.07.2014 року №296, від 07.07.2014 року №309.

Таким чином, на користь позивачки з
відповідача підлягає до стягнення 5 535,36
грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 24.03.2014
року по 07.07.2014 року

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У ч. 2
цієї ж статті вказано, що у разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Згідно до ст. 234 КЗпП України, у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 року № 9 /зі змінами/
"Про практику розгляду судами трудових
спорів" вказано, що встановлені
статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до
суду застосовуються незалежно від
заяви сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
ст.233 КЗпП місячний строк поширюється
на всі випадки звільнення незалежно
від підстав припинення трудового
договору. Якщо місячний чи тримісячний
строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав. Оскільки при пропуску
місячного і тримісячного строку у
позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи права і обов'язки
сторін.

Суд вважає, що позивач пропустив
місячний строк звернення до суду з
вищевказаним позовом в частині
позовних вимог позивача про поновлення
на роботі, та про виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно до матеріалів цивільної справи
№ 357/5740/14-ц 2/357/2282/14 позивач 29.04.2014 року
надав суду свій вищевказаний позов до
Навчального центру по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів, третя особа
ОСОБА_2 про поновлення на роботі, про
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та від шкодування
моральної шкоди, що підтверджується
штампом суду на позовній заяві,
відповідно до якого вищевказана
позовна заява була зареєстрована
канцелярією Білоцерківського
міськрайонного суду 29.04.2014 року.

Як встановлено в судовому засіданні
позивач дізнався про порушення свого
вищевказаного права 24.03.2014 року,
оскільки саме 24.03.2014 року ОСОБА_1
відмовилася від ознайомлення з наказом
№34 від 24.03.2014 року про звільнення її з
роботи, а також відмовилася від
отримання коштів, що підлягали до
оплати при звільненні та отримання
трудової книжки, що підтверджується
актом від 24.03.2014 року, та поясненнями
представника відповідача, ОСОБА_2

ОСОБА_1 відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК
України не надала до суду жодного
належного доказу на підтвердження
своїх тверджень про те, що вона
отримала у відповідача копію наказу №34
вк від 24.03.2014 року про своє звільнення
31.03.2014 року.

Таким чином суд вважає, що позивач
звернувся до суду з вказаним позовом, в
тому числі і з вищевказаними позовними
вимогами про поновлення на роботі та
про виплату середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, 29.04.2014 року,
тобто з пропуском місячного строку
звернення до суду передбаченого ч. 1 ст.
233 КЗпП України.

Позивачка просила суд поновити їй
строк звернення до суду з вищевказаним
позовом, бо як вказувала позивачка вона
пропустила строк звернення до суду
передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України з
поважних причин, оскільки вона хворіла,
та направляла листи у різні установи, а
тому позивачка не змогла своєчасно
звернутися до суду з вказаним позовом.

Суд вважає, що позивачу слід поновити
строк звернення до суду з вищевказаним
позовом в частині позовних вимог про
поновлення на роботі, та про виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, який передбачений ч.1 ст. 233
КЗпП України, оскільки суд вважає, що
позивачка пропустила строк звернення
до суду з вказаним позовом у зазначеній
частині позовних вимог з поважних
причин, бо позивачка у квітні місяці 2014
року хворіла та перебувала на
амбулаторному лікуванні, що
підтверджується копіями листків
непрацездатності виданими КЗ БМР
«Міський центр первинної
медико-санітарної допомоги №1», а також
27.04.2014 року позивачці викликалася
бригада невідкладної допомоги.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що необхідно задоволити позовні вимоги
ОСОБА_1 у частині її позовних вимог та
необхідно поновити позивачці строк
звернення до суду з позовом до
Навчального центру по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів, третя особа
ОСОБА_2 про поновлення на роботі,
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу; поновити позивачку
на посаді чергової гуртожитку
Навчального центру по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів; стягнути з
відповідача на користь позивачки 5 535, 36
грн. середнього за робітку за час
вимушеного прогулу.

Позивачка також просила стягнути з
відповідача моральну шкоду в сумі 20 000
гривень на свою користь на підставі ст.
237-1 КЗпП України. Суд вважає, що у цій
частині позов позивачки підлягає до
задоволення частково.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв"язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суд вважає, що підлягають до часткового
задоволення позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідача моральної
шкоди в сумі 2 000 гривень, оскільки
порушення відповідачем вищевказаних
законних прав позивача призвели до
моральних страждань позивачки, які
полягають у зміні нормальних життєвих
зв"язків.

Суд вважає, що позивачу слід відмовити
в задоволенні його позову в частині
стягнення з відповідача 18 000 гривень
моральної шкоди за недоведеністю цієї
частини позову позивачем в суді.

Суд також вважає, що ОСОБА_1 слід
відмовити в задоволенні її позовних
вимог про поновлення останній строку
звернення до суду з позовом до
Навчального центру по підготовці,
перепідготовці та підвищенню
кваліфікації кадрів, третя особа
ОСОБА_2 в частині позову про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки суд вважає, що позивачка не
пропустила тримісячний строк
звернення до суду з позовом в частині
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди.

На підставі ст. 5 ч.1 п.1 Закону України
"Про судовий збір" позивач звільнений
від сплати судового збору на користь
держави.

Суд вважає, що з відповідача необхідно
стягнути на користь держави судовий
збір в сумі 487 гривень 20 коп.

Згідно ст. 367 ЦПК України рішення суду
про поновлення на роботі підлягає
негайному виконанню.

На підставі
ст.ст.40,43,139,141,142,147,149,150,151,233,234,235,237-1 КЗпП
України, Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" зі змінами, керуючись
ст.ст.10,60,88,212-215,218,367 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до
суду з позовом до Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів, третя
особа ОСОБА_2 про поновлення на роботі,
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Поновити ОСОБА_1 на посаді чергової
гуртожитку Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів.

Стягнути з Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню ква ліфікації кадрів на
користь ОСОБА_1 5 535, 36 грн. середнього за
робітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів на
користь ОСОБА_1 2 000 гривень моральної
шкоди.

Стягнути з Навчального центру по
підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації кадрів на
користь держави 487 грн. 20 коп.

В задоволенні іншої частини позову
ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду про поновлення на роботі
підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Київської області через
Білоцерківський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя А. В. Голуб