У х в а л а

іменем україни

9 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, Служба у
справах дітей та сім'ї Броварської
міської ради Київської області, про
вселення до частини житлового будинку;
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх
інтересах та інтересах малолітнього
ОСОБА_8, ОСОБА_9, Орган опіки та
піклування виконкому Броварської
міської ради Київської області, про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житлом, оскільки без
поважних причин не проживали у ньому
більше одного року, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 19 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2008 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє
в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, звернулись до
суду з указаним позовом, в якому
просили вселити їх до 11/20 частин
будинку АДРЕСА_2.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
відповідач є власником 11/20 частин
будинку АДРЕСА_2 на підставі договору
дарування від 5 листопада 1997 року, інша
частина будинку є відокремленою і
належить сторонній особі. Вказували, що
ОСОБА_1 та його неповнолітній син
ОСОБА_3 у спірному будинку проживали з
народження, а також у ньому
зареєстровані, а ОСОБА_2 у будинку
проживала без реєстрації з 1996 року.
Зазначали, що починаючи з весни 2007 року
відносини з відповідачем у них почали
псуватися, з підстав того, що
відповідач вирішила, що у частині
будинку, в якій вони проживають, має
проживати її дочка, та звернулась з
позовом про їх виселення, однак у
задоволенні її позовних вимог було
відмовлено. Крім того, у листопаді 2007
року вона самовільно зламала вхідні
двері в ту частину будинку, де вони
проживали, змінила двері на броньовані,
чим позбавила їх можливості потрапити
до будинку і вони з цього часу змушені
проживати в іншому житловому
приміщенні.

ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним
позовом, в якому просила визнати
відповідачів такими що втратили право
на користування спірним житлом,
оскільки без поважних причин не
проживали у ньому більше одного року.
Посилалась на те, що вона на підставі
договору дарування частини будинку від
5 листопада 1997 року є його власником. У
належному їй будинку проживають та
зареєстровані, крім неї, також її мати -
ОСОБА_5, дочки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, зять -
ОСОБА_9, онук - ОСОБА_8 Вказувала, що
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добровільно
залишати житлову площу у її будинку та
вибути на постійне місце проживання за
місцем будівництва свого житлового
будинку, до квітня 2007 року не вносили
плату за комунальні послуги, а тому
просила визнати їх такими, що втратили
право користування жилим приміщення.
Крім того зазначала, що з квітня 2007 року
відповідачі у спірному будинку не
проживають без поважних причин,
оскільки забрали свої речі та
переїхали проживати за адресою:
АДРЕСА_3.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 24 листопада
2009 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 4 березня 2010 року, у задоволенні
позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, про вселення
до спірного будинку відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 8 лютого 2012 року
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 24 листопада
2009 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 4 березня 2010 року
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, про вселення
скасовано, справу в цій частині
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області від 16 жовтня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 11 грудня 2013 року, позовну заяву
ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав,
передбачених п. 5 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду від 17 жовтня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_2, яка діє у своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, про вселення
до частини житлового будинку
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 19 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано,
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено.

Вселено ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, до 11/20 частин
будинку АДРЕСА_2, загальною площею 58,2
кв.м, житловою площею 24,6 кв.м, а саме в
приміщення: вітальню 2-1 площею 10.0 кв.м,
жилу кімнату 2-2 площею 16,1 кв.м, жилу
кімнату 2-3 площею 8,5 кв.м, коридор 2-4
площею 9,0 кв.м, кухню 2-5 площею 9, 5 кв.м та
кладову 2 площею 5,1 кв.м, які на праві
власності належать ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати, рішення суду першої
інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
позивачі у квітні 2007 року добровільно
вибули на інше постійне місце
проживання із займаних ними житлових
приміщень, які на праві власності
належать ОСОБА_4, договору найму з
власником житла вони не укладали, на
теперішній час, з дозволу власника, у
спірних приміщеннях проживають інші
особи за умовами договору найму
членами сім'ї власника житла.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про задоволення
позову про вселення ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, до 11/20 частин
спірного будинку, виходив із того, що
сторонами не надано доказів про те, що
позивачі добровільно у квітні 2007 року
вибули із займаних ними спірних
житлових приміщень, які на праві
власності належать ОСОБА_4; не
проживали у будинку через неприязні
стосунки з ОСОБА_4, а тому позивачка має
право на проживання в спірній частині
будинку разом з дитиною.

Проте погодитися з такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що 11/20 частин
житлового будинку АДРЕСА_2 належить на
праві власності ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням у
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів справи,
угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо порядку
користування 11/20 частинами спірного
будинку не було.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 Житлового
кодексу Української РСР, а саме:
дружина наймача (власника), їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача (власника)
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем (власником) і ведуть з ним
спільне господарство.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення
дійшов помилкового висновку про те, що
ОСОБА_2 є членом сім'ї власника будинку
ОСОБА_4

З матеріалів справи убачається, що у
спірний будинок, який на той час
належав ОСОБА_5, позивачка вселилась у
1996 року без реєстрації, як дружина сина,
без її згоди, та проживала у ньому до
квітня 2007 року.

Як встановлено судом, позивачі
спільного господарства з ОСОБА_5 не
вели. Крім того, між ними склались
неприязні стосунки.

ОСОБА_4, яка є власником спірної частини
будинку з 1997 року, також не надавала
своєї згоди ОСОБА_2 та її сину, на той
час неповнолітньому, на проживання в
будинку.

Позивачі не укладали договір найму
жилого приміщення ні з попереднім
власником ОСОБА_5, ні з нинішнім
власником ОСОБА_4

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, правильно визначив характер
правовідносин між сторонами, вірно
застосував норми матеріального права,
що їх регулюють, врахував, що позивач
зареєстрована у АДРЕСА_3, 5/8 частин
якого та земельна ділянка за вказаною
адресою площею 0,60 га належить їй на
праві власності, також їй на праві
власності належить двокімнатна
квартира АДРЕСА_1, та дійшов вірного
висновку про відмову у задоволенні
позову, оскільки позивач та її син
ОСОБА_3, якому ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилось
18 років, мають інше житло. Доказів на
спростування того, що вона не може
проживати у жилих приміщеннях, які
належать їй на праві власності,
позивачем не надано.

Таким чином рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, в порушення
зазначених законів, помилково скасував
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно з законом, що
відповідно до ст. 339 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду
апеляційної інстанції і залишення в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 19 лютого 2014 року скасувати,
рішення Броварського міськрайонного
суду від 17 жовтня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко