РІШЕННЯ

Іменем України

07 липня 2014 року
м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

у складі: головуючого
-судді Пустовіт З.П.

при секретарі
Гоноболіній О.І.,

з участю позивача ОСОБА_1, його
представника адвоката ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Бердянську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
поновлення строку позовної давності,
визнання житлового будинку особистою
приватною власністю чоловіка,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року позивач
звернувся до Бердянського
міськрайонного суду з позовом до
відповідача, в якому просив визнати
житловий будинок (перша черга) АДРЕСА_1
особистою приватною власністю
чоловіка - ОСОБА_1. В обґрунтування
позову посилався на те, що з
відповідачем ОСОБА_4 з 19.12.1995 року по
08.05.2007 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, спільних дітей
не мають. За час шлюбу він набув майно:
житловий будинок (перша черга) АДРЕСА_1
який вважає особистою приватною
власністю. 04.11.1992 року він купив у
Бердянської міської ради народних
депутатів житловий будинок АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого державним нотаріусом
Бердянської державної нотаріальної
контори за реєстровим №1-6467,
зареєстрованого в Бердянському
міжміському бюро технічної
інвентаризації 03.02.1993 року, р.62р-11253.
Рішенням Бердянського міського суду
від 20.04.1998 року за ОСОБА_5, з якою він з
02.06.1984 року перебував у зареєстрованому
шлюбі до осені 1994 року, визнано право
власності на 1/2 частину житлового
будинку, яка виділена в натурі.
Рішенням Бердянської міської ради від
06.07.2000 року за №19 йому було дозволено
будівництво житлового будинку замість
1/2 частини. На підставі рішення
виконавчого комітету Бердянської
міської ради від 29.05.2003 року №290 йому
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно - житловий будинок
АДРЕСА_1 від 11.06.2003 року на першу чергу
житлового будинку «А», сіни «а», гараж
«Б», сарай «В» та споруди, яке
зареєстровано Бердянським БТІ 11 червня
2003 року, № запису 12284 в книзі: 72. Дійсно,
перша черга житлового будинку
будувалася за час шлюбу з ОСОБА_4, але
за кошти, які належали йому особисто.
Намір реконструювати будинок виник у
нього відразу після його купівлі, тому
частину будівельних матеріалів він
придбав ще у період спільного
проживання з ОСОБА_5, які за
домовленістю з останньою були залишені
йому. Крім того, він продав належну йому
особисто 1/2 частину житлового будинку
по АДРЕСА_1 з якої розібрав веранду та
використав при будівництві. Також по
договору позики від 09.10.1994 року він взяв
у борг у ОСОБА_6 30000,00 доларів США, які
витратив на будівництво. Відповідачу
було достеменно відомо, що перша черга
житлового будинку збудована за кошти,
які належали йому особисто. В період
спільного життя з ОСОБА_4 вони не мали
значного доходу. Так, щомісячний його
дохід становив близько 2000,00 грн., а у
ОСОБА_4 - 1000,00 грн., яких ледве вистачало
на поточні потреби. Не маючи можливості
розрахуватися з ОСОБА_6, у якої він взяв
у позику 30000,00 доларів США на
будівництво, він на підставі угоди від
05.11.2007 року передав у власність ОСОБА_6
першу чергу житлового будинку по
АДРЕСА_1 Рішенням постійно діючого
третейського суду при товарній біржі
«Регіональний арбітраж» визнано
дійсною угоду від 05.11.2007 року по
договору позики від 09.10.1994 року, а за
ОСОБА_6 визнано право власності на
першу чергу вказаного будинку «А», сіни
«а», гараж «Б», сарай «В», літню кухню
«З», господарчу будівлю «Г», гараж «Д»,
сарай «Е», замощення №1, колодязь «Ж»,
ганок літ.»Г», які розташовані за
адресою АДРЕСА_1. ОСОБА_6 звернулася до
Куйбишевського районного суду
м.Донецька з заявою про видачу
виконавчого листа, яка була задоволена
ухвалою суду від 26.12.2007 року. Оскільки
ОСОБА_4 у серпні 2011 року звернулася до
нього з позовом про скасування рішення
третейського суду, він змушений
звернутися до суду з цим позовом за
захистом своїх невизнаних або
оспорених прав.

У січні 2014 року позивач подав до
суду позовну заяву в порядку ст.31 ЦПК
України про поновлення строку позовної
давності, в якій, посилаючись на те, що в
попередньому судовому засіданні
представник відповідача заявила
письмове клопотання про застосування
позовної давності, надавши відповідну
заяву, він змушений звернутися до суду
з цим позовом. Посилаючись на ті ж самі
обставини щодо перебування у шлюбі з
відповідачем і набуття права власності
на житловий будинок за власні кошти, а
потім і розпорядження ним на користь
ОСОБА_6 через неможливість
розрахуватися за договором позики,
позивач додатково послався на те, що з
урахуванням того, що з 12.03.2008 року по
теперішній час він не є власником
будинку АДРЕСА_1, з серпня 2011 року по
жовтень 2013 року - з дати пред'явлення
ним цього позову, не пройшло три роки,
тому просить визнати причини пропуску
строку позовної давності поважними і
поновити строк на пред'явлення позову
про визнання житлового будинку АДРЕСА_1
його особистою приватною власністю
чоловіка.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та його представник за
договором ОСОБА_2 підтримали позов із
зазначених у ньому підстав, просили
задовольнити, пояснивши по суті
заявлених позовних вимог, поновивши
позовну давність.

Представник відповідача за
довіреністю ОСОБА_3 заперечувала проти
задоволення позову, посилаючись на те,
що позивач вимагає визнати житловий
будинок особистою власністю чоловіка,
однак, надаючи докази, підтверджує, що
право власності на сьогоднішній день
належить ОСОБА_6, що не узгоджується з
положеннями ст.16 ЦК України. Ним
пропущено позовну давність, оскільки
з 2007 року в провадженні іншого судді
Бердянського міськрайонного суду
перебуває справа за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в тому
числі й спірного будинку АДРЕСА_1.
Позивачем не наведено поважних причин
пропуску строку звернення до суду, тому
є підстави для відмови в позові з
підстав пропуску позовної давності.
Крім цього позивачем не доведено, що
будинок збудований за власні кошти.
Свідок ОСОБА_6 заінтересована в
результатах розгляду справи, тому її
показання не можуть бути враховані
судом. Інші свідки нічого не
підтвердили, за які кошти були придбані
будівельні матеріали, куди вони були
використані. Щодо нібито отриманої
позики в розмірі 30000,00 доларів США у
ОСОБА_6, то вартість нерухомого майна
на 1994 рік була значно нижча, і за 3-4 тис.
доларів можна було придбати
облаштований будинок чи квартиру, а не
займатися будівництвом. Ухвалою
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 22.10.2013 року, яка
має преюдиційне значення, скасовано
рішення третейського суду від 10.12.2007
року, яка ухвалою апеляційного суду
залишена без змін. В ухвалі зроблено
висновок судом, що при укладенні угоди
між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були порушенні
права ОСОБА_4, оскільки будинок було
придбано за час шлюбу. Просила суд
врахувати, що позивач здійснює свої
права на шкоду правам ОСОБА_4 всупереч
положенням ст.ст.3, 13, ЦК України.
Просила відмовити в задоволенні
позову.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що позивач
є його батьком, він пам'ятає, що
будівельні матеріали: шлакоблок, бут
були придбані ще його батьками. Влітку
він приїздив на канікули з м.Москва,
бачив, що велося будівництво, проте за
які кошти купувалися матеріали, він не
знав. Закладений фундамент стояв довго,
а сам будинок було збудовано у 1995 чи 1996
році.

Свідок ОСОБА_8 дав свідчення про
те, що в 2000 році він у колишньої дружини
позивача ОСОБА_5 придбав 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, а потім він
купив у ОСОБА_1, яку він нотаріально не
оформляв, віддавши за це 500 доларів США.
При цьому веранди не було. Коли він
купив, в 2000 році вже все було збудовано,
стояв будинок. Хто і за які кошти
будував, йому невідомо.

Свідок ОСОБА_6 показала, що з 2008
року перебуває з позивачем у
фактичних шлюбних стосунках. Раніше
вона займалася бізнесом, познайомилася
з ОСОБА_1 у 1994 році. Тоді йому були
потрібні кошти, і вона позичила йому
30000,00 доларів США, здається, на
будівництво. Між ними був договір щодо
повернення коштів, здається, на першу
вимогу, згідно розписки. У 2007 році їй
знадобилися кошти, бо дочка
закінчувала школу і потрібно було для
вступу у навчальний заклад. Вона
попросила повернути їй кошти, але у
нього їх не було. ОСОБА_1 ходив в
адвокатську контору, де його направили
в третейський суд. Він запропонував їй
оформити на неї житло взамін боргу, на
що вона погодилася. Розписка
залишилася в матеріалах справи
третейського суду. На момент укладення
між ними угоди будинок, кухня, веранда,
гараж, вбиральня були в поганому стані.
В будинку були поштукатурені стіни,
шпалери не наклеєні, води не було. Коли
велося будівництво, за які кошти, їй
невідомо.

Свідок ОСОБА_10 в судовому
засіданні дала свідчення про те, що в її
присутності ОСОБА_6 передала ОСОБА_1
20000,00 доларів США 100-доларовими
купюрами. Була написана розписка. Це
було восени 1994 року, дату точну не
пам'ятає. В розписці дата повернення
коштів, на її думку, була в разі вимоги.
Кошти він не зміг повернути, тому вони
вирішили по-дружньому.

Свідок ОСОБА_11 пояснила в
судовому засіданні, що знає позивача з
дитинства. Коли він ще проживав з
першою дружиною ОСОБА_5, у ОСОБА_1 були
будівельні матеріали: він купував
цеглу. А будинок будував, коли вже
проживав з ОСОБА_4, як довго, не знає, в
тому числі і за які кошти.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що сім'ю
ОСОБА_1- ОСОБА_4 знає з 2000 року. Бачила,
що лежала цегла. Потім почалося
будівництво, з'явився каркас,
поштукатурили. Через декілька років,
приблизно у 2004 році, до них переїхала
мати ОСОБА_4, у якої була трикімнатна
квартира і яку вона продала, оскільки
дітям не вистачало коштів на
будівництво. Були збудовані будиночки
для відпочиваючих, гараж, літня кухня.
Серйозне будівництво почалося після
переїзду до них ОСОБА_13, але яку суму
вона внесла, їй невідомо. У ОСОБА_1 були
якісь будівельні матеріали, проте з них
неможливо було побудувати будинок.

Свідок ОСОБА_14 дав суду свідчення
про те, що працював разом з ОСОБА_1 у 80-90
роках в РКП «Маяк». В кінці 80- на
початку 90-х років, позивач, коли ще
перебував у шлюбі з першою дружиною
ОСОБА_5, придбав шлакоблок, приблизно
машину, який років 5 лежав, бо він почав
будівництво не одразу.

Свідок ОСОБА_15 пояснила в судовому
засіданні, що сім'ю ОСОБА_4 і ОСОБА_1
знає з 2005 року, коли вони ще проживали в
старому будинку. Будинок був аварійний.
Вони спочатку жили в дерев'яній
альтанці. Будівництво було довгим, бо
не вистачало коштів, проте за які кошти
все будувалося, їй невідомо. Приблизно
у 2004 року до них переїхали жити мати
ОСОБА_4, продавши свою квартиру. Тоді
вони розпочали роботи з заміни вікон
на пластикові, обличкували будинок.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що
познайомилася з ОСОБА_4, коли вона
працювала медсестрою на Бердянській
косі, знала до того ОСОБА_1 та його першу
дружину. Після одруження ОСОБА_4 з
ОСОБА_1 проживали в дерев'яному
будиночку. Будинок будувався довго.
Коли до них переїхала мати ОСОБА_4 -
ОСОБА_13, то будівництво почало вестися
швидше, проводилися оздоблювальні
роботи, збудовані будиночки для
відпочиваючих.

Свідок ОСОБА_13 дала показання про
те, що коли її дочка у 1995 році
одружилася і переїхала до ОСОБА_1, його
будинок був в аварійному стані, від
першої дружини йому досталося половину
будинку. Вона з своїм чоловіком
допомагала їм коштами. Особисто вона в
рахунок заробітної плати виписувала
цемент. Спочатку заклали фундамент,
який стояв дуже довго, бо не вистачало
коштів на будівництво. Поступово було
збудовано будинок із шлакоблоку,
накрили покрівлю і будівництво
зупинилося. Друзі, які у них
відпочивали, безкоштовно їм допомогли
поштукатурити стіни. Потім вони
збудували дерев'яну прибудову і жили в
ній. Після смерті свого чоловіка, вона
вирішила продати свою трикімнатну
квартиру і допомогти ОСОБА_1 з дочкою.
Квартиру вона продала за 9000,00 доларів,
які розділила на три частини: 3000
доларів дала синові, а свою частину і
ОСОБА_4 внесла на будівництво. Вони
пообіцяли їй за це в будинку окремий
вхід, кімнату і кухню, тому було
перероблено проект будівництва.
Будинок було обличковано, замінені
вікна, збудовано будинок для
відпочиваючих, кухню, капітальний
гараж, вбиральню. Було закуплено
будівельний матеріал на другу чергу
будинку. У 2007 році щось між ними
сталося, і ОСОБА_1 пішов проживати до
ОСОБА_6, а через місяць вони розірвали
шлюб. Вони з дочкою виїхали з будинку, а
ОСОБА_4 купила квартиру в кредит.

Заслухавши позивача, його
представника, представника
відповідача, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного висновку.

Судом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 в
період з 19 грудня 1995 року по 08 травня 2007
року перебували у зареєстрованому
шлюбі, що підтверджується копіями
свідоцтва про укладення шлюбу серія
НОМЕР_1 від 19.12.1995 року та свідоцтва про
розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 від
08.05.2007 року. Спільних дітей не мають.

На підставі договору
купівлі-продажу від 04.11.1992 року,
укладеного між Бердянської міської
радою народних депутатів та ОСОБА_1,
останній мав у приватній власності
житловий будинок АДРЕСА_1, який в
подальшому за рішенням Бердянського
міського суду від 20.04.1998 року в порядку
поділу спільного сумісного майна був
поділений в натурі по 1/2 частці між
позивачем та його першою дружиною
ОСОБА_5, що підтверджується відповідно
договором купівлі-продажу від 04.11.1992
року, реєстровий 3І-6467, та копією
рішення Бердянського міського суду
Запорізької області від 20.04.1998 року.

Встановлено в судовому засіданні
та підтверджено письмовими доказами,
що рішенням Бердянської міської ради
№19 від 06 липня 2000 року ОСОБА_1 надано
дозвіл на будівництво житлового
будинку замість належної йому 1/2
частини житлового будинку АДРЕСА_1

11 червня 2003 року позивачем на
підставі рішення виконавчого комітету
Бердянської міської ради №290 від 29.05.2003
року отримано свідоцтво про право
власності на домоволодіння АДРЕСА_1
Запорізької області, яке складається
з першої черги житлового будинку «А»,
сіней «а», гаража «Б», сараю «В» та
споруд, що підтверджується копією
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 11.06.2003 року, копію
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 11.06.2003 року, номер
запису 12284 в книзі:72.

Також судом встановлено, що після
розірвання шлюбу позивач на підставі
простої письмової угоди від 05.11.2007 року
передав у власність ОСОБА_6 першу чергу
житлового будинку по АДРЕСА_1, яка,
згідно рішення постійно діючого
третейського суду при товарній біржі
«Регіональний арбітраж» від 10 грудня
2007 року, визнана дійсною по договору
позики від 09.10.1994 року, що були укладені
між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, та визнано за
ОСОБА_6 право власності на першу чергу
житлового будинку «А», сіни «а», гараж
«Б», сарай «В», літню кухню «З»,
господарчу будівлю «Г», гараж «Д»,
сарай «Е», замощення №1, колодязь «Ж»,
ганок літ.»Г», що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1.

Втім ухвалою Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 22 жовтня 2013 року рішення
постійно діючого третейського суду при
ТБ «Регіональний арбітраж», прийняте
10.12.2007 року, скасовано, яка ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 21.01.2014 року залишена без змін, що
підтверджується копією ухвали суду від
22.10.2013 року з відповідною довідкою.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, які мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести суду ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК
України ).

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України 2003 року,
що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Частиною 1 Прикінцевих положень СК
України передбачено, що цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України.

Тому, на переконання суду, оскільки
спірне нерухоме майно придбано до
введення в дію Сімейного кодексу
України, до спірних правовідносин слід
застосувати положення Кодексу про
шлюб та сім'ю України ( далі КпШС
України).

Згідно із ст. 22 КпШС України,
чинної на час будівництва спірного
будинку та отримання свідоцтва про
право власності на нього, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 28 КпШС
України в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Стаття 24 КПшС України, яке регулює
питання роздільного майна подружжя,
визначає, що власністю кожного з
подружжя є майно, яке належало кожному
з подружжя до одруження, а також
одержане ним під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування. Роздільним
майном, відповідно до ч.2 цієї статті є
також речі індивідуального
користування (одяг, взуття тощо), хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші.

Так, у п.9 постанови Пленуму Верховного
Суду України №16 від 12.06.1998р. «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України», яке
діяло на вказаний час, вказувалося:
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
придбання зазначеного майна. Якщо
котрийсь із подружжя зробив вкладення
у придбання спільного майна за рахунок
майна, яке належало йому до одруження
або було одержане ним під час шлюбу в
дар, у порядку спадкування, надбане за
кошти, що належали йому до шлюбу, або
іншого роздільного майна, то ці
вкладення (в тому числі вартість майна
до визнання його спільною сумісною
власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають
враховуватися при визначенні часток
подружжя у спільній сумісній власності
(ст. 28 КпШС).

Тобто, в порівнянні зі статтею 57
СК України, на яку посилається позивач
в обґрунтування позовних вимог, яка,
зокрема, в п.3 ч.1 містить умову набуття
особистої приватної власності
дружини, чоловіка «на майно, набуте під
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто», стаття 24 КпШС України,
яка має застосовуватися до даних
правовідносин, взагалі не містить
таких підстав, оскільки роздільність
майна за цієї статтею передбачене
лише в разі отримання його до
одруження, а також під час шлюбу в дар
або в порядку спадкування.

Аналіз наведених норм закріплює
презумпцію права спільної сумісної
власності подружжя на майно, придбане
під час шлюбу.

Як з'ясовано судом, спірний
будинок АДРЕСА_1 подружжям було
збудовано під час перебування у
зареєстрованому шлюбі, а тому
презумпція віднесення набутого під час
шлюбу майна до спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_1 не
спростована відповідними письмовими
доказами.

При цьому, на переконання суду,
взагалі немає ніякого юридичного
значення у даній справі, за чиї кошти
було збудовано спірний будинок: чи за
рахунок заробітної плати когось із
подружжя, чи отриманих кимось у позику,
чи з матеріалів, придбаних до
укладення шлюбу, як випливає з положень
КПШС України, що регулює питання
майнових прав подружжя.

Крім цього, суд наголошує, що в ході
розгляду справи позивачем взагалі не
надані суду належні та допустимі
докази, які б підтверджували факт
отримання ним коштів в позику на
будівництво будинку, оскільки
відсутній сам договір позики у вигляді
розписки, який, з його слів, був
загублений в третейському суді, а саме
рішення постійно діючого третейського
суду при ТБ «Регіональний Арбітраж»
від 10.12.2007 року, на яке посилався
позивач, взагалі скасовано за ухвалою
Бердянського міськрайонного суду від 22
жовтня 2013 року, яка набрала законної
сили 24.01.2014 року. Показання ж свідків
ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у підтвердження факту
укладення договору позики не є
допустимими та не можуть бути
враховані судом як докази.

Надані свідками пояснення, як з боку
позивача, так і з боку відповідача, з
приводу придбання будівельних
матеріалів до укладення шлюбу з
відповідачем, не заслуговують на увагу,
оскільки не впливають на суть справи,
виходячи з вимог законодавства, що
регулює спірні правовідносини.

Таким чином, з урахуванням наведено,
суд приходить до висновку, що
відповідачем не доведено в судовому
засіданні, що спірний будинок АДРЕСА_1
Запорізької області є його особистою
приватною власністю, а тому відсутні
підстави для задоволення його
позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.3, 10, 11, 57-64, 212-215 ЦПК України, ст.ст.22,
24 КпШС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про поновлення строку позовної
давності, визнання житлового будинку
особистою приватною власністю
чоловіка відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
через Бердянський міськрайонний суд
шляхом подання апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: З. П. Пустовіт