Справа №591/370/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сидоренко А. П.Номер
провадження 22-ц/788/1348/14 Суддя-доповідач -
Попруга С. В. Категорія - 27
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Гагіна М. В.

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 16 червня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором
позики, -

в с т а н о в
и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 16 червня 2014 року позов ОСОБА_5
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
борг в сумі 20000 грн., 3% річних - 1011,20 грн.,
а також понесені судові витрати у
розмірі 243 грн. 29 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Всі доводи апеляційної скарги, по суті
зводяться до того, що судом першої
інстанції не враховано те, що в тексті
розписки відсутні ідентифікуючі дані
ОСОБА_5, а тому є незрозумілим якому
саме «ОСОБА_5» потрібно повертати борг.
Доводить, що оскільки сума позики, яку
просить стягнути позивач, перевищує
розмір десяти неоподаткованих
мінімумів доходів громадян, то договір
позики повинен бути укладений у
письмовий формі. Також вказує, що з
тексту розписки вбачається факт
отримання позивачем у відповідачки
грошових коштів, оскільки слово
«занимаю» означає -даю.

У судовому засіданні ОСОБА_5 та його
представник ОСОБА_6 заперечували проти
доводів апеляційної скарги, вважали
рішення суду першої інстанції законним
і обґрунтованим.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином.

Судом першої інстанції по суті
встановлено, що 28 вересня 2011 року
ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_5 в позику
грошові кошти в сумі 20 000 грн. та
зобов'язувалася повернути вказану суму
на першу вимогу позивача, що
підтверджується відповідною розпискою
та показаннями свідка ОСОБА_7

З тексту вищевказаної розписки
вбачається, що саме відповідачка
ОСОБА_3 бере у борг у позивача
обумовлену грошову суму та, що саме
вона зобов'язується повернути вказану
суму по першій вимозі.

Оскільки між сторонами не було
встановлено строку повернення
грошової суми, то обов'язок
відповідачки повернути суму виник
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, тобто починаючи з 01 липня 2012 року.
Вказаний обов'язок відповідачкою не
виконано і на час розгляду цього
позову.

Судом також встановлено, що право
позивача порушене, оскільки
відповідачка належним чином не
виконала умови договору позики, а тому
на користь ОСОБА_5 необхідно стягнути з
відповідачки борг в сумі 20000 грн. та три
проценти річних за період з 01 серпня 2012
року по 23 квітня 2014 року що становить
1011,20 грн.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
врахував всі факти, що входять до
предмета доказування. Обставини, якими
мотивовано рішення підтверджуються
належними й допустимими доказами, яким
суд дав оцінку з дотриманням вимог ст.
212 ЦПК України, тому підстав для їх
переоцінки колегія суддів не вбачає.
Названі обставини доведено ОСОБА_5,
тоді як ОСОБА_3 на порушення положень
ст. 60 ЦПК України, не надала належних
доказів на підтвердження своїх
заперечень.

Висновки суду по суті спору
відповідають встановленим фактам. Суд
дійшов цих висновків з дотриманням та
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з наступних
підстав.

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може грунтуватися на
свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
недодержання вимоги щодо письмової
форми, укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Як убачається з матеріалів справи, на
підтвердження укладення договору
позики відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК
України ОСОБА_3 надала ОСОБА_5 розписку
від 28 вересня 2011 року відповідно якої
саме вона отримала від ОСОБА_5 у позику
грошові кошти в сумі 20000 грн. та
зобов'язалася повернути вказану суму
на першу вимогу позивача (а.с. 8).

Вказана розписка відповідає вимогам
вищеназваних норм закону та
підтверджує факт укладення договору
позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Позика, надана за договором
безпроцентної позики, може бути
повернена позичальником достроково,
якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання. У цьому разі настає
прострочення кредитора.

Відповідачка не оспорює, що виданий нею
борговий документ (розписка) від 28
вересня 2011 року на суму 20000 грн.
знаходиться саме у кредитора - ОСОБА_5,
тому доводи апеляційної скарги про те,
що вона не отримувала вказану суму
боргу від позивача та про те, що
оскільки в тексті розписки відсутні
ідентифікуючі дані ОСОБА_5, то є
незрозумілим якому саме «ОСОБА_5»
потрібно повертати борг, не
заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги не
мають юридичного значення, а тому не
впливають на висновки суду по суті
спору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
також вважає, що відсутні порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 16 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -