Ухвала

іменем україни

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,
суддів:Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного
акціонерного товариства «Концерн
Хлібпром» про стягнення
заборгованості з заробітної плати,
вихідної допомоги, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та моральної шкоди; за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Вінницької області від 01 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Концерн
Хлібпром» (далі - ПАТ «Концерн
Хлібпром») про стягнення
заборгованості з заробітної плати,
вихідної допомоги, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 25
липня 2003 року він працював у
відповідача на посаді головного
інженера і був звільнений 01 лютого
2013 року у зв'язку зі скороченням штату.

При звільненні з роботи відповідач не
провів з ним своєчасного і повного
розрахунку, в тому числі з заробітної
плати в сумі 19 890 грн 82 коп. Вимоги
позивача мотивовані тим, що відповідно
до пунктів 6.22, 6.40 та додатка 4 до
Галузевої угоди від 25 січня 2011 року,
укладеної між Міністерством аграрної
політики та продовольства України,
галузевими об'єднаннями підприємств
харчової і переробної промисловості та
Профспілкою працівників
агропромислового комплексу України на
2011-2013 роки, зареєстрованої
Міністерством праці та соціальної
політики України за від 08 лютого 2011
року №10 (далі - Галузева угода),
мінімально гарантований посадовий
оклад головного інженера (технічного
керівника), посаду якого він займав, з 01
січня 2011 року мав становити 3 821 грн, в
той же час з 2010 року по час звільнення
його посадовий оклад в товаристві
становив 2 500 грн на місяць без
індексації, яка мала б проводитись у
період між підвищеннями посадових
окладів. Відтак, на його думку,
відповідач щомісяця не доплачував йому
заробітну плату в розмірі 1 321 грн. Також
йому, як працівнику, який має 10 років
трудового стажу на даному
підприємстві, мала бути виплачена
вихідна допомога в розмірі
двохмісячної середньої заробітної
плати, тоді як виплачено лише в розмірі
одномісячного заробітку, а тому
заборгованість складає 3 793 грн 51 коп.

Оскільки відповідні виплати не
проведені до часу звернення до суду,
відповідач повинен виплатити йому
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку, що станом на 30 липня 2013 року
становить 22 835 грн 96 коп.

Крім того, зволікання відповідача з
проведенням виплат по заборгованості з
заробітної плати ставлять позивача та
його сім'ю у скрутне матеріальне
становище, що призвело до моральних
страждань. Нанесену моральну шкоду
позивач оцінив у 5 000 грн.

Таким чином, позивач просив стягнути з
ПАТ «Концерн Хлібпром» на його користь
заборгованість з заробітної плати в
сумі 19 890 грн 82 коп., вихідну допомогу в
розмірі середньої заробітної плати в
сумі 3 793 грн 51 коп., середній
заробіток за час затримки розрахунку з
01 лютого 2013 року по день винесення
судового рішення, що на 30 липня 2013 року
становить 22 835 грн 96 коп., та моральну
шкоду в сумі 5 000 грн, а всього 51 520 грн 29
коп. та судові витрати, в тому числі
витрати за надання правової допомоги.

Рішенням Шаргородського районного
суду Вінницької області від 21 серпня 2013
року позов ОСОБА_6 задоволено частково:
стягнуто на його користь з ПАТ «Концерн
Хлібпром» заборгованість з заробітної
плати в сумі 19 890 грн 82 коп. та 1 000 грн у
відшкодування моральної шкоди; в
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 01 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове, яким у задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду та залишення в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Крім того, за змістом рішення суду
апеляційної інстанції повинно
відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України.

Скасовуючи рішення районного суду та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6,
апеляційний суд виходив із того, що суд
першої інстанції безпідставно
застосував до спірних відносин
положення Галузевої угоди, оскільки
ПАТ «Концерн Хлібпром» не є стороною
зазначеної угоди (її не підписував), а
відтак її положення не є обов'язковими
для відповідача.

Однак з такими висновками суду
погодитися не можна.

Судом встановлено, що з 01 листопада 2008
року ОСОБА_6 працював на посаді
головного інженера ПАТ «Концерн
Хлібпром» та був звільнений згідно з
наказом від 01 лютого 2013 року № 14 на
підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку зі скороченням штату.

Частиною 2 статті 97 КЗпП України та
статтею 15 Закону України «Про оплату
праці» передбачено, що форми і системи
оплати праці, норми праці, розцінки,
тарифні сітки, схеми посадових окладів,
умови запровадження та розміри
надбавок, доплат, премій, винагород та
інших заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами у колективному
договорі з дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною та галузевими
(регіональними) угодами.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 97 КЗпП
України конкретні розміри тарифних
ставок (окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом з урахуванням вимог,
передбачених частиною другою цієї
статті. Власник або уповноважений ним
орган чи фізична особа не має права в
односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, що
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами, колективними
договорами.

Пунктами 7, 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що з урахуванням загальних
положень законодавства про оплату
праці суд у разі вирішення спорів з цих
питань має з'ясовувати, чи були і як
саме вони врегульовані у зазначеному
порядку та чи було при цьому додержано
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною й
галузевою (регіональною) угодами. При
їх недодержанні застосовуються
відповідно норми і гарантії,
передбачені законодавством,
генеральною, галузевою (регіональною)
угодами.

Згідно з частиною 3 ст. 3 Закону України
«Про колективні договори і угоди»
сторонами угоди на галузевому рівні є
власники, об'єднання власників або
уповноважені ними органи і профспілки
чи об'єднання профспілок або інших
представницьких організацій трудящих,
які мають відповідні повноваження,
достатні для ведення переговорів,
укладення угоди та реалізації її норм
на більшості підприємств, що входять у
сферу їх дії.

За змістом частини 2 ст. 8 Закону
України «Про колективні договори і
угоди» угодою на галузевому рівні
регулюються галузеві норми, зокрема
щодо нормування і оплати праці,
встановлення для підприємств галузі
(підгалузі) мінімальних гарантій
заробітної плати відповідно до
кваліфікації на основі єдиної тарифної
сітки по мінімальній межі та
мінімальних розмірів доплат і надбавок
з урахуванням специфіки, умов праці
окремих професійних груп і категорій
працівників галузі (підгалузі).

Статтею 9 цього ж Закону визначено, що
положення генеральної, галузевої,
регіональної угод діють безпосередньо
і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що
перебувають у сфері дії сторін, які
підписали угоду.

За змістом зазначених норм встановлені
галузевими угодами умови оплати праці
є гарантіями для працівників в сфері
оплати праці й безпосереднє
застосування таких умов є обов'язковим
для всіх суб'єктів, що перебувають у
сфері дії угоди.

Однак апеляційний суд на порушення
вимог ст. ст. 214, 215, 316 ЦПК України
неправильно витлумачив вищезазначені
положення закону, у достатньому обсязі
не визначився із характером спірних
правовідносин; безпідставно послався
на те, що відповідач не є стороною
Галузевої угоди, пов'язавши
необхідність обов'язкового виконання
відповідачем норм Галузевої угоди з
фактом її підписання ПАТ «Концерн
Хлібпром», а не з відомостями про
перебуванням суб'єкта у сфері дії
сторін, що підписали угоду; не з'ясував,
до якої галузі господарювання
віднесено ПАТ «Концерн Хлібпром» за
видом діяльності; не встановив
наявність та не дослідив відповідних
галузевих угод, положення і сфера дії
яких розповсюджуються на акціонерне
товариство та які підлягають
обов'язковому застосуванню
відповідачем при оплаті праці ОСОБА_6;
не перевірив відповідність самостійно
визначеного відповідачем розміру
окладу та коефіцієнт міжпосадового
співвідношення для посади позивача,
встановлений законодавством,
відповідними галузевими нормами і
колективним договором.

Крім того, апеляційний суд у порушення
вимог ст. 303 ЦПК України належним чином
не перевірив законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; не перевірив
належність і допустимість доказів, які
знаходяться в матеріалах справи.
Зокрема, суд не звернув уваги на те, що,
вирішуючи спір про задоволення позову,
районний суд послався на положення
пункту 3.22 колективного договору,
укладеного між адміністрацією та
трудовим колективом ВАТ «Концерн
Хлібпром» на 2008-2010 роки, проте в
матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження існування вказаного
пункту в договорі, відсутній і повний
текст самого колективного договору та
статуту товариства, а додатки до
колективного договору, серед яких є і
положення про оплату праці
працівників, на яке посилається
районний суд, обґрунтовуючи своє
рішення, не мають дати погодження та
затвердження відповідними посадовими
особами, у зв'язку з чим викликають
сумнів на відповідність оригіналам
документів.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що апеляційний суд не виконав
своїх обов'язків, визначених законом, а
тому рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 01 жовтня 2013 року скасувати,
а справу передати на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана