ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача
не з'явилася;

відповідача
не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору про
правову допомогу та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2
(далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2) про
визнання недійсним договору про
правову допомогу та стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22
лютого 2012 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір про
правову допомогу (далі по тексту -
Договір), відповідно до умов якого
відповідач зобов'язався за плату
здійснювати представництво інтересів
позивача в підприємствах, установах,
організаціях, органах внутрішніх
справ, прокуратурі, судах усіх рівнів
та підвідомчості.

На виконання умов договору позивач
сплатила відповідачу грошові кошти у
загальній сумі 45 854 грн. У зв'язку з
неналежним виконанням умов договору
саме з вини відповідача, позивач 26.12.2012
року звернулась до відповідача з
заявою про розірвання договору та
повернення сплачених йому коштів.

Відповідач відмовив у поверненні
сплачених йому за надані послуги
грошових коштів, посилаючись на
непогашену заборгованість за
виконаний об'єм роботи та відсутністю
на даний час грошових коштів, у зв'язку
з чим, позивач вважаючи своє право
порушеним звернулась до суду для його
захисту шляхом визнання недійсним
спірного договору, стягнення
матеріальної шкоди у вигляді понесених
збитків за виключенням повернутих
відповідачем коштів та моральної
шкоди.

У відбувшихся судових засіданнях,
представник позивача підтримав
позовні вимоги, вважав їх
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Представник відповідача у відбувшихся
судових засіданнях заявлені позовні
вимоги не визнав, надав заперечення у
яких просив відмовити у задоволені
позову з підстав у ньому викладених.

В судове засідання, яке відбулось 25
червня 2014 року, позивач не з'явився,
проте її представник надав клопотання
про розгляд справи за його відсутністю.
Відповідач в судове засідання також не
з'явився, хоча про розгляд справи був
повідомлений належним чином, при цьому
не надавши відповідних доказів
поважності причин його неявки, однак
відповідно до ст. 169 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) суд відкладає
розгляд справи у разі першої неявки в
судове засідання сторони або будь-кого
з інших осіб, які беруть участь у
справі, оповіщених у встановленому
порядку про час і місце судового
розгляду, якщо вони повідомили про
причини неявки, які судом визнані
поважними.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен при вирішенні судом
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на судовий розгляд
упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
України»).

Враховуючи те, що відповідач в судове
засідання не з'явився, свого
представника не направив, про час і
місце судового розгляду був оповіщений
у встановленому порядку, доказів
поважності причин неявки не надав та в
силу того, що судовий розгляд
здійснюється упродовж розумного
строку, суд вважає за можливе
розглядати справу на підставі наявних
у ній даних та доказів.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд вважає встановленими
наступні обставини та відповідні ним
правовідносини.

Судом встановлено, що між сторонами був
укладений договір про правову допомогу
від 22 лютого 2012 року, за умовами якого
відповідач зобов'язався здійснювати
представництво інтересів позивача в
підприємствах, установах,
організаціях, органах внутрішніх
справ, прокуратурі, судах усіх рівнів
та підвідомчості.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором. А за
змістом ст. 903 цього Кодексу, якщо
договором передбачено надання послуг
за плату - замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до договору позивачем було
авансовано відповідачу гонорар у
розмірі 12 500 грн.

Після сплати зазначених грошових
коштів, відповідачем 07.03.2012 року було
складено позовну заяву до ПАТ
«Сведбанк» про визнання правочинів
недійсними, яка була подана до
Оболонського районного суду м. Києва
(справа № 2-2481/12).

Водночас, у червні 2012 року ОСОБА_2
повідомив позивача, що йому необхідні
грошові кошти у розмірі 33 000 грн., які і
були йому сплачені позивачем. Також
позивачем перераховано відповідачу на
виконання умов договору грошові кошти
у розмірі 354 грн., що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями,
копії яких наявні у матеріалах справи.

За наслідком розгляду зазначеної
справи, Оболонським районним судом м.
Києва позивачу відмовлено у
задоволенні позовних вимог, а
відповідач, як представник позивача у
цій справі, двічі не з'являвся у судові
засідання.

В подальшому відповідач повторно
направив до Оболонського районного
суду м. Києва вказану позовну заяву,
однак ухвалою цього ж суду від 24.01.2013
року у зв'язку з повторною неявкою
позивача (представника) у судове
засідання, позовну заяву залишено без
розгляду.

Також відповідач від імені позивача
звертався до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до АКБ
«ТАС-Комерцбанк» про розірвання
правочинів, проте як у зв'язку з
помилковим визначенням підсудності,
дану позовну заяву повернуто позивачу
для подачі до належного суду.

На думку позивача, в ході виконання
умов договору адвокатом ОСОБА_2 були
допущені ряд дій, які не лише порушують
адвокатську етику, Закон України «Про
адвокатуру і адвокатську діяльність»,
а також вказують на незнання ним норм
ЦПК України та свідчать про неналежне
виконання ним умов договору.

26 грудня 2013 року позивач звернулася до
відповідача з заявою про розірвання з
ним договірних відносин та повернення
коштів. Відповідач у своєму звіті №6
від 05.03.2013 року підтвердив розірвання
договору та відмовив позивачу у
поверненні грошових коштів, мотивуючи
тим, що у неї є непогашена
заборгованість за виконаний об'єм
роботи в сумі 18 460,16 грн.

При цьому, відповідачем частково
повернуті позивачу грошові кошти у
загальній сумі 14 539,84 грн.

Крім того, після отримання зазначеного
вище листа від позивача щодо
розірвання договору та повернення
коштів, відповідач направив, без
погодження з нею, заяви про залишення
позовних заяв, які перебували на
розгляді у судах, без розгляду. Таким
чином позивач фактично отримав грошові
кошти за складання та подання позовних
заяв, після чого самовільно відкликав
їх без згоди скаржниці.

Зазначені обставини також встановлені
у рішенні Дисциплінарної палати
Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Київської області від 05
грудня 2013 року, за яким до адвоката
ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне
стягнення у виді позбавлення його
права на зайняття адвокатською
діяльністю з наступним виключенням
його з Єдиного реєстру адвокатів
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідальність виконавця за
порушення договору про надання послуг
встановлена статтею 906 ЦК України, за
якою збитки, завдані замовнику
невиконанням або неналежним
виконанням договору про надання послуг
за плату, підлягають відшкодуванню
виконавцем, у разі наявності його вини,
у повному обсязі, якщо інше не
встановлено договором.

Таким чином, оцінюючи встановлені
судом обставини та неналежне виконання
умов договору саме з вини відповідача,
що виявилось у не надані належної
правової допомоги, суд дійшов висновку
про правомірність вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача на її користь
матеріальних збитків у сумі 31 314,16 грн.
(45 854 - 14 539,84).

Також у своїх позовних вимогах позивач
просить суд визнати укладений між
сторонами договір про надання правової
допомоги недійсним, посилаючись на
невиконання його умов відповідачем.

Разом з тим, відповідно до приписів ЦК
України особа, яка вважає, що її права,
речові права порушені, має право
звернутися до суду з вимогами про
визнання правочину недійсним, вказавши
конкретну підставу для визнання його
недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

В свою чергу, позивач, оспорюючи
дійсність укладення зазначеного
договору про надання послуг, вказує на
невиконання його умов відповідачем.

Однак, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК
України.

Так, відповідно до чч. 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Проте, позивач не надала жодного доказу
та не вказала жодної з визначених
наведеними вище правовими нормами
підстави для визнання спірного
правочину недійсним, а відтак позові
вимоги в цій частині задоволенню не
підлягають.

Крім того, суд зазначає, що позивач
звернувшись до відповідача з листом
про розірвання договору та отримавши
від останнього звіт №6 від 05.03.2013 року у
якому він підтвердив розірвання
договору, сторони за своєю згодою його
розірвали.

Що стосується заявленої позивачем
вимоги про стягнення моральної шкоди,
судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від матеріальної шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року №4, розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Таким чином, оцінивши докази в їх
сукупності та виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості вважає суму 10 000 грн.
значно завищеною, а тому відповідно
дана позовна вимога підлягає
задоволенню в сумі 3 000 грн.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача судові витрати пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись
стст. 16, 23, 509, 526, 901, 906 Цивільного кодексу
України, стст. 57, 61, 88, 212, 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на
користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за
адресою: АДРЕСА_2 ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) суму коштів у розмірі 31 314
грн. 16 коп. та 3 000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на
користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за
адресою: АДРЕСА_2 ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) судовий збір у сумі 343,16
грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення. У
разі якщо рішення було проголошено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

СУДДЯ
КАЛІУШКО Ф.А.