У х в а л а

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк»,
ОСОБА_5 про визнання додаткової угоди
недійсною, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Вінницької області від 14 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк»), мотивуючи його
тим, що 5 березня 2008 року її
чоловік ОСОБА_5 уклав із ПАТ КБ
«ПриватБанк» договір про іпотечний
кредит. Того ж дня було укладено
договір іпотеки, предметом якого є
квартира АДРЕСА_1. Позивачка зазначала,
що вона, як дружина ОСОБА_5, надала згоду
на укладання вищезазначених
правочинів, проте 7 серпня 2008
року істотні умови договору про
іпотечний кредит були змінені у зв'язку
із укладанням ОСОБА_5 додаткової угоди
до основного договору. Внаслідок
укладення додаткової угоди від 7 серпня
2008 року проценти, комісія за
користування кредитними коштами стали
нараховуватись у доларах США, що
призвело до збільшення заборгованості
за основним договором.

Оскільки згоди на укладання додаткової
угоди позивачка не надавала, просила
суд визнати додаткову угоду від 7
серпня 2008 року, укладену до договору
про іпотечний кредит від 5 березня 2008
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5,
недійсною з моменту її укладення.

Рішенням Ладижинського міського суду
Вінницької області від 4
листопада 2013 року позов ОСОБА_4
задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від 7
серпня 2008 року, укладену до договору
про іпотечний кредит від 5 березня 2008
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5,
з моменту її укладення.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 14 січня 2014 року рішення
Ладижинського міського суду
Вінницької області від 4 листопада 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого
висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_4 не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї (ст. 65 СК України).

Пунктом 25 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що положення
ст. 65 СК України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4, апеляційний суд
правильно виходив із того, що додаткова
угода до договору про іпотечний кредит
не може бути визнана недійсною, з
підстав ненадання згоди на його
укладання одним із подружжя.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судом правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судове
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 14 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко