У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Кузнєцова В.О.,
Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1
та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на рішення
Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 18
жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Полтавської області від 17 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що їм та їх
батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві
спільної сумісної власності належала
квартира АДРЕСА_1. 30 травня 2002 року
батько ОСОБА_3 купив на спільні сімейні
кошти дві двокімнатні квартири АДРЕСА_3
та АДРЕСА_5, які пізніше були
переобладнані та об'єднані в одну
трикімнатну квартиру. Після цього 24
грудня 2002 року батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4
продали квартиру АДРЕСА_1. Цей правочин
був вчинений батьками від імені
позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, так як на
той час вони були неповнолітні.
Опікунська рада дала згоду батькам
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на продаж даної
квартири від імені неповнолітніх дітей
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за умови одночасного
оформлення для дітей договору
купівлі-продажу на відповідну частину
житла в квартирі АДРЕСА_2. Але вказаної
квартири батьки не придбали, чим
порушили право своїх дітей на житло.
Гроші, отримані від продажу належної
позивачам частини квартири, були
витрачені відповідачами. Разом з тим,
батько ОСОБА_3 оформив раніше придбану
квартиру АДРЕСА_3 лише на своє ім'я.

Оскільки шлюбно-сімейні відносини між
батьками були припинені, вони
розділили набуте в шлюбі спільне
сумісне майно. Так, 05 березня 2010 року
був укладений договір про правовий
статус майна подружжя, відповідно до
якого квартира АДРЕСА_3 залишилась в
особистій власності батька, а замість
частки матері у спільній сумісній
власності подружжя їй була придбана
квартира АДРЕСА_4. Тобто при розподілі
майна батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4
врахували лише власні інтереси, не
беручи до уваги житлові та майнові
інтереси дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В липні 2010 року батько ОСОБА_3 звернувся
до Автозаводського районного суду м.
Кременчука з позовною заявою до ОСОБА_4
та ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом зняття
їх з реєстрації в квартирі АДРЕСА_3.
Тоді ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дізналися, що при
продажу квартири АДРЕСА_1 було порушено
їх майнові права, як неповнолітніх
дітей.

Вважають, що відповідно до вимог ст. 48
Цивільного Кодексу УРСР, договір
купівлі-продажу квартири по вул.
Червоноармійській є недійсним,
оскільки ним були порушені права
позивачів як неповнолітніх дітей.

З огляду на викладене ОСОБА_2 та ОСОБА_1
просили суд визнати за ними право
власності за кожним по 1/4 частини
квартири АДРЕСА_3, а також визнати за
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за
кожним по 1/4 частини квартири АДРЕСА_4.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від 18
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Полтавської
області від 17 лютого 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування судових рішень
судів попередніх інстанцій із
ухваленням нового рішення, яким позов
задовольнити, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що підстави для
скасування судових рішень відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що позивачами обрано не вірний спосіб
захисту порушеного права.

Доводи касаційної скарги, перевірені
вивченням матеріалів справи, висновків
судів попередніх інстанцій не
спростовують та не дають підстав
вважати, що при розгляді справи було
неправильно застосовано норми
матеріального права або порушено норми
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК
України, за наслідками розгляду
касаційної скарги суд касаційної
інстанції має право постановити ухвалу
про відхилення касаційної скарги і
залишення судового рішення без змін,
оскільки судом першої та апеляційної
інстанцій не було допущено
неправильного застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст.
332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 18
жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Полтавської області від 17 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Кадєтова В.О.
Кузнєцов Г.І. Мостова