Справа № 346/6665/13-ц
Провадження № 22-ц/779/143/2014
Головуючий у 1 інстанції
Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючої Горейко М.Д.

Суддів: Горблянського Я.Д.,
Ковалюка Я.Ю.

Секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Коломийської міської ради,
Житлово-будівельного кооперативу при
ВАТ «Коломия ДОЗ», Відкритого
акціонерного товариства «Коломийський
ДОЗ» про стягнення шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 25
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 25
листопада 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_2 до Коломийської міської ради,
Житлово-будівельного кооперативу при
ВАТ «Коломия ДОЗ», Відкритого
акціонерного товариства «Коломийський
ДОЗ» про стягнення шкоди відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд першої
інстанції не дав належної оцінки
обставинам, викладеним ним у позовній
заяві, а взяв до уваги усне заперечення
відповідача ВАТ «Коломийський ДОЗ» про
те, що будинок по АДРЕСА_1 йому не
передавався, а тому порушення його прав
відповідач не здійснював. Проте
житлове законодавство зобов'язувало
відповідача справи квартирного обліку
ліквідованого підприємства передати
Коломийському міськвиконкому, чого він
не зробив, що сприяло в подальшому
Коломийській міській раді безоплатно
передати будинок житлово-будівельному
кооперативу і таким чином в незаконний
спосіб позбавити його права на
отримання житла та його приватизацію.

На думку апелянта, суд не дав належної
юридичної оцінки його доводам, що
відповідач Коломийська міська рада
згідно чинного законодавства України
не уповноважена безоплатно передавати
нерухомість приватним структурам, а
також, що в розпорядженні Кабінету
Міністрів України від 14.01.2000 року №22-р
не йшла мова про передачу будівлі
приватній структурі, хоча у рішенні
Коломийської міської ради від 29.03.2000
року №251 зазначено, що Кабінетом
Міністрів України ініційовано
передати будівлю кооперативу.
Ухвалюючи рішення, суд взяв до уваги
голослівні пояснення та заперечення
представника Коломийської міської
ради про те, що вказані позивачем
обставини не відповідають дійсності, а
дії Коломийської міської ради повністю
відповідають житловому законодавству
та законодавству про місцеве
самоврядування.

Апелянт вказує, що не відповідають
дійсності пояснення представника
відповідача ЖБК «Будівельник» про те,
що кооператив діяв в межах житлового
законодавства України та у
відповідності до Статуту, а також, що
йому було запропоновано стати членом
кооперативу, проте він відмовився.
Вказані пояснення спростовуються
депутатськими запитами від 14.03.2005 року,
19.07.2005 року, 02.09.2005 року, листом ЖБК
«Будівельник» від 01.09.2005 року №01-09 та
листом Івано-Франківської ОДА від
02.02.2007 року №23-3в.

Також апелянт зазначає, що не
відповідає обставинам справи
твердження суду про те, що ним жодним
чином не обґрунтовано розмір
заподіяної йому шкоди, адже в позові
він зазначив, що його сім'я складається
з чотирьох чоловік, а відповідно до ЗУ
«Про приватизацію державного
житлового фонду» він міг безоплатно
отримати та приватизувати з державного
житлового фонду квартиру з розрахунку
санітарної норми - 21 кв.м на кожного
члена сім'ї та додатково 10 кв.м на сім'ю,
так як хворий на церебральний
параліч,тобто всього міг отримати
квартиру загальною площею 94 кв.м. Однак,
в будинку по АДРЕСА_1, в якому він мав
отримати житло, квартир розміром 94 кв.м
немає. В цьому будинку є
чотирьохкімнатні квартири розміром 86,8
кв.м, тому відповідно до ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» він міг отримати
чотирьохкімнатну квартиру розміром 86,8
кв.м. Згідно даних Держбуду 1 кв.м
житлової площі в Україні становить 4290
грн. і якщо перемножити їх на 86,8 кв.м, то
виходить сума 372 372 грн., які відповідачі
зобов'язані йому відшкодувати,
оскільки в незаконний спосіб позбавили
його житла. Саме такий розрахунок він
навів у позовній заяві.

Крім того, апелянт вказує, що
відмовляючи йому за пропуском строку
позовної давності, суд зазначив, що про
обставини викладені ним у позовній
заяві він дізнався з травня 2010 року і не
навів поважних причин пропуску ним
строку позовної давності. Проте про
порушення його права на житло він та
його дружина дізналися в жовтні 2010
року, після чого в листопаді 2010 року
його дружина в його інтересах
звернулася в суд за захистом його права
на забезпечення житлом. Направленням
11.11.2010 року його дружиною в його
інтересах позову в суд строк позовної
давності перервався до 04.08.2011 року,
оскільки в цей день Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
відмовив їм у скасуванні ухвали
Коломийського міськрайонного суду від
11.03.2011 року та ухвали Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 19.04.2011
року. Тому твердження суду про пропуск
ним строку позовної давності є
надуманими та не відповідають дійсним
обставинам справи.

З наведених підстав просить рішення
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 25
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

У засідання апеляційного суду сторони
не з'явились, про час та день розгляду
справи повідомлені у встановленому
законом порядку, причину неявки суду не
повідомили.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК
України колегія суддів ухвалила про
розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши відповідність висновків
суду фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведено
належними і допустимими доказами, що
діями відповідачів йому завдано шкоди,
не обґрунтовано розмір заподіяної йому
шкоди, а також пропущено строк позовної
давності.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в
частині недоведеності позивачем
заподіяння діями відповідачів йому
матеріальної шкоди, оскільки такий
висновок суду відповідає встановленим
обставинам справи та узгоджується з
нормами матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом наведеної статті для
відшкодування шкоди за правилами,
встановленими цією статтею, необхідно
довести неправомірність поведінки
особи, наявність шкоди, причинний
зв'язок між протиправною поведінкою та
шкодою, вину завдавача шкоди, за
виключенням випадків, коли в силу
прямої вказівки закону обов'язок
відшкодування завданої шкоди
покладається на відповідальну особу
незалежно від вини. При цьому причинний
зв'язок між протиправною поведінкою та
шкодою є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що
позивач ОСОБА_2 з 19 листопада 1991 року
перебував на квартирному обліку в ДП
«Коломия ДОЗ» першочергово під
порядковим номером 32.

Наказом регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Івано-Франківській області від 06.01.1995
року №4 Державне підприємство
«Коломийський деревообробний завод»
перетворено у Відкрите акціонерне
товариство «Коломийський
деревообробний завод», засновником
якого виступає регіональне відділення
ФДМУ по Івано-Франківській області (а.с.
89).

Переліком нерухомого майна, що
передано у власність ВАТ «Коломийський
ДОЗ» (а.с. 87-88), підтверджується, що
будинок по АДРЕСА_1 у власність ВАТ
«Коломийський ДОЗ» не передавався.

Відповідно до розпорядження Кабінету
Міністрів України від 14.01.2000 року №22-р
незавершене будівництво 112-квартирного
житлового будинку (АДРЕСА_1) з державної
власності передано у власність
територіальної громади м. Коломия (а.с.
24).

Рішенням Коломийської міської ради від
29.03.2000 року №251 незавершений
будівництвом 112-квартирний житловий
будинок по АДРЕСА_1 передано у
власність ЖБК «Будівельник» (а.с. 107).
Таке рішення узгоджується з
положеннями ч. 5 ст. 60 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні», і позивачем
не надано суду доказів про визнання
незаконним вказаного рішення
Коломийської міської ради.

Також, позивачем не надано доказів про
те, що він на момент передачі вказаного
будинку ЖБК «Будівельник» звертався до
кооперативу із заявою про вступ до
членів кооперативу з подальшим
отриманням житлової площі та порушення
у зв'язку з цим його права на житло.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції,
оцінивши докази, надані сторонами в
обґрунтування вимог позову та їх
заперечення, правильно дійшов висновку
про те, що ОСОБА_2 не довів суду
неправомірність дій відповідачів, в
результаті яких би була спричинена
йому шкода, а тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

В силу дії ч. 2 ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції не вправі
переоцінювати докази, які судом першої
інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази і їх не надано суду
апеляційної інстанції, що давало б
підставу для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення про задоволення позову.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині відмови позивачу в
задоволенні позову також за спливом
строку позовної давності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 11 постанови від 18.12.2009 року
№14 «Про судове рішення у цивільній
справі», у мотивувальній частині
рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_2 з підстав недоведеності
ним позовних вимог, суд першої
інстанції не вправі був відмовляти в
задоволенні позову і з підстав
пропуску позивачем строку позовної
давності.

Оскільки рішення суду в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 у
зв'язку з недоведеністю позовних вимог
відповідає встановленим судом
обставинам і визначених відповідно до
них правовідносинам, і підстав для
скасування судового рішення немає, то
колегія суддів дійшла висновку, що з
мотивувальної частини рішення
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 25
листопада 2013 року слід виключити
посилання суду на ч. 4 ст. 267 ЦК України
та відмову в задоволенні позову з цієї
підстави.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 25
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Горблянський Я.Д.

Ковалюк Я.Ю.