УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року Іллічівський районний суд м.Маріуполя в складі:

головуючого судді Литвиненко Н. В при секретарі Халіній А.Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «ММК ім.Ілліча» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить зобовязати відповідача провести розрахунок індексації заробітної плати за період з 06.10.2003р. по 17.06.2009р. і виплатити суми індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати.

Позовна заява має бути залишена без руху як така, що не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, згідно з якою позовна заява повинна містити, зокрема, ціну позову щодо вимог майнового характеру, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці керується тим, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Зміст позовних вимог - це спосіб захисту права, який обирає позивач. Зміст позову має відповідати його предмету (що конкретно вимагає позивач). Від змісту позовної заяви залежать дії суду при вирішенні питання про відкриття провадження у справі і проведення підготовчих дій, а також позиція відповідача, який також має право на судовий захист.

За змістом ст. ст. 4, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших

осіб, які беруть участь у справі. Суд не має права обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки це є виключним правом позивача.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованої індексації по заробітній платі.

Відповідно до ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В позовній заяві ставиться питання про витребування у відповідача розрахунку індексації, що суперечить вимогам позивача про спонукання відповідача до проведення розрахунку та виплати відповідних сум, оскільки для вирішення заявлених вимог такі довідки не мають правового значення і це протиріччя має бути усунене.

У разі, якщо позивач, усуваючи недоліки позовної заяви щодо невідповідності предмету й змісту позовних вимог, обере адекватний спосіб захисту порушеного права, яким за змістом чинного законодавства та розяснень Пленуму Верховного Суду України є вимога про стягнення недоплачених сум заробітної плати, він повинен мати на увазі необхідність наявності у позовній заяві наведення обставин, передбачених пунктами 4, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме: ціни позову, який у разі вимоги про стягнення заробітної плати матиме майновий характер; обставин, якими обґрунтовується позов; докази, що підтверджують кожну обставину. В цьому аспекті слід звернути увагу на відсутність у цій позовній заяві відомостей про розмір невиплачених сум індексації та компенсації, розрахунок яких, відповідно до ст. 10 ЦПК України, є обовязком позивача. Суд не вправі перекладати цей обовязок на відповідача шляхом зобовязання останнього надати відповідні розрахунки в порядку витребування доказів, оскільки витребувані можуть бути лише ті письмові (речові) докази, які обєктивно існують на момент розгляду питання про їх забезпечення у якості відповідних предметів матеріального світу. Спонукання відповідача до створення письмових доказів є неприпустимим, як таке, що порушує принцип змагальності сторін.

У цьому звязку слід зауважити, що ані норми процесуального законодавства (ст. ст. 60, 61 ЦПК), ані матеріальний закон (КЗпП) не містять правила про презумпцію неправомірності діянь роботодавця. Відповідно до загальних положень цивільного права будь-яка презумпція може стосуватися лише вини відповідача, на якого в такому випадку покладається обовязок доведення власної невинуватості (правомірності), інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, повинен доводити позивач. В даному випадку, при обранні адекватного способу захисту порушеного права, саме позивач має навести розрахунки відповідних сум, як обставин, що обгрунтовують позовні вимоги.

При цьому позивач не позбавлений можливості одержання вихідних даних для проведення таких розрахунків: в порядку ст. 49 КЗпП України; шляхом звернення до суду із заявою про забезпечення доказів, необхідних для складання позовної заяви; одержання відомостей у відділі персоніфікації районного управління ПФУ тощо.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

За змістом ст. 207 ЦПК України питання про усунення недоліків позовної заяви може бути вирішене на будь-якій стадії судового розгляду. Недоліки, що встановлені у даній справі перешкоджають правильному вирішенню спору по суті, а тому мають бути усунуті в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Надати позивачеві для усунення недоліків строк пять днів з дня отримання ухвали, надіславши копію ухвали та розяснити, що у випадку, якщо вимоги не будуть виконані до зазначеного строку, позовна заява буде залишена без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_2