У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
публічного акціонерного товариства
«Банк «Кліринговий дім», третя особа -
Одеська міська рада, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
витребування майна та усунення
перешкод у користуванні майном, за
зустрічним позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Кліринговий дім» до Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання права власності за касаційною
скаргою Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 17 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_1
є комунальною власністю
територіальної громади м. Одеси на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України від 5 листопада 1991 року № 311
«Про розмежування державного майна
України між загальнодержавною
(республіканською) власністю і
власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)» та
рішення Одеської обласної ради
народних депутатів від 25 листопада 1991
року № 266-XXI «Про розмежування
державного майна між власністю
обласної ради, міст обласного
підпорядкування та районів області».
ОСОБА_3 набула права власності на дане
майно на підставі рішення Приморського
районного суду м. Одеси, яке у
подальшому було скасоване, у зв'язку з
чим ОСОБА_4 та у подальшому публічним
акціонерним товариством «Банк
«Кліринговий дім» (далі - ПАТ «Банк
«Кліринговий дім») право власності на
дане майно було набуте неправомірно.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна у
вигляді нежитлового приміщення,
загальною площею 312,3 кв. м,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 17 липня 2007 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, витребувати у ПАТ «Банк
«Кліринговий дім» зазначене нежитлове
приміщення та передати його у
власність територіальної громади м.
Одеси, усунути перешкоди у
користуванні майном шляхом виселення
ПАТ «Банк «Кліринговий дім» зі
спірного приміщення та передання його
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради.

У травні 2013 року ПАТ «Банк «Кліринговий
дім» звернулося до суду із зустрічними
позовом до Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та просив суд визнати за
ним право власності на спірне
приміщення, посилаючись на те, що право
власності було набуте ними правомірно,
та у зв'язку з тим, що таке право
власності Департаментом комунальної
власності Одеської міської ради
оспорюється та не визнається, дане
право підлягає захисту шляхом його
визнання.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 17 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 25 грудня
2013 року, у задоволенні позову
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради відмовлено,
зустрічний позов публічного
акціонерного товариства «Банк
«Кліринговий дім» задоволено. Визнано
за публічним акціонерним товариством
«Банк «Кліринговий дім» право
власності на нежитлове приміщення
площею 312,3 кв. м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради просить оскаржувані
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позов та відмовити в задоволенні
зустрічного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради та задовольняючи
зустрічний позов, суд першої інстанції
виходив із того, що Департаментом
комунальної власності Одеської
міської ради не доведено того факту, що
спірне майно, або будь-яка його частина
є комунальною власністю
територіальної громади м. Одеси. При
цьому договір купівлі-продажу від 27
грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та
ПАТ «Банк «Кліринговий дім», недійсним
не визнавався, ознак нікчемності
даного правочину не встановлено, тому
зазначений договір є правомірним, як і
підстави набуття ПАТ «Банк
«Кліринговий дім» права власності на
спірне нерухоме майно.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши, що спірне приміщення,
загальною площею 312,3 кв. м, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, було
фактично створено у 2007 року в тому
числі з приміщень, які на той момент
належали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві
приватної власності, тому посилання
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради на постанову
Кабінету Міністрів України № 311 як на
підставу набуття територіальною
громадою м. Одеси права власності на
нежитлове приміщення є безпідставними.
Крім того, на момент укладання договору
між ПАТ «Банк «Кліринговий дім» та
ОСОБА_4, останній володів та
розпоряджався спірним приміщенням на
законних підставах. Договір
купівлі-продажу від 27 грудня 2007 року
був укладений відповідно до вимог
законодавства, яке діяло на момент
оформлення угоди, а право власності у
ПАТ «Банк «Кліринговий дім» на спірне
приміщення виникло з моменту державної
реєстрації, тобто 15 січня 2008 року.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 15 червня 2007 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним і визнання права власності,
було визнано дійсним договір
купівлі-продажу від 27 квітня 2007 року,
відповідно до якого ОСОБА_3 придбала у
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 нежитлове приміщення
загальною площею 312,3 кв. м по АДРЕСА_1,
визнано за ОСОБА_3 право власності на
вказане приміщення. Право власності
ОСОБА_3 на спірне приміщення загальною
площею 312,3 кв. м зареєстровано КП «ОМБТІ
та РОН» на підставі вказаного рішення
суду 11 липня 2007 року.

17 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна, відповідно до якого
останній набув права власності на
нежитлове приміщення загальною площею
312,3 кв. м по АДРЕСА_1.
Право власності ОСОБА_4 на зазначене
нежитлове приміщення зареєстровано КП
«ОМБТІ та РОН» 19 липня 2007 року.

27 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та
Акціонерним банком «Кліринговий дім»,
правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Кліринговий дім», укладено договір
купівлі-продажу нерухомого майна, на
підставі якого ПАТ «Банк «Кліринговий
дім» набуло права власності на
нежитлове приміщення загальною площею
312,3 кв. м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Право власності ПАТ «Банк
«Кліринговий дім» на зазначене
приміщення зареєстровано КП «ОМБТІ та
РОН» 15 січня 2008 року.

Статтею 387 ЦК України передбачено право
власника витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що
об'єктом спору є нежитлові приміщення
загальною площею 312,3 кв. м, що загалом
складається з приміщень підвалу
загальною площею 67,6 кв. м, першого
поверху загальною площею 95,7 кв. м,
другого поверху загальною площею 67,6 кв.
м та горища загальною площею 66,6 кв. м,
відображених у технічному паспорті від
19 липня 2007 року, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1.

Так, постановою Кабінету Міністрів
України від 5 листопада 1991 року
№ 311 «Про розмежування державного
майна України між загальнодержавною
(республіканською) власністю і
власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)»
затверджений перелік державного майна
України, яке передавалося у власність
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальної власності), на
підставі якої прийнято рішення
Одеської обласної ради народних
депутатів від 25 листопада 1991 року №
266-XXI «Про розмежування державного
майна між власністю обласної ради, міст
обласного підпорядкування та районів
області», яким весь нежитловий фонд рад
був переданий у комунальну власність.

Таким чином, територіальною громадою м.
Одеси в установленому законом порядку
було набуто право власності на частину
вищезазначених нежитлових приміщень.

Разом з тим рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 15 червня 2007
року, на підставі якого за ОСОБА_3
визнано право власності на спірне
нежитлове приміщення, скасовано
ухвалою Приморського районного суду
м. Одеси від 28 жовтня 2008 року
у зв'язку з нововиявленими обставинами
та ухвалою цього ж суду від 20 березня 2012
року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без
розгляду.

Отже, зі скасуванням судового рішення
втрачаються ті правові наслідки, що з
нього випливають, тому зі скасованого
рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 15 червня 2007 року не
можуть випливати правові наслідки
того, що у ОСОБА_3 виникло право
власності на нежитлове приміщення
загальною площею 312,3 кв. м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Тому суд у порушення вимог ст. ст. 214, 315
ЦПК України не дав правової оцінки тому
чи мав право в подальшому ОСОБА_4 на
відчуження цього приміщення на користь
Акціонерного банку «Кліринговий дім».

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
вище обставини справи уваги не звернув,
доводи апеляційної скарги не
перевірив, не врахував, що нежитлові
приміщення підвалу загальною площею
67,6 кв. м і горища загальною
площею 66,6 кв. м є об'єктом комунальної
власності територіальної громади м.
Одеси та дійшов передчасного висновку
про залишення рішення суду першої
інстанції в силі.

Також у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача, з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України
добросовісність набувача
презюмується.

Майно може бути повернуте за позовом
власника про витребування майна на
підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо
позивач надасть докази, що
підтверджують наявність обставин,
зазначених цими статтями, тому що вони
встановлюють спеціальні правила для
захисту такого права. Це випливає з
того, що оскільки добросовісне набуття
відповідно до ст. 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно набувається не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права його відчужувати, то
наслідком угоди, вчиненої з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння, якщо для цього є
передбачені законом підстави.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 25 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська