Справа № 127/1880/14-ц Провадження №
22-ц/772/2094/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Луценко Л. В.Категорія: 57
Доповідач: Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого:
Пащенко Л.В.

Суддів: Жданкіна В.В., Ковальчука О.В.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк»

на рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 29 травня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» в особі
відділення «Центральне» Вінницького
філіалу ПАТ КБ «ПриватБанк», за участю
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору - інспекції з питань
захисту прав споживачів у Вінницькій
області, про захист прав споживачів та
визнання недійсними пунктів
кредитно-заставного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» в
особі відділення «Центральне»
Вінницького філіалу ПАТ КБ
«ПриватБанк», за участю третьої особи -
інспекції з питань захисту прав
споживачів у Вінницькій області, про
захист прав споживачів та визнання
недійсними пунктів
кредитно-заставного договору.

В заяві зазначала, що 22.01.2008 року між
нею-позивачем та відповідачем було
укладено кредитно-заставний договір
№VIWЗАL08182371, відповідно до умов розділу
17 якого відповідач надав позивачці
кредит у сумі 73800,25 грн. з метою
придбання позивачкою автомобіля,
процентна ставка становить 16,80% річних.

Пунктом 2.2 вищезазначеного договору
передбачено надання позивачем у
заставу предмету застави, а саме:
належного їй автомобілю CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008
року випуску, для забезпечення повного
і своєчасного виконання зобов'язань за
договором.

Однак, як в подальшому з'ясувалось, що
даним договором відповідач вводить в
оману своїх клієнтів, оскільки в
договорі є істотні умови, які порушують
принципи добросовісності та норми
цивільного законодавства, а тому
внаслідок підписання договору в правах
та обов'язках сторін виникає істотний
дисбаланс на користь відповідача.

Тому позивач звернулася до суду з даним
позовом та просила визнати: пункти 5.2,
13.10, 14.5, 17.1.2-17.1.11 кредитно-заставного
договору №VIWЗАL08182371 від 22.01.2008 року,
укладеного між нею-позивачем та ПАТ
«ПриватБанк», недійсними з моменту
укладення договору; пункт 6.3.1 -
недійсним, починаючи з 10.01.2009 року;
пункт 16.9 - недійсним, починаючи з 22.09.2011
року.

Рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 29 травня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково. Визнано недійсними пункти
кредитно-заставного договору
№VIWЗАL08182371 від 22.01.2008 року, укладеного
між ОСОБА_2 та ПАТ «ПриватБанк», а саме:
п.14.5 - з моменту укладення договору,
п.6.3.1 - починаючи з 10.01.2009 року та п.16.9 -
починаючи з 22.09.2011 року.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
відділення «Центральне» Вінницького
філіалу ПАТ КБ «ПриватБанк» 121,80 грн.
судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду в частині
визнання недійсними пунктів 14.5, 6.3.1 і 16.9
кредитно-заставного договору, як
постановлене з порушенням вимог
закону, скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення по слідуючих підставах.

Судом встановлено, що 22.01.2008 року між
ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було
укладено кредитно-заставний договір
№VIWЗАL08182371, відповідно до умов розділу
17 якого відповідач надав позивачці
кредит у сумі 73800,25 грн. з метою
придбання позивачкою автомобіля,
процентна ставка становить 16,80% річних.

Пунктом 2.2 вищезазначеного договору
передбачено надання позивачем у
заставу предмету застави, а саме:
належного їй автомобілю CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008
року випуску, для забезпечення повного
і своєчасного виконання зобов'язань за
договором (а.с.4-13).

Як видно, звернувшись до суду з
даним позовом, позивач просила визнати:
пункти 5.2, 13.10, 14.5, 17.1.2-17.1.11 вищеназваного
кредитно-заставного договору,
укладеного між нею та відповідачем,
недійсними з моменту укладення
договору; пункт 6.3.1 - недійсним з 10.01.2009
року, а пункт 16.9 - недійсним з 22.09.2011
року.

Задоволюючи позовні вимоги в частині
щодо пунктів 14.5, 6.3.1 та 16.9
кредитно-заставного договору, суд
виходив з того, що умови вказаного
договору, викладені в даних пунктах,
порушують права позивача, принципи
добросовісності та суперечать чинному
законодавству, зокрема пункт 6.3.1
суперечить ст.1056-1 ЦК України, пункт 14.5 -
п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав
споживачів», а пункт 16.9 - ч.4 ст.11 ЗУ «Про
захист прав споживачів» в редакції від
22.09.2011 року.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна.

Так, з кредитно-заставного договору від
22.01.2008 року, вбачається, що сторонами
було визначено такі умови, зокрема:
пунктом 6.3.1 - банк має право в
односторонньому порядку збільшувати
розмір процентної ставки за
користування кредитом, при зміні
кон'юктури ринку грошових ресурсів в
Україні, а саме: зміні курсу долара США
до гривні більше ніж на 10% у порівнянні
з курсом долара США до гривні,
встановленого НБУ на момент укладення
даного договору; зміні облікової
ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у
страховий (резервний) фонд або зміні
середньозваженої ставки по кредитах
банків України у відповідній валюті (за
статистикою НБУ). При цьому банк
надсилає позичальникові письмове
повідомлення про зміну процентної
ставки протягом 7 календарних днів з
дати вступу в чинність процентної
ставки. Збільшення процентної ставки
банком у вищевказаному порядку можливо
в границях кількості пунктів, на які
збільшилася ставка НБУ, розмір
відрахувань у страховий фонд,
середньозважена ставка по кредитах або
пропорційно до збільшення курсу долара
США (а.с.7); пунктом 14.5 - у разі порушення
позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених у статтях
6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2, 6.2.20, договору, він
сплачує на користь банку штраф у
розмірі 100% вартості предмета застави,
яка визначена у статті 17.10 договору
(а.с.10 зворот); пунктом 16.9 - при
невиконанні позичальником умов,
передбачених статтю 6.2.9 договору, банк
зобов'язаний здійснити додатковий
моніторинг погашення кредиту по
транзитному рахунку. При цьому
позичальник сплачує банку винагороду,
що дорівнює сумі залишку коштів між
сплаченими позичальником на день
здійснення моніторингу коштами і
нарахованими банком на останній термін
сплати (а.с.11 зворот).

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір процентів не може бути
збільшений банком в односторонньому
порядку, а також що умова щодо права
банку змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною.

Закон України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» від 12.12.2008 року, яким ЦК
України було доповнено статтею 1056-1,
набрав чинності з 10.01.2009 року.

Відповідно до ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» споживач не
зобов'язаний сплачувати
кредитодавцеві будь-які збори,
відсотки, комісії або інші вартісні
елементи кредиту, що не були зазначені
у договорі (абзац 2-й). Кредитодавцю
забороняється встановлювати у
договорі про надання споживчого
кредиту будь-які збори, відсотки,
комісії, платежі тощо за дії, які не є
послугою у визначенні цього Закону.
Умова договору про надання споживчого
кредиту, яка передбачає здійснення
будь-яких платежів за дії, які не є
послугою у визначенні цього Закону, є
нікчемною (абзац 3-й).

Ці абзаци частини 4-ї зазначеної норми
ЗУ «Про захист прав споживачів» діють у
вказаній редакції з 22.09.2011 року, згідно
до змін внесених Законом №3795-VI.

Згідно положень ч.ч.1.2 ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Як видно, вищевказані норми законів
набули чинності після укладення
позивачем ОСОБА_2 кредитно-заставного
договору, пункти якого нею оспорюються,
а тому ці норми не можуть бути
підставою для визнання недійсними,
зокрема, пунктів 6.3.1. та 16.9 названого
договору.

Суд на зазначені вище обставини та
положення закону уваги не звернув.

Вирішуючи питання щодо п.14.5
кредитно-заставного договору,
укладеного між сторонами, суд виходив з
того, що цим пунктом передбачена сплата
позичальником на користь банку штрафу
у розмірі 100% вартості предмета застави,
яка визначена у статті 17.10 договору, у
разі порушення позичальником
будь-якого із зобов'язань, передбачених
у статтях 6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2, 6.2.20
договору. А відповідно до ч.ч.1,2 і п.5 ч.3
ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Несправедливими є, зокрема,
умови договору про: встановлення
вимоги щодо сплати споживачем
непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за договором.

Однак суд не врахував та не дав оцінки
тому, що в даному пункті йдеться про
відповідальність позивача, як
позичальника, та сплату нею штрафу, а не
компенсації, і тільки в разі порушення
нею будь-якого із зобов'язань,
передбачених у статтях 6.2.12, 6.2.13, 11.1.1,
11.1.2, 6.2.20 договору, а не в разі
невиконання нею зобов'язань за
договором.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що жоден із трьох
вищеназваних пунктів
кредитно-заставного договору від 22.01.2008
року, укладеного між сторонами,
починаючи з дня укладення цього
договору і до даного часу не був
реально застосований у договірних
відносинах між сторонами. Доказів
протилежного позивачем суду не надано.

Це також залишилось поза увагою суду.

Відповідно до ст.627 ЦК України (в
редакції чинній на час укладення
сторонами кредитно-заставного
договору) сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони кредитно-заставного договору
від 22.01.2008 року визначили у договорі всі
істотні умови, як щодо суми кредиту,
плати за користування кредитними
коштами, строку та порядку повернення
цих коштів, відповідальності сторін у
випадку порушення зобов'язань по
договору. Підписавши вказаний
кредитно-заставний договір, сторони, в
тому числі і позивач ОСОБА_2, тим самим
засвідчили свою згоду та прийняли
умови, які були в ньому закріплені, а це,
в свою чергу, свідчить про те, що
сторони діяли вільно та на власний
розсуд визначили умови цього договору.

Тобто, як на час укладання
кредитно-заставного договору (22.01.2008
року), так і протягом його дії позивач
ОСОБА_2 була згодна з умовами договору.
За час дії даного договору (майже шість
років) позивач користувалась кредитом
і не ставила питання про визнання умов
договору такими, що не відповідають
вимогам закону та є несправедливими і
дискримінаційними, а звернулася з
даним позовом до суду тільки 03.02.2014 року
лише після того, як заочним рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 06.08.2013 року було
задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
до неї про звернення стягнення на
предмет застави (а.с.26-27,35,52-54).

Суд на цей факт уваги теж не звернув та
не дав йому оцінки.

Крім того, в порушення вимог ст.ст. 212, 213
ЦПК України рішення суду в цій частині
ґрунтується лише на доводах позивача; в
ньому не наведено які саме докази були
дослідженні судом та не вказано мотиви,
за якими суд приймає чи відхиляє ті чи
інші з них. Зокрема, в рішенні не
зазначено чи перевірялись
доводи-заперечення відповідача та чому
суд не прийняв їх до уваги.

З огляду на вищевказані обставини та
вимоги закону рішення суду в частині
задоволених позовних вимог залишатись
в силі не може і підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 і в цій частині.

Рішення суду в частині тих позовних
вимог ОСОБА_2, в задоволенні яких судом
було відмовлено, ніким із сторін не
оскаржується, а тому, відповідно до ч.1
ст.303 ЦПК України, не є предметом
розгляду суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 29 травня 2014 року
в частині задоволення позовних вимог
про визнання недійсними пунктів 14.5, 6.3.1,
16.9 кредитно-заставного договору
№VIWЗАL08182371 від 22.01.2008 року, укладеного
між ОСОБА_2 та ПАТ «ПриватБанк», і в
частині стягнення з ПАТ КБ
«ПриватБанк» судового збору в сумі 121,80
грн. в дохід держави скасувати та
відмовити в задоволенні позовних
вимог в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в
касаційному порядку у Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Судді:

З оригіналом вірно: /підпис/