Ухвала

іменем україни

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Колодійчука
В.М.,

суддів: Коротуна В.М.,

Кафідової О.В.,

Попович
О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, на рішення
апеляційного суду м. Києва
від 17 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 07 вересня 2009 року між ним
та ОСОБА_4 було укладено договір позики,
згідно з яким відповідач отримав суму у
розмірі 1 200 000 грн, що є еквівалентом 150
000 доларів США та зобов'язався
повернути зазначену суму протягом року
до 07 вересня 2010 року. Проте,
вказаний обов'язок ОСОБА_4 не виконав.

Враховуючи вказане, позивач просив
стягнути з ОСОБА_4 на свою користь
зазначену заборгованість з
урахуванням процентів за користування
грошовими коштами за договором позики,
штрафних санкцій та 3 % річних, що разом
становить 1 803 743 грн 06 коп.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25 листопада 2013 року, в
задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 березня 2014 року, рішення суду першої
інстанції було скасовано та у справі
ухвалено нове рішення, яким позов було
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 суму заборгованості за
договором позики у розмірі 1
803 743 грн. 06 коп. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4 просить скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із
безпідставності позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив з доведеності
та обґрунтованості позовних вимог.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Судами встановлено, що 07 вересня 2009
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, згідно з яким
відповідач отримав суму у розмірі 1 200 000
грн., що є еквівалентом 150 000 доларів США
та зобов'язався повернути зазначену
суму протягом року до 07 вересня
2010 року.

Відповідно до ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або у повному
обсязі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму позики або
таку ж кількість речей того ж роду та
такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ст. 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.

Вирішуючи справу, суд апеляційної
інстанції не надав належної оцінки
тому, що згідно розписки від 09 квітня 2010
року за підписом позивача, ОСОБА_3
отримав від ОСОБА_4 у рахунок погашення
боргу за договором позики від 07 вересня
2009 року грошові кошти у розмірі 1 200 000
грн, що є еквівалентом 150000 доларів США.
Даною розпискою ОСОБА_3 стверджував, що
умови договору ОСОБА_4 виконані у
повному обсязі та претензій до ОСОБА_4
матеріального характеру немає.

Факт повернення грошей ОСОБА_4 на
виконання умов договору позики ОСОБА_3
також в судовому засіданні було
підтверджено показами свідків ОСОБА_6
та ОСОБА_7

Згідно з висновком проведеної у справі
судово-почеркознавчої експертизи від 31
жовтня 2013 року № 10234/0235/1З-32 підпис від
імені ОСОБА_3 у розписці від 09 квітня 2010
року виконано рукописним способом
кульковою ручкою без попередньої
технічної підготовки та використання
технічних засобів. Встановити, чи
виконаний підпис від імені позивача у
розписці від 09 квітня 2010 року самим
позивачем, або іншою особою, не
виявилося можливим.

В свою чергу, позивачем в судовому
засіданні не заявлялося клопотання про
проведення додаткової
судово-почеркознавчої експертизи.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про безпідставність
позовних вимог є обґрунтованим, під час
встановлення фактичних обставин
справи судом не були порушені норми
цивільного процесуального
законодавства й правильно застосовані
норми матеріального права.

Проте, вирішуючи справу, апеляційний
суд, дійшов помилкового висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову.

Безпідставно скасувавши законне та
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
17 березня 2014 року скасувати, рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 25 листопада 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Кафідова

О.В. Попович

І.М. Фаловська