У х в а л а

іменем україни

9 липня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Промислово-інноваційної компанії
«Моноліт» до ОСОБА_1, треті особи:
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення коштів за
договором про надання послуг; за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Промислово-інноваційної компанії
«Моноліт» про визнання недійсним
договору доручення та стягнення коштів
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 19 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 2 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю
«Промислово-інноваційна компанія
«Моноліт» (далі - ТОВ «ІПК «Моноліт»)
звернулось до суду з указаним позовом,
в якому просило стягнути з відповідача
на свою користь кошти за договором про
надання послуг у розмірі 84 781 грн 68 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 15
березня 2013 року між ТОВ «ІПК «Моноліт»
в особі директора Раджпут Т.В. та ОСОБА_1
було укладено договір про надання
послуг. Згідно п.1.1 вказаного договору,
він зобов'язався надати ОСОБА_1 послугу
щодо пошуку нерухомості для придбання
її у власність останнього. В свою чергу
відповідач зобов'язався оплатити
позивачу зазначену послугу. Згідно п. 3.4
договору вартість послуги складає 52 800
грн, що дорівнює 1,76 відсотків від
вартості нерухомості, першочергова
вартість якої в свою чергу відповідно
до п. 1.2 договору склала 2 997 000 грн.
Зазначав, що 16 березня 2013 року між ТОВ
«ІПК «Моноліт» та ОСОБА_1 був укладений
договір поруки, за умовами якого
останній, в якості забезпечення
оформлення угоди про намір купівлі
домоволодіння по АДРЕСА_1, передає
гарантійний платіж у розмірі 2 тис.
доларів США та доручає ТОВ «ІПК
«Моноліт» підготувати укладення
договору, першочергова вартість якого
становить 2 997 000 грн, посвідчення
договору має бути не пізніше 17-00 години
30 квітня 2013 року, об'єкт нерухомості має
бути вільним від мешканців, а також не
мати заборгованості з комунальних
платежів, та зареєстрованих осіб за
вказаною адресою. Також, цим договором
обумовлено, що у випадку відмови
покупця від укладення угоди на
зазначених умовах повірений ТОВ «ІПК
«Моноліт» повинен передати вказаний
гарантійний платіж продавцеві, а у разі
відмови продавця від правочину
відповідно покупцю має бути передана
гарантійна сума у подвійному розмірі. 12
квітня 2013 року було укладено договір
купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 між
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, за умовами
якого продавці передали у власність, а
покупець прийняла у власність вказаний
житловий будинок, розташований на
земельній ділянці площею 0,0762 га.
ОСОБА_1, діючи в інтересах покупця
будинку ОСОБА_6, 8 квітня 2013 року прийняв
газове, сантехнічне, електричне та
сигналізаційне обладнання у повній
комплектації у справному стані, про що
було складено акт прийому-передачі
майна від 18 квітня 2013 року. Зазначав, що
відповідач порушив умови договору, за
послуги не розрахувався, а тому має
сплатити вартість послуг у розмірі 52 800
грн, штрафні санкції у розмірі 15 840 грн,
пеню за прострочу виконання
зобов'язання у розмірі 15 206 грн 40 коп,
судові витрати у розмірі 935 грн 28 коп, а
всього 84 781 грн 68 коп.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним
позовом, в якому просив визнати
недійсним договір доручення від 16
березня 2013 року, застосувати наслідки
недійсності правочину та стягнути з
ТОВ «ІПК «Моноліт» на свою користь 15 986
грн та судові витрати, посилався на те,
що оспорений договір слід визнати
недійсним, оскільки він був підписаний
не уповноваженою особою ТОВ «ІПК
Моноліт», без довіреності, платіж був
здійснений з порушенням ст. 192 ЦК
України, тобто в іноземній валюті, а не
в гривні.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 19 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 2 квітня 2014 року, первісний позов
ТОВ «ІПК «Моноліт» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІПК
«Моноліт» вартість послуг у сумі 52 800
грн, штраф у розмірі 15 840 грн, пеню у сумі
15 206 грн 40 коп., судові витрати у розмірі
935 грн 28 коп.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
первісний позов та відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
договір про надання послуг, укладений
між сторонами від 15 березня 2013 року,
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та
є виконаним, що підтверджено наявними у
справі доказами, а сам факт оформлення
об'єкту нерухомості на ім'я ОСОБА_6 не
звільняє ОСОБА_1 від виконання умов
договору про надання інформаційних
послуг від 15 березня 2013 року, оскільки
його відповідальність передбачена п.п.
3.3 договору, який не оспорений
сторонами. Також суди дійшли висновку
про укладення 16 березня 2013 року між
сторонами договору поруки в якості
забезпечення оформлення угоди про
намір купівлі домоволодіння по АДРЕСА_1

Проте погодитися з такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

З матеріалів справи убачається, що 15
березня 2013 року між ТОВ «ІПК «Моноліт»
в особі директора Раджпут Т.В. та ОСОБА_1
було укладено договір про надання
послуг. Також 15 березня 2013 року ОСОБА_1
було оглянуто об'єкт нерухомості за
адресою АДРЕСА_1, про що був підписаний
ним акт.

16 березня 2013 року між ТОВ «ІПК
«Моноліт» та ОСОБА_1 був укладений
договір доручення, за умовами якого
останній, в якості забезпечення
оформлення угоди про намір купівлі
домоволодіння по АДРЕСА_1, передає
гарантійний платіж у розмірі 2 тис.
доларів США та доручає ТОВ «ІПК
«Моноліт» підготувати укладення
договору.

Як убачається з матеріалів справи, 12
квітня 2013 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 було укладено договір
купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 та
підписано акт приймання - передачі
вказаного житлового будинку разом з
надвірними будівлями і земельною
ділянкою. При цьому, ОСОБА_1 не є
стороною вказаного договору купівлі -
продажу будинку.

Таким чином, суди, ухвалюючи рішення,
всупереч ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не
з'ясували характер спірних
правовідносин та дійшли передчасного
висновку про наявність між позивачем
та відповідачем договірних відносин,
пов'язаних з придбанням будинку по
АДРЕСА_1, оскільки наслідки укладеного
між ними договору про надання послуг
відсутні, договір купівлі - продажу з
ОСОБА_1 укладений не був, також судами
не вмотивовано наявність
правовідносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_1
щодо придбання вказаного будинку.

Згідно ст. 1000 ЦК України за договором
доручення одна сторона (повірений)
зобов'язується вчинити від імені та за
рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії. Правочин, вчинений
повіреним, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки довірителя.
Договором доручення може бути
встановлено виключне право повіреного
на вчинення від імені та за рахунок
довірителя всіх або частини юридичних
дій, передбачених договором. У договорі
можуть бути встановлені строк дії
такого доручення та (або) територія, у
межах якої є чинним виключне право
повіреного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України, саме на момент вчинення
правочину.

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою (ст. 207 ЦК
України).

Як убачається з матеріалів справи,
договір від 16 березня 2013 року був
підписаний від імені ТОВ «ІПК
«Моноліт» ОСОБА_7 і містить ознаки саме
договору доручення, а не як зазначено
судом договором поруки.

Суди, відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, не перевірили
доводів ОСОБА_1 щодо наявності у ОСОБА_7
повноважень для підпису оспорюваного
договору доручення відповідно до вимог
закону, не з'ясували природу укладеного
договору від 16 березня 2013 року та
дійшли передчасного висновку про те, що
оспорюваний договір є договором
поруки.

Судові рішення ґрунтуються на
припущеннях, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим.

Враховуючи, що судами не встановлені
всі фактичні обставини від яких
залежить правильне вирішення справи,
та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення відповідно до
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 19 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 2 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко