Справа № 495/5378/13-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

10 липня 2014 року
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово судді -
Гайда-Герасименко О.Д.,

при секретарі - Завацькій І.В.,

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_1,

адвоката позивачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Білгород-Дністровську
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною
заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним.

Представник позивачки та адвокат
позивачки в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала в повному обсязі,
просили задовольнити.

Представник відповідачки в судове
засідання не зявилась, але надала
заперечення згідно якого позовні
вимоги не визнала, заперечувала проти
їх задоволення та просила справу
слухати в її відсутність.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_5
не зявилась, але надала заяву згідно
якої просила справу слухати в її
відсутність, в зв'язку з хворобою, від
прийняття спадщини, яка відкрилась
після смерті батька ОСОБА_6 не
відмовляється.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
не підлягає задоволенню по наступним
підставам.

В судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки та
батько відповідачів по справі ОСОБА_6,
що підтверджується свідоцтвом про
смерть серії НОМЕР_1 від 20 жовтня
2012 року.

Після смерті померлого ОСОБА_6
відкрилась спадщина у вигляді
житлового будинку по АДРЕСА_1 та
земельної ділянки розміром 0,0380 га. у
межах згідно з планом, яка розташована
на за адресою: АДРЕСА_1, надана на
підставі рішення Затоківської
селищної ради від 16 серпня 2005 року за
№1586, для будівництва та обслуговування
жилого будинку і господарських
будівель.

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про
визнання права власності на спадкове
майно, а саме: житловий будинок по
АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром
0,0380 га. у межах згідно з планом, яка
розташована на за адресою: АДРЕСА_1,
вказуючи, що померлий батько ОСОБА_6
залишив на її імя заповіт, складений 23
червня 2008 року ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу Одеської області,
зареєстрований у реєстрі за №2902.

В встановлений законом строк ОСОБА_4
звернулась до нотаріуса з заяву про
прийняття спадщини, але оформити
спадкові права не мала можливості,
оскільки в заповіті батько її імя
вказав як «ОСОБА_4» замість вірного
«ОСОБА_4», оскільки батько завжди
називав її ласкаво «ОСОБА_4», «ОСОБА_4»
та їй було рекомендовано звернутись до
суду, що підтверджується відповідю
приватного нотаріуса
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу №165/02-14 від 27.11.2012
року.

З вказаним позовом ОСОБА_3 була не
згодна та звернулась до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання заповіту недійсним
(нікчемним).

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 11 червня
2014 року за клопотанням представника
позивачки ОСОБА_4 її позовні вимоги
залишені без розгляду.

Позивачка ОСОБА_3 в позові зазначає, що
наданий відповідачкою ОСОБА_4 заповіт є
нікчемним, оскільки майно, яке вказано
в заповіті спадкодавцю ОСОБА_6 належало
не повністю, а лише частково.

Крім того, в заповіті, який складений на
імя ОСОБА_4 померлий майно заповів
«ОСОБА_4», а на спадкове майно претендує
«ОСОБА_4».

Представник та адвокат позивачки
ОСОБА_3 посилаються на ст.1257 ЦК України,
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним та п.2.1 главу 3
ч.1 «Порядку вчинення нотаріальних
дій», .

Але їх твердження не відповідають
дійсності, спростовуються матеріалами
справи та чинним законодавством.

Відповідно до ст.1233 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок смерті,
складений у встановленому порядку.

Заповіт є юридичним актом, оскільки
складаючи заповіт, заповідач вчиняє
правомірну дію, спрямовану на настання
певних юридичних наслідків, крім того,
заповіт це односторонній правочин,
оскільки складання заповіту залежить
від волі лише однієї особи заповідача.
Заповіт є правочином, права та
обов'язки з якого настають лише після
відкриття спадщини, тобто після смерті
заповідача, цим пояснюється можливість
для заповідача у будь-який момент
вносити зміни до заповіту чи взагалі
скасувати його або скласти новий
заповіт.

Стаття 1234 ЦК України, передбачає, що
право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю, право
на заповіт здійснюється особисто.
Законом дозволяється лише, щоб
нотаріус на прохання заповідача
записав заповіт з його слів
власноручно

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин.

Вказана стаття закріплює принцип
свободи заповіту, відповідно до якого
особа має право на власний розсуд
розпорядитися своїм майном на випадок
смерті. Свобода заповіту передбачає
також право спадкодавця заповідати
своє майно як особам, які входять до
кола спадкоємців за законом, так і
будь-яким третім особам, отже,
заповідач може передати за заповітом
майно будь-яким особам, визначити
частки спадкоємців у спадщині на свій
розсуд.

Згідно ч.2 ст.1236 ЦК України, заповідач
має право скласти заповіт щодо усієї
спадщини або її частини.

Відповідно до чинного законодавства,
якщо заповідач у заповіті зробив
розпорядження щодо частини свого
майна, то частина майна, що залишилася
неохопленою заповітом, успадковується
спадкоємцями за законом на загальних
підставах. При цьому право на отримання
частки у спадковому майні, не
охопленому заповітом, мають
спадкоємці, які зазначені у заповіті як
спадкоємці за заповітом, однак є також
спадкоємцями за законом.

Згідно до ст.1247 ЦК України, заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складання, має бути підписаний
особисто заповідачем та посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими
особами. Заповіт складається особисто
заповідачем і підписується ним.
Заповіти, за загальним правилом,
посвідчує нотаріус відповідно до
правил, встановлених ст.1248 ЦК України.
Заповіт подається нотаріусу особисто
заповідачем. Посвідчуючи заповіт,
нотаріус перевіряє, чи містить заповіт
розпоряджень, що суперечить чинному
законодавству, відомості про заповіти
підлягають обов'язковій реєстрації у
спадковому реєстрі.

Тобто, вищевказаний заповіт відповідає
вимогам ст.с.35,36 Закону України «Про
нотаріат», ст.1247, 1248 ЦК України,
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
від 03.036.2004 року є чинним, діючим та
відповідає чинному законодавству.

Представник та адвокат позивачки
стверджують, що майно, яке зазначено в
заповіті спадкодавцю ОСОБА_6 належало
частково, вказане спростовується
наступними документами: заповітом від
23 червня 2008 року та державним актом
виданий на імя ОСОБА_6 серії ЯА №855959
виданий Затоківською селищною радою 31
жовтня 2005 року, на підставі рішення
Затоківської селищної ради від 16
серпня 2005 року за №1586, для будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, акт
зареєстровано в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №01.05.506.00763,
які надані представником відповідачки
ОСОБА_4 у судовому засіданні та
містяться в матеріалах справи (а.с.10,14).

Право на отримання обов'язкової частки
не залежить від згоди інших
спадкоємців, але якщо інші спадкоємці
заперечують проти видачі свідоцтва про
право на спадщину на обов'язкову
частку, то вони мають право звернутися
до суду. Право на звернення до суду з
питань визначення розміру обов'язкової
частки мають спадкоємці за заповітом,
особи, які мають право на обов'язкову
частку, або їх законні представники.
Встановлений законом розмір
обов'язкової частки може бути
зменшений тільки у судовому порядку за
позовом зацікавленої особи з
урахуванням відносин між цими
спадкоємцями та спадкодавцем, які
існували за життя останнього, а також
інших обставин, що мають істотне
значення.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.2 ст.60 ЦПК України, докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Оскільки під час розгляду справи
представником та адвокатом позивачки
не надано та судом не встановлено
жодного доказу про недійсність
(нікчемність) складеного заповіту, суд
вважає, что вимоги позивачки не
обґрунтовані, не доказані і не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.328 ч.1, 1233-1236, 1247, 1248 ЦК
України, ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним
- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя