У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

9 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
суми кредитної заборгованості за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 26 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 24 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 29 січня 2007 року із
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за яким йому надано кредит у
розмірі 7 500 грн зі сплатою 36 % річних на
суму залишку заборгованості, з
кінцевою датою повернення, що
відповідає строку дії картки.
Позичальник зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконував,
унаслідок чого виникла заборгованість,
яка за розрахунком банку станом на 30
квітня 2013 року, склала 27 223 грн 15 коп.

У звґязку з цим позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
вказану суму кредитної заборгованості,
а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 26
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 24 лютого 2014 року, у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем пропущено строк
позовної давності, оскільки
відповідачем було порушено порядок
погашення боргу частинами, тому право
на стягнення заборгованості у позивача
виникло з моменту несплати
позичальником чергового платежу, проте
з позовом до суду банк звернувся після
спливу трирічного строку. При цьому,
послався на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», згідно з
яким позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
не відповідають.

Судом установлено, що 29 січня 2007 року
ОСОБА_3 подано до ПАТ КБ «ПриватБанк»
заяву позичальника, яка разом з Умовами
та Правилами про надання банківських
послуг, складає договір про надання
споживчого кредиту, за яким йому надано
кредит у сумі 7 500 грн зі сплатою 36 %
річних на суму залишку заборгованості,
з кінцевою датою повернення, що
відповідає строку дії картки.

За умовами договору позичальник
зобов'язався сплачувати
заборгованість за кредитним договором
щомісяця. Останнє отримання коштів з
картки датовано 18 квітня 2008 року.

Умови договору ОСОБА_3 належним чином
не виконувалися, унаслідок чого
утворилась заборгованість, яка за
розрахунком банку станом на 30 квітня 2013
року, склала 27 223 грн 15 коп.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

У матеріалах справи відсутня заява
відповідача про застосування строків
позовної давності.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, послався на
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», згідно з яким позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності сторони у
спорі. При цьому апеляційний суд
послався на п. 31 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернувши уваги на те, що в ній
роз'яснюється застосування судами ч. 13,
а не ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Разом з тим, у відповідності до
правової позиції, викладеної в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України, п.
7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, суди, на вказані вимоги закону
уваги не звернули та не врахували, що
відповідач заяви про застосування
строку позовної давності не подавав.

При новому розгляді справи суду слід
звернути увагу на обставини спору
(наявність кредитного договору через
кредитну картку) та врахувати правову
позицію Верховного Суду України,
викладену в постанові № 6-14цс14 від 19
березня 2014 року.

За таких обставин судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 26
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 24 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко