Справа № 530/911/14-ц
Номер провадження 2/530/463/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2014 року Зіньківський районний суд
Полтавської області в складі:
головуючого-судді Должко С.Р., при
секретарі Кравченко М.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради,
Полтавської області, треті особи
Реєстраційна служба Зіньківського
районного управління юстиції
Полтавської області, відділ
Держземагенства у Зіньківському
районі Полтавської області, ОСОБА_2 про
визнання права власності на земельну
ділянку в порядку спадкування за
законом, -

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

ОСОБА_1 звернувся в Зіньківський
районний суд Полтавської області з
позовом до Зіньківської міської ради,
Полтавської області, треті особи
Реєстраційна служба Зіньківського
районного управління юстиції
Полтавської області, відділ
Держземагенства у Зіньківському
районі Полтавської області, ОСОБА_2 про
визнання права власності на земельну
ділянку в порядку спадкування за
законом.

Заслухавши позивача, який підтримав
позовні вимоги, третю особу, ОСОБА_2, яка
позовні вимоги визнала, зачитавши
заяви відповідача та третьої особи,
розглянувши наявні матеріали справи,
дослідивши та проаналізувавши
письмові докази по справі, і давши їм
належну оцінку суд знаходить, що
заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою…

Відповідно до ст.316 ЦК України «Правом
власності є право особи на річ (майно),
особа здійснює відповідно до закону за
своєю волею...»

У відповідності до ч. 5 ст. З Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень" право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у
разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою.

Відповідно до ст.316 ЦК України „Правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом.

У відповідності до ст.1218 ЦК України ,До
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті".

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України
"спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину чи не
прийняти її". Відповідно до ч.І, ч.5. ст.
1268 ЦК України спадкоємець має право
прийняти спадщину, яка незалежно від
часу прийняття належить спадкоємцю з
часу відкриття спадщини.

У відповідності до ст. ст. 1217, 1218, ЦК
України спадщина здійснюється за
заповітом або за законом. До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні" (
280/97-ВР ), основні терміни, використані в
цьому Законі, мають таке значення:
зокрема, територіальна громада -
жителі, об'єднані постійним
проживанням у межах села, селища, міста,
що є самостійними
адміністративно-територіальними
одиницями, або добровільне об'єднання
жителів кількох сіл, що мають єдиний
адміністративний центр; районні та
обласні ради - органи місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5
Закону система місцевого
самоврядування включає: територіальну
громаду; сільську, селищну, міську раду;
сільського, селищного, міського голову;
виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради; районні та обласні ради,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;
органи самоорганізації населення.
Відповідно до ст.10 цього ж Закону
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Пленуму Верховного Суду
України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня
2008 р. Про судову практику у справах про
спадкування роз'яснив, що при
відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

З цих підстав позов заявлено до
Зіньківської міської Полтавської
області - органу місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини та за місцем знаходження
об'єкта нерухомого майна, про право на
частку в якому заявлено цей позов.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав
людини, передбачено - ніхто не може бути
безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу
Конвенції кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1
Першого протоколу Конвенції
тлумачиться дуже широко, охоплює цілу
низку інтересів економічного
характеру. За рішеннями Європейського
суду з прав людини «майном» в розумінні
статті 1 Протоколу 1 до Конвенції
вважається законне і обґрунтоване
очікування набуття майна або майнового
права за укладеним договором.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

Як роз'яснено в п.10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
за № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», право власності на
земельну ділянку переходить до
спадкоємців за загальними правилами
спадкування /зі збереженням її
цільового призначення/ при
підтвердженні цього права спадкодавця
державним актом на право власності на
землю або іншим правовстановлюючим
документом.

Згідно з ч. 9 ст. 79-1 Земельного Кодексу
України 25.10.2001 року в нині діючій
редакції/ земельна ділянка може бути
об'єктом цивільних прав виключно з
моменту її формування (крім випадків
суборенди, сервітуту щодо частин
земельних ділянок) та державної
реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч. 10 цієї статті Державна
реєстрація речових прав на земельні
ділянки здійснюється після державної
реєстрації земельних ділянок у
Державному земельному кадастрі. В п. 4
вказано, що земельна ділянка
вважається сформованою з моменту
присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п.2 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України „Про
Державний земельний кадастр" земельні
ділянки, право власності (користування)
на які виникло до 2004 року, вважаються
сформованими незалежно від присвоєння
їм кадастрового номера. У разі якщо
відомості про зазначені земельні
ділянки не внесені до Державного
реєстру земель, їх державна реєстрація
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою їх власників
(користувачів земельної ділянки
державної чи комунальної власності).

В судовому засіданні було встановлено,
що ІНФОРМАЦІЯ_7 року помер батько
позивача - ОСОБА_3, про що виконкомом
Зіньківської міської Ради народних
депутатів Полтавської області 23 січня
1995 року видано свідоцтво про смерть
серії НОМЕР_2.

На день смерті, ОСОБА_3, згідно довідки
Зіньківської міської ради Полтавської
області проживав та був зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_1 - разом з ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_2 - син; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 -
невістка; ОСОБА_5 1985р.н. - внучка; ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_4 - внучка.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася
спадщина у вигляді приватизованої
земельної ділянки, розміром 0,2982 га,
призначена для індивідуального
житлового будівництва та ведення
особистого підсобного господарства,
розташованої на території АДРЕСА_1,
Зіньківської міської ради,
Зіньківського району, Полтавської
області, яка належала йому на підставі
державного акта на право приватної
власності на землю серії ІУ-ПЛ № 038514,
виданого 30 грудня 1994 року Зіньківською
міською радою, Полтавської області,
зареєстрованого в Книзі державних
актів на право приватної власності на
землю за № 54.

Заповідального розпорядження на
випадок своєї смерті ОСОБА_3 не складав.

Сестра позивача, ОСОБА_2, третя особа по
справі, відмовилася від спадщини на
користь свого брата, ОСОБА_1, написавши
відповідну заяву.

Спадщину в установлений законом строк
після померлого, ОСОБА_3, позивач ,
ОСОБА_1, прийняв.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу
України встановлено, що спадкоємець,
який прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно зобов'язаний звернутися
до нотаріуса за видачею свідоцтва про
право на спадщину на нерухоме майно.

Звернувшись до Зіньківської державної
нотаріальної контори Полтавської
області з проханням оформити спадщину
за законом на земельну ділянку
позивачу вирішити це питання не
вдалося. На запит нотаріуса № 742/02-14 від
08.04.2014 року, адресований начальнику
відділу Держемагенства у
Зіньківському районі Полтавської
області Бєловій Л.М. у видачі Витягу з
реєстру Державного земельного
кадастру, відмовлено. Підставою у
відмові є відсутність у Державному
земельному кадастрі відомостей про
земельну ділянку, яка належала
померлому ОСОБА_3.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України
встановлено, що формування земельної
ділянки полягає у визначенні земельної
ділянки як об'єкта цивільних прав.
Формування земельної ділянки
передбачає визначення її площі, меж та
внесення інформації про неї до
Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.І ст. 1 Закону України
«Про земельний кадастр» державна
реєстрація земельної ділянки це -
внесення до Державного земельного
кадастру передбачених цим Законом
відомостей про формування земельної
ділянки та присвоєння їй кадастрового
номера. У разі якщо відомості про
земельні ділянки не внесені до
Державного реєстру земель, їх державна
реєстрація здійснюється на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою їх власників
(користувачів земельної ділянки
державної чи комунальної власності).

Згідно п.11 ч.І ст. 346 ЦК України у разі
смерті власника право власності
припиняється.

Позивач знаходиться в родинних
відносинах з померлим. Даний факт
підтверджується копією свідоцтва про
народження серії НОМЕР_3, згідно якого,
батьком позивача записано ОСОБА_3.

На основі викладеного та керуючись ст.
ст. 376, 392 ЦК України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61,
212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Зіньківської
міської ради, Полтавської області,
треті особи Реєстраційна служба
Зіньківського районного управління
юстиції Полтавської області, відділ
Держземагенства у Зіньківському
районі Полтавської області, ОСОБА_2 про
визнання права власності на земельну
ділянку в порядку спадкування за
законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, код
платника податків за СДРПОУ - НОМЕР_1,
жителем АДРЕСА_2 право власності на
земельну ділянку площею 0.2982 гектарів в
тому числі 0.2290 га - ріллі, 0.0690 - під
будівлями, розташовану на території
АДРЕСА_1 Зіньківського району
Полтавської області, з цільовим
призначенням ( використанням) «Для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд», що належала ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року на
підставі державного акту на право
приватної власності на землю серії IV-IIJI
№ 038514, виданого 30 грудня 1994 року
Зіньківською міською радою
Полтавської області, зареєстрованого в
Книзі державних актів на право
приватної власності на землю за № 54, як
за спадкоємцем за законом.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня його
проголошення, апеляційна скарга
апеляційному суду подається через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області

С.Р.Должко