№ 201/7598/14 ц
провадження 2/201/2037/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та Дніпропетровської міської
ради, треті особи Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора і Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції про визначення
часток в спільній власності на житло,
припинення спільної сумісної
власності, встановлення факту та
визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 червня 2014 року звернулася до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і
Дніпропетровської міської ради про
визначення часток в спільній власності
на житло, встановлення факту та
визнання права власності. Позивач в
своєму позові і з представником в ході
судового засідання посилаються на те,
що нею (позивачем) разом з сином ОСОБА_2
і матір'ю ОСОБА_4 була отримана для
постійного мешкання квартира АДРЕСА_1,
де вони і мешкали всією своєю сім'єю. В
1996 році вони приватизували займане
житло, про що отримали свідоцтво. Мати
останній час була безпомічною і
потребувала постійного догляду, що
вона (позивачка) і робила. ІНФОРМАЦІЯ_1
померла мати позивачки - ОСОБА_4,
відкрилася спадщина, заповіту немає,
позивач звернулася до нотаріальної
контори та МБТІ про надання витягу з
реєстру нерухомого майна та визнання
права власності в порядку спадкування,
але отримала відмову через відсутність
належним чином встановлених часток
власності в приватизованій квартирі.
Позивач потім хотів своєчасно подати
заяву в нотаріальну контору про
прийняття спадщини, але своєчасно не
міг прийти до нормального стану, тяжко
хворіє, потрібно оформлювати багато
документів, збіг тяжких сімейних
обставин, не є фахівцем в галузі права
та отримав не вірну консультацію
стосовно спадщини, тому термін для
подання заяви в нотаріальну контору
про прийняття вказаної спадщини
пропустив. Вважає, що термін для подачі
заяви про прийняття спадщини
пропущений з поважних причин: тяжка
втрата близької людини, важкий стан,
хвороба, відсутність відомостей, не мав
змоги своєчасно зібрати необхідні
документи для подачі заяви, не
обізнаність. Вважаючи частку вказаної
квартири спадковим майном, позивач
просила визначити, що їм з сином і
ОСОБА_4 на праві спільної часткової
власності належить по 1/3 частині
квартири АДРЕСА_1, припинивши їх право
спільної сумісної власності на це
житло, встановити факт постійного
проживання із спадкодавцем, оскільки
вони фактично мешкали разом, прийняли
спадщину і вступили в управління та
володіння цим спадковим майном,
визнати право власності на частку цієї
квартири за нею, задовольнивши позов у
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги визнав, підтвердивши
обставини позову і пояснення позивача,
вважає їх правильними і законними та
просив позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача
Дніпропетровської міської ради в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, пояснивши, що нотаріус відмовив
позивачці за пропуском терміну подачі
заяви про прийняття спадщини і цей
термін їх не поновлено, з інших підстав
у позивачки немає спору, оскільки інші
питання вона перед нотаріусом не
ставила і позовні вимоги передчасні;
зараз вважає всі вимоги не
обґрунтованими і не підлягаючими
задоволенню, тому просив в задоволенні
позову відмовити повному обсязі.

Представники третіх осіб Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори і Реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції в судове засідання
не з'явилися, про день та час слухання
справи повідомлялися належним чином,
про причини неявки суду не повідомили.
В письмовому зверненні просили суд
розглянути справи за відсутності їх
представників і рішення винести за
наявними матеріалами справи по закону
на розсуд суду. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності
представників вказаних третіх осіб
згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і
його представника, відповідача і
представника відповідача, з'ясувавши
думку сторін і третіх осіб, оцінивши
надані і добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими і підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено,
що позивач ОСОБА_1 з сином ОСОБА_2 та з
матір'ю ОСОБА_4 була отримана для
постійного мешкання квартира АДРЕСА_1,
де вони і мешкали всією своєю сім'єю. В
1996 році вони приватизували займане
житло, про що отримали свідоцтво, ніхто
з інших родичів участі в приватизації
не приймав. Мати останній час була
безпомічною і потребувала постійного
догляду, що вона (позивачка) і робила.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки -
ОСОБА_4, Факт родинного зв'язку між
померлою та позивачем підтверджується
паспортними даними, свідоцтвом про
народження і свідоцтвом про право
власності на майно, витягом про
реєстрацію власності на житло.
Відкрилася спадщина, заповіту немає,
позивач звернулася до нотаріальної
контори та МБТІ про надання витягу з
реєстру нерухомого майна та визнання
права власності в порядку спадкування,
але отримала відмову через відсутність
належним чином встановлених часток
власності в приватизованій квартирі.
Позивач потім хотів своєчасно подати
заяву в нотаріальну контору про
прийняття спадщини, але своєчасно не
міг прийти до нормального стану, тяжко
хворіє, потрібно оформлювати багато
документів, збіг тяжких сімейних
обставин, не є фахівцем в галузі права
та отримав не вірну консультацію
стосовно спадщини, тому позивач не
встиг звернутись до нотаріуса чи
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини у строки
передбачені ст. 1270 ЦК України. Вважає,
що термін для подачі заяви про
прийняття спадщини пропущений з
поважних причин: тяжка втрата близької
людини, важкий стан, хвороба,
відсутність відомостей, не мав змоги
своєчасно зібрати необхідні документи
для подачі заяви, не обізнаність.
Вважаючи частку вказаної квартири
спадковим майном, позивач просила
визначити, що їм з сином і ОСОБА_4 на
праві спільної часткової власності
належить по 1/3 частині квартири
АДРЕСА_1, припинивши їх право спільної
сумісної власності на це житло,
встановити факт постійного проживання
із спадкодавцем, оскільки вони
фактично мешкали разом, прийняли
спадщину і вступили в управління та
володіння цим спадковим майном,
визнати право власності на частку цієї
квартири за нею. Питання про поновлення
строку для звернення до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини суд залишив без розгляду. В
добровільному порядку питання не
вирішене, виник спір і з метою захисту
своїх прав позивач вимушена була
звернутися до суду.

Суд вважає позовні вимоги
підлягаючими задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» передача займаних
квартир здійснюється в спільну сумісну
або часткову власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім'ї,
які постійно мешкають в даній квартирі.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інакше не встановлено
домовленістю між ними або законом. У
разі поділу майна між співвласниками
право спільної сумісної власності на
нього припиняється.

Стаття 15 ЦК України передбачає
право на захист цивільних прав та
інтересів: « 1. Кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Судом встановлено, що приватизація
квартири мешкання родини позивача була
проведена у відповідності до вимог
закону з отриманням свідоцтва про
право власності на це житло; позивач з
родиною та ОСОБА_4 мешкали та були
зареєстровані у вказаному житлі разом,
жодних домовленостей між ними і ОСОБА_4
стосовно часток спільної сумісної
власності не існувало, а отже ці частки
у праві спільної сумісної власності
відносно квартири АДРЕСА_1 є рівними
для позивача з сином та матір'ю та
складають по 1/3 частці, після смерті
ОСОБА_4 відкрилася спадщина, позивач
фактично прийняла спадщину і вступила
в управління та володіння цим
спадковим майном, інших спадкоємців на
цю частку немає. ОСОБА_4 не залишила
заповіту на свою частку, позивач
готовий до спадкування за законом.
Право власності на вказане житло
сторонами (позивачка з сином) набуте
законно і ніким не осопрено, інших
спадкоємців немає.

Крім того, судом встановлено в судовому
засіданні, що ОСОБА_4 останній час
дійсно хворіла, потребувала сторонньої
допомоги та догляду, тому і мешкала
весь цей час з дочкою (позивачем).

В силу ст. 1217 ЦК України спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у
разі відсутності заповіту, визнання
його недійсним, неприйняття спадщини
або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі не охоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України
частка у праві спільної сумісної
власності спадкується на загальних
підставах.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1269 ЦК України
заява про прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270
ЦК України встановлено, що для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 ЦК
України).

Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено,
що право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше не випливає із
закону або незаконність набуття права
власності не встановлена судом.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачити
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Зокрема, статтею 388 ЦК
України передбачено можливість
витребування майна власником від
добросовісного набувача, такі випадки
обмежені та можуть мати місце лише за
умови, що майно вибуло з володіння
власника або особи, якій він його
передав, поза їх волею.

У відповідності зі ст. 41 Конституції
України кожний має право володіти,
користуватися й розпоряджатися своєю
власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК
України власник на свій розсуд володіє,
користується й розпоряджається
приналежним йому майном. Власник має
право робити відносно свого майна
будь-які дії, що не суперечать закону.
На підставі ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними, злочинними діями
позивача, пов'язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов'язків
відповідачам було завдано ушкодження
здоров'я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями
відповідачів і підлягають повному
відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
повністю.

Не може суд взяти до уваги позицію
відповідача, Дніпропетровської
міськради, про не визнання позовних
вимог, оскільки вона спростовуються
вищенаведеним і об'єктивно нічим не
підтверджена.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач фактично
заперечує будь-які інші домовленості і
зобов'язання (крім передбачених
законом) стосовно відповідачів по
предмету спору, рішенням, діям та інш., а
відповідачі не довели іншого,
твердження відповідачів про наявність
будь-яких інших зобов'язань є
припущенням.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити і
визначити, що ОСОБА_4, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на
праві спільної часткової власності
належить по 1/3 частині квартири
АДРЕСА_1, припинивши їх право спільної
сумісної власності на це житло,
встановити факт постійного проживання
ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на
час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1,
визнати за ОСОБА_1 право власності в
порядку спадкування по закону на 1/3
частку квартири АДРЕСА_1 після смерті
ОСОБА_4.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги знайшли своє об'єктивне
підтвердження в ході судового
засідання та підлягають задоволенню
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 15, 16, 317, 319, 368, 372, 386, 388, 392, 1217, 1220, 1223, 1226,
1258, 1259, 1261-1265, 1270 ЦК України, ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209,
212- 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визначити, що ОСОБА_4, ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 на праві спільної часткової
власності належить по 1/3 частині
квартири АДРЕСА_1, припинивши їх право
спільної сумісної власності на це
житло.

Встановити факт постійного
проживання ОСОБА_1 разом зі
спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття
спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
в порядку спадкування по закону на 1/3
частку квартири АДРЕСА_1 після смерті
ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -