Єдиний унікальний номер 205/2886/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан
Д.В.

при
секретарі
Волкобоєвій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Дніпропетровської
міської ради, треті особи, що не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - Управління держземагентства у
місті Дніпропетровську, Реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції, Садівниче
товариство «Зелена хвиля», про
визнання договору дарування дійсним,
визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
суду з позовною заявою до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Дніпропетровської міської
ради, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Управління держземагентства у місті
Дніпропетровську, Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, Садівниче
товариство «Зелена хвиля», про
визнання договору дарування дійсним,
визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що згідно з
довіреністю від 01.06.1999 року ОСОБА_3 (далі
- Відповідач - 2), уповноважила ОСОБА_2
(далі - Відповідач - 1) продати,
подарувати, обміняти дачну ділянку
НОМЕР_1, розташовану в Садівничому
товаристві «Зелена хвиля» при АТП №
11263 в м. Дніпропетровську, яка належить
відповідачу -2 на підставі Державного
акту на право приватної власності на
землю серії Д*№ 030180, код ДЗК № 81570104.
Далі позивач зазначає, що 10.08.2000 року
між нею, ОСОБА_1, та вказаним
відповідачем в собі його представника
ОСОБА_2, був укладений договір
дарування земельної ділянки НОМЕР_1 в
Садівничому товаристві «Зелена хвиля»
у простій письмовій формі, відповідно
до умов якого останній подарував
позивачу вказану земельну ділянку.
Свідками при укладанні договору
дарування були: ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Окрім
цього, позивач зазначає, що за час
користування зазначеною земельною
ділянкою, нею, ОСОБА_1, за власні кошти
та із власних будівельних матеріалів
був зруйнований старий самовільно
збудований у 1990 році дачний будинок та
побудований новий садовий будинок.
Зазначає, що така забудова побудована
відповідно до цільового призначення
земельної ділянки без порушення її меж
та прав третіх осіб.

У зв'язку з вищевикладеним,
позивач змушена звернутися до суду та
просити суд визнати дійсним договір
дарування земельної ділянки НОМЕР_1,
розташованої в м. Дніпропетровську в
Садівничому товаристві «Зелена хвиля»,
укладений 10.08.2000 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, та визнати за останньою, право
власності на земельну ділянку НОМЕР_1 в
Садівничому товаристві «Зелена хвиля»,
площею 0, 0520 га, та визнати за ОСОБА_1,
право власності на садовий будинок
НОМЕР_1, розташованого в Садівничому
товаристві «Зелена хвиля».

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала, в обґрунтування
останніх посилалась на доводи, що
викладені у позовній заяві. У судових
дебатах участі не приймала, надавши
суду письмову заяву, в якій така особа,
що бере участь у справі, просить суд
завершити розгляд справи без її
участі, позовну заяву задовольнити
(а.с.58).

Відповідач -1 - ОСОБА_2 під час
проведення судового засідання позов
визнав, пояснивши, що у відповідача-2 та
особисто у нього не було можливості для
відвідування органів нотаріату через
стан здоров'я. У судових дебатах
участі не приймав, надіслав до суду
письмову заяву, в якій просить суд
завершити розгляд справи без його
участі (а.с.73).

Відповідач -2 - ОСОБА_3, у судове
засідання не з'явилася, про день та час
розгляду справи повідомлялася
належним чином, про що свідчить
оголошення у друкованому засобі
масової інформації газету «Вісті
Придніпров'я» № 34 (1527) від 08 травня 2014
року (арк.22), причини неявки в судове
засідання не повідомила, ніяких
письмових заяв чи клопотань до суду не
надходило (а.с. 61).

Представник відповідача - 3 -
Дніпропетровської міської ради, також,
в судове засідання не з'явився, про
день та час розгляду справи
сповіщались належним чином, про що
свідчать повідомлення підприємства
поштового зв'язку про вручення судових
повісток, про причини неявки суду не
повідомили, письмових заяв від них не
надходило.

Треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Управління Держземагентства у місті
Дніпропетровську, Реєстраційної
служби Дніпропетровського міського
управління юстиції, теж, в судове
засідання не з'явилися, про день та час
розгляду справи сповіщались належним
чином, про причини неявки суду не
повідомили, письмових заяв від них не
надходило.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору Садівничого товариства «Зелена
хвиля», у судове засідання не з'явився,
надіслав до суду письмову заяву, в якій
позовні вимоги визнає в повному
обсязі, просить суд здійснити розгляд
справи без його участі, проти
задоволення позову не заперечує (а.с.56).

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, встановивши,
що визнання відповідачем позову не
суперечить закону, вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню за
наступних підстав.

Так, судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що дійсно 10 серпня
2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від імені
якої на підставі нотаріально
посвідченої довіреності діяв
представник ОСОБА_2, було укладено
договір дарування земельної ділянки
НОМЕР_1 в Садівничому товаристві
«Зелена хвиля».

Оглядом означеного договору судом
встановлено, що останній укладено у
простій письмовій формі (а.с. 5).

Відповідно до закріпленого в ст. 58
Конституції України принципу дії
законів у часі, до спірних
правовідносин підлягає застосуванню
законодавство, яке діяло на час їх
виникнення.

Враховуючи ту обставину, що спірні
правовідносини виникли у серпні 2000
року, то для їх врегулювання слід
застосувати ЦК України в редакції 1963
року, адже відповідно до п.4 Прикінцевих
і перехідних положень ЦК України 2003
року, що набрав чинності з 1 січня 2004
року, цей Кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

Статтею 86 ЦК України (1963 року)
передбачено, що право власності це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
та розпорядження майном.

За загальним правилом, договір
дарування спрямований на припинення
права власності у дарувальника й
виникнення права власності в
обдарованої особи, при цьому такий
договір є безоплатним. Право дарити
майно, як і право продажу майна, крім
випадків примусового продажу, належить
виключно його власникові ( ст. ст.47 ч.1,
225, 277, 243 ЦК 1963 року).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 була
власником земельної ділянки НОМЕР_1 в
Садівничому товаристві «Зелена
хвиля», що підтверджується відповідним
актом про право власності на землю від
11.07.2000 року, номер державної реєстрації
030180, виданого на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради від
15.06.2000 року за № 1460 (а.с. 43, 44).

Стаття 41 ЦК України (1963 року) зазначає,
що угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Також, згідно ст. 42 ЦК України (1963 року)
угоди можуть укладатися усно або в
письмовій формі (простій чи
нотаріальній).

Відповідно до ч.1 ст.132 ЗК України у
редакції, що діяла на час укладання
спірного договору, угоди про перехід
права власності на земельні ділянки
укладаються в письмовій формі та
нотаріально посвідчуються.

Аналогічна за своїм змістом норма
містилась й у ч. 3 ст. 224 ЦК України (1963
року) відповідно до змісту якої до
договорів дарування нерухомого майна
застосовуються правила статті 227 і
цього Кодексу, тобто передбачало
обов'язкове нотаріальне посвідчення
такого договору.

Чинне на час укладання вказаного
договору дарування законодавство не
вимагало державної реєстрації такого
правочину.

Частиною 2 ст. 47 ЦК України (1963 року)
встановлено, що якщо одна з сторін
повністю або частково виконала угоду,
що потребує нотаріального посвідчення,
а друга сторона ухиляється від
нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала
угоду, визнати угоду дійсною. В цьому
разі наступне нотаріальне оформлення
угоди не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року із змінами «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»
якщо угода (договір) виконана повністю
або частково однією з сторін, а друга
сторона ухиляється від її
нотаріального оформлення, суд на
підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України (ч. 2 ст. 220
ЦК України в редакції 2003 року) за
вимогою сторони, яка виконала угоду,
вправі визнати угоду дійсною. Щоб не
допустити неправильного визнання
дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 (в
редакції 1963 року), суд повинен
перевірити, чи підлягає виконана угода
нотаріальному посвідченню, чому вона
не була нотаріально посвідчена і чи не
містить вона протизаконних умов (п. 4 із
змінами від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998
року № 15). Тобто, при вирішенні спору
про визнання дійсними угод на підставі
ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР підлягають з'ясуванню
наступні питання: чи підлягала
виконана угода нотаріальному
посвідченню, чому вона не була
нотаріально посвідчена і чи не містить
вона протизаконних умов.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони уклали 10 серпня 2000 року у
письмовій формі договір дарування
земельної ділянки, який підлягав
нотаріальному посвідченню. При цьому,
сторони виконали умови такого
договору, відповідач в особі свого
представника ОСОБА_2 передала, а
позивач прийняла в дар означену
земельну ділянку.

Визнання відповідачами позову не може
свідчити про відсутність з їх боку
ухиляння від нотаріального
посвідчення договору, оскільки їх
вищевказана бездіяльність свідчить
про протилежне, а саме про ухилення від
нотаріального посвідчення договору
дарування нерухомого майна у вигляді
земельної ділянки.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
позов в частині визнання договору
дарування дійсним та визнання права
власності на спірну земельну ділянку
підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_3
як власник земельної ділянки НОМЕР_1
загальною площею 0,0520 га, розташованої
на території садівничого товариства
«Зелена хвиля» у Ленінському районі м.
Дніпропетровська, що належала їй на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку від
11.07.2000 року, номер державної реєстрації
030180, через свого уповноваженого
представника уклала з позивачем
договір дарування такого майна, який не
містить протизаконних умов. Між
сторонами була досягнута згода з
істотних умов договору, який був
виконаний сторонами, у тому числі в
частині фактичної передачі такого
майна, а ОСОБА_3 ухилялась від його
нотаріального оформлення. За таких
обставин є передбачені законом
підстави для визнання договору дійсним
та визнання за позивачем права
власності на земельну ділянку.

Щодо позовної вимоги про визнання за
позивачем права власності на садовий
будинок, то суд зазначає про наступне.

Стаття 105-1 ЦК України 1963 р., чинна на час
будівництва садового будинку,
передбачала, що літні садові будиночки,
будівництво яких здійснюється без
належно погодженого проекту або з
відхиленням від норм, передбачених
законодавством Союзу РСР і Української
РСР, чинним на початок будівництва, за
рішенням виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів, на території
якої знаходиться садівниче
(виноградарське) товариство,
приводяться у відповідність з
зазначеними нормами або зносяться
громадянами, що здійснюють таке
будівництво, чи за їх рахунок.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих
положень та Цивільного Кодексу у
редакції 2004 року положення цього ЦК
України також застосовуються до
правовідносин, що виникли, до набрання
чинності цим Кодексом і продовжують
існувати після набрання ним чинності.
Оскільки, станом на сьогоднішній день
позивач продовжує користуватись
вказаним самочинно побудованим
нерухомим майном, суд вважає за можливе
застосувати норми ЦКУ 2003 року,
відповідно до п.4 Перехідних та
Прикінцевих положень вказаного
кодифікованого акту.

Відповідно до ст. 16 ЦК України
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особисто немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання права.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах,
які не заборонені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважається
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України на
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
право власності на самочинне
будівництво може бути визнано в
судовому порядку лише в тому випадку,
якщо особа, яка здійснила таке
будівництво, отримає в установленому
порядку земельну ділянку
розташовану під збудованим нерухомим
об'єктом, такого цільового
призначення, яке передбачає
можливість будівництва на ній
відповідного об'єкту.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК
України якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, що підтверджує
виникнення права власності при
здійсненні державної реєстрації прав
на нерухоме майно, видається членам
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
відповідного кооперативу, які повністю
внесли свої пайові внески.

Судом встановлено, що позивач є членом
садівничого товариства «Зелена хвиля»,
та відповідні пайові внески нею
сплачені в повному обсязі, що
підтверджується довідкою голови
правління садівничого товариства
«Зелена хвиля», та відповідним списком
членів такого товариства.

Згідно ст.35 ЗК України, земельні
ділянки, призначені для садівництва,
можуть використовуватись для зведення
необхідних будинків, господарських
споруд тощо. Із матеріалів справи
вбачається, що садовий будинок був
побудований на земельній ділянці, яка
була виділена садовому товариству у
безстрокове користування для
організації земельного саду і городу, а
позивач є членом даного товариства.
Статутом садового товариства
передбачено право його членів на
будівництво садових будинків на
виділених їм земельних ділянках.
Оскільки позивач має у власності
земельну ділянку під збудованим
нерухомим майном, під час розгляду
справи судом не встановлено порушень
прав та інтересів інших осіб внаслідок
самочинного будівництва, здійсненого
позивачем, то суд не вбачає перешкод
для задоволення позовних вимог щодо
визнання права власності на таке
нерухоме майно.

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України,
враховуючи підстави та предмет даного
цивільного спору, суд вважає за
необхідне стягнути із відповідача
ОСОБА_3 понесені та документально
підтверджені судові витрати по справі
у вигляді судового збору в розмірі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 10,11, 12, 60, 61, 57, 174, 212, 214 ЦПК України,
ст.ст. 16,182, 220, 328, 334, 346, 719, 722 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Дніпропетровської міської
ради, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Управління держземагентства у місті
Дніпропетровську, Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, Садівниче
товариство «Зелена хвиля», про
визнання договору дарування дійсним,
визнання права власності -
задовольнити.

2. Визнати договір дарування земельної
ділянки НОМЕР_1, площею 0,0520 га,
розташованої в м. Дніпропетровську в
Садівничому товаристві «Зелена хвиля»
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в особі
свого представника ОСОБА_2 - дійсним.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на
земельну ділянку НОМЕР_1, площею 0,0520 га,
розташовану в м. Дніпропетровську в
Садівничому товаристві «Зелена хвиля».

4. Визнати за ОСОБА_1 право власності на
садовий будинок НОМЕР_1 під літ. А-2 ,
загальною площею 73,8 кв.м., що
складається із: 1- коридору 3,4 кв.м., 2 -
санвузлу 2,4 кв.м., 3- кімнати 5,8 кв.м., 4 -
кухні 5,1 кв.м., 5 - кімнати 19,4 кв.м., 6 -
кімнати 17,3 кв.м., 7 - веранди 4,3 кв.м., 8 -
кімнати 16,1 кв.м., з навісом - літ. Б, з
душем - літ. Г, вбиральнею - літ. В,
спорудами та мостінням - літ. № 1-4, І,
розташованого в Садівничому
товаристві «Зелена хвиля» у м.
Дніпропетровську.

5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
понесені та документально
підтверджені судові витрати по справі
у вигляді судового збору в розмірі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Мовчан Д.В.