Справа № 621/85/14-ц
Головуючий І інстанції - Бережна
Провадження: 22-ц/790/4207/14
Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді - Бездітка В.М.,

суддів колегії - Овсяннікової А.І.,
Сащенка І.С.,

при секретарі - Шабас О.В.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 06 травня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, третя особа - ОСОБА_3
та за позовною заявою третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги на
предмет позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4
про визнання правочину недійсним та
встановлення факту, -

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_5
01.05.2013 року був укладений в простій
письмовій формі договір позики на суму
184000 грн. зі строком повернення боргу
01.01.2013 року. В грудні 2013 року відповідач
повернув йому 8200 грн. суми боргу.

Після закінчення зазначеного строку
відповідач суми позики йому не
повернув, а також ухиляється від
повернення боргу і на цей час.

Зазначає, що окрім основної суми боргу
відповідач повинен сплатити йому
згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, суму з
урахуванням індексу інфляції, 3% річних
від простроченої суми.

Просив стягнути з ОСОБА_5 суму боргу за
договором позики в розмірі 175800 грн.,
інфляційні втрати в сумі 2478 грн. 78 коп.
та 3% річних за прострочення повернення
боргу в сумі 1285 грн. 98 коп., судові
витрати 1954 грн. 70 коп.

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання правочину недійсним,
посилаючись на те, що 16.11.1985 року між нею
та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який
фактично припинився у 2012 році. На
протязі 2012 року їх відносини
погіршувались, вони не вели спільного
господарства та бюджету, разом не
проживали, а наприкінці квітня 2013 року
ОСОБА_5 виїхав з їхнього будинку.

13.01.2014 року рішенням Зміївського
районного суду Харківської області
шлюб між ними було розірвано.

Зазначає, 07.02.2014 року вона помилково
отримала поштову кореспонденцію на
ім'я відповідача - ОСОБА_5, з якої
дізналась, що в Зміївському районному
суді перебуває цивільна справа за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, її колишнього
чоловіка, про стягнення заборгованості
по розписці. Оскільки, договір позики є
правочином не тільки щодо отримання у
власність грошових коштів, але й
правочином щодо розпорядження майном,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя, в частині повернення
(передачі) позикодавцю у власність
грошових коштів у розмірі попередньо
отриманої від нього позики, тому
правовідносини щодо укладення
договору позики регулюють в тому числі
ст. 65 СК України. Вказує, що вона не
давала ні письмової ні усної згоди на
укладання договору позики між
відповідачами, хоча формально ще була
дружиною ОСОБА_5, вона не здогадувалась
про укладання такого договору, який
виходить за межі дрібного побутового
правочину. Разом з тим, враховуючи, що
договір укладений 01.05.2013 року, коли шлюб
нею та ОСОБА_5 юридично розірваний, а
фактично шлюбні відносини були
припинені, він має правові наслідки для
неї.

Просила визнати недійсним договір
позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
від 01.05.2013 року щодо неї та встановити
факт того, що ОСОБА_5 отримав за
договором кошти не на задоволення
потреб сім'ї, він не використовув
одержані кошти за вказаним договором
позики на потреби сім'ї.

Також зазначає, що ухвалою Зміївського
районного суду Харківської області по
цій справі був накладений арешт та
заборона на будівельні матеріали у
вигляді житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідно до вимог сімейного
законодавства стягнення може бути
накладено на майно, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, якщо
судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Із спільного майна подружжя, вартість
якого могла б задовольнити грошові
претензії ОСОБА_4 у них з ОСОБА_5 є лише
вказаний будинок, який був побудований
під час їхнього шлюбу за спільні кошти
та спільними зусиллями. Вважає, що в
разі не встановлення в судовому
порядку факту, що ОСОБА_5 за договором
позики отримав та використав кошти не
на задоволення потреб сім'ї, в
майбутньому може стати підставою для
стягнення боргу на користь ОСОБА_4 за
рахунок належної їй частки у спільній
сумісній власності подружжя - будинку.

Рішенням Зміївського районного суду
Харківської області від 06 травня 2014
року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто
з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу
за договором позики в розмірі 175800 грн.,
інфляційні витрати в сумі 1285,98 грн.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
судові витрати у розмірі 1954,70 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
просить змінити рішення суду в частині
відмови їй у позові та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким визнати
договір щодо себе недійсним,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
неповне з»ясування судом обставин, що
мають значення для справи. В
обґрунтування скарги зазначила, що
07.02.2014 року вона дізналася про існуючу
заборгованість її колишнього чоловіка
перед ОСОБА_4, під час перебування у
шлюбі з ОСОБА_5, їй не було відомо про
його боргові зобов'язання. Вказує, що не
знала про укладення договору позики
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не давала ні усної
ні письмової згоди на його укладення,
отримані кошти на потреби сім»ї ОСОБА_5
не витрачав. Вважає, що в разі не
встановлення в судовому порядку факту,
що ОСОБА_5 за договором позики отримав
та використав кошти не на задоволення
потреб сім'ї, в майбутньому може стати
підставою для стягнення боргу на
користь ОСОБА_4 за рахунок належної їй
частки у спільній сумісній власності
подружжя - будинку.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами діє невиконане грошове
зобов'язання, де боржник ОСОБА_5 має
повернути суму боргу у розмірі 175 800 грн.
ОСОБА_4 а також суму з урахуванням
індексу інфляції та 3% річних від
простроченої суми.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що недодержання письмової форми
згоди другого з подружжя на укладення
договору іншим із подружжя, не може
бути підставою для визнання договору,
укладеного іншим із подружжя,
недійсним. Встановлення фактів того, що
ОСОБА_5 отримав за договором позики від
01.05.2013 року кошти не на задоволення
потреб сім'ї, а на інші потреби, що
останній не використовував одержані
кошти на потреби сім'ї, не породжують
юридичні наслідки, тобто від них не
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих, чи майнових прав
ОСОБА_3 за даним договором.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_5,
перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_3 взяв у
ОСОБА_4 01.05.2013 року в борг 184000 грн. та
зобов'язувався повернути гроші до
01.01.2014 року, про що надав власноруч
написану розписку /а.с. 6/.

У грудні 2013 року відповідач повернув
позивачу 8200 грн. з суми боргу, про що
свідчить розписка ОСОБА_4 про отримання
частини боргу /а.с. 47/.

Однак, до теперішнього часу взяті на
себе зобов'язання ОСОБА_5 у повному
обсязі не виконав, гроші ОСОБА_4 не
повернув. Вказаний факт
підтверджується наявністю у позивача
боргової розписки власноручно
написаної відповідачем, що відповідно
до вимог ст. 545 ЦК України свідчить про
невиконання зобов'язання боржником.

Доводи апеляційної скарги про те, що в
разі не встановлення в судовому
порядку факту, що ОСОБА_5 за договором
позики отримав та використав кошти не
на задоволення потреб сім'ї, в
майбутньому може стати підставою для
стягнення боргу на користь ОСОБА_4 за
рахунок належної їй частки у спільній
сумісній власності подружжя - будинку є
безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи, що
при укладенні спірного договору позики
ОСОБА_5 діяв не в інтересах ОСОБА_3, а
також не в інтересах сім»ї.

Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_4
та його представник вказували, що
ОСОБА_3 не була присутня при укладенні
договору позики, вона не давала своєї
письмової згоди на укладення вказаного
договору.

За таких обставин, ОСОБА_3 не може
відповідати за особистими
зобовязаннями ОСОБА_5

Таким чином, висновки суду
відповідають вимогам закону,
підтверджуються матеріалами справи,
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Підстав для скасування рішення при
апеляційному розгляді справи не
встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319,
324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 06 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення. Ухвала може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий суддя -

Судді колегії -