АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/355/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Циганкова В.О. Доповідач - Глущенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна
О.М., Кіктенко Л.М.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
05 вересня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк», Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
про визнання кредитного договору
недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати заочне рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05.09.2013 року та
ухвалити нове рішення про задоволення
його позовних вимог в повному обсязі,
посилаючись на те, що рішення ухвалено
з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, позивач
вважає, що рішення не відповідає
дійсним обставинам справи / а. с. 104-111 /.

Зазначеним заочним рішенням від 05.09.2013
року ОСОБА_2 відмовлено в його позовних
вимогах до ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ
«Дельта Банк» про визнання кредитного
договору недійсним / а. с. 101-103 /.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно задовольнити частково, а
рішення змінити в частині
обґрунтування підстав відмови ОСОБА_3 в
його позовних вимогах про визнання
кредитного договору недійсним, з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.12.2006 року між
ним та АКІБ «УкрСиббанк»
(правонаступником якого є ПАТ
«УкрСибБанк») було укладено Договір
про надання споживчого кредиту №
0 (далі Договір) на суму 180000
швейцарських франків, яка на день
укладення договору еквівалентна 745656,48
грн., і яку позичальник зобов'язався
повернути, належним чином використати
та сплативши проценти за користування
кредитом шляхом внесення ануїтентних
платежів в порядку і на умовах,
визначених цим Договором (п. 1. 1
Договору) / а. с. 9-14 /.

Надання кредиту здійснюється у термін
з 18.12.2006 року по 17.12.2017 року, але
позичальник у будь-якому випадку
зобов'язаний повернути банку кредит в
повному обсязі в термін не пізніше
17.12.2017 року, якщо не буде змінено термін
його повернення ( п. п. 1.2 ; 1.2.1 Договору).

Відповідно до п. 1.4 Договору - кредит
надається позичальнику для його
особистих потреб (безпосередньо не
пов'язаних з підприємницькою
діяльність або виконанням обов'язків
найманого працівника), а саме на:
споживчі потреби.

Згідно п.1.5 Договору - кредит надається
шляхом зарахування банком коштів на
поточний рахунок позичальника НОМЕР_2 у
банку для подальшого використання за
цільовим призначенням.

Відповідно до п. 1.2.1 Договору ОСОБА_2
зобов'язався повертати суму кредиту та
сплачувати проценти шляхом сплати
ануїтентних платежів у розмірі 2105
швейцарських франків на рахунок НОМЕР_1
відкритий у банку.

Також, умовами Договору передбачено:
черговість погашення кредиту і
заборгованості; умови забезпечення
кредиту обов'язки і права сторін по
договору; відповідальність сторін;
гарантії; особливі умови; договірне
списання; порядок повернення кредиту
за вимогами банку і таке інше.

Договір підписано обома сторонами без
ніяких зауважень та розбіжностей про
що свідчать їх підписи на договорі та
проти чого не заперечували обидві
сторони, тобто при укладенні договору
було вільне волевиявлення сторін без
якого неможливе укладення договору.
Своє волевиявлення на укладення
договору учасник правочину виявляє в
момент досягнення згоди з усіх
істотних умов, складання та скріплення
письмового документа, що і було
зроблено сторонами.

Отже, Договір укладено між сторонами у
відповідності з вимогами ст. ст.
1048-1052.1054-1055 ЦК України та ст. ст. 18-19 ЗУ
«Про захист прав споживачів».

До Договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 18.12.2006 року
сторонами 21.08.2007 року було укладено
додаткову угоду № 1, де було внесено
зміни щодо розміру суми кредиту, яка за
цією угодою склала 280000 швейцарських
франків / а. с. 15 /.

Договір про надання споживчого кредиту
№ 0 від 18.12.2006 року був
забезпечений, зокрема Договором
іпотеки № 0/1 від 18.12.2006 року
(укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і
ОСОБА_2) / а. с. 16-20 /.

З матеріалів справи, зокрема з виписки
і кредитових документів по рахунку
НОМЕР_2 ( відкритого в АКІБ «УкрСиббанк»
на ім'я ОСОБА_2 ) /а. с. 80-93/, вбачається,
що 19.12.2006 року на особовий рахунок
НОМЕР_2 банком було перераховано 180000
швейцарських франків, що в еквіваленті
складало 744285,24 грн., і призначенням
цього платежу є надання кредиту ОСОБА_2
згідно угоди № 0 від 18.12.2006 року,
тобто банком виконано обов'язок про
надання позичальнику кредиту у
відповідності з умовами Договору.

Як встановлено судом, що підтвердили
суду обидві сторони, в тому числі і сам
позивач, - 20.12.2006 року ОСОБА_2 отримав
суму кредиту в розмірі 720000 грн., тобто у
національній валюті, виходячи із курсу
швейцарських франків на 20.12.2006 року. При
отриманні 20.12.2006 року суми кредиту в
національній валюті, а не в
швейцарських франках, ОСОБА_2 жодних
претензій банку не заявив і почав
погашати отриманий ним кредит та
відсотки по ньому виходячи з умов
Договору.

Оскільки, ОСОБА_2 не виконував належним
чином умови договору щодо повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування ним, то ПАТ «УкрСиббанк»
був змушений звернутися до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ
ВКФ «Люсам», ПВКФ «Народна Медицина»
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися із зустрічним позовом до
ПАТ «УкрСиббанк» про визнання
виконавчого напису таким, що не
підлягає виконанню.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10.09.2010 року
позовні вимоги банку про солідарне
стягнення заборгованості за кредитним
договором № 0 від 18.12.2006 року
задоволено і суд стягнув з
відповідачів на користь банку 2336673,33
грн., а у зустрічному позові - відмовив /
а. с. 78-79 /.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про те,
що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання
кредитного договору недійсним
задоволенню не підлягають.

Між тим, відмовляючи ОСОБА_2 в його
позовних вимогах суд першої інстанції
керувався ч. 1 ст. 229 та ч.1 ст. 230 ЦК
України, виходячи з того, що ОСОБА_2 в
обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на висновок експертного
почеркознавчого і технічного
дослідження документу згідно якого
заяви про продаж іноземної валюти були
підписані не ОСОБА_2

Однак, суд першої інстанції не прийняв
до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 просив
суд визнати недійсним спірний Договір
на підставі ч. 5 ст. 203 ЦПК України,
оскільки позивач вважає, що дії банку
не були спрямовані на настання
реальних наслідків укладення
кредитного договору, а саме - видачі
кредиту в іноземній валюті -
швейцарських франках / а. с. 2-8 /.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України -
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Як було вище зазначено, що встановлено
судом, між сторонами 18.12.2006 року було
укладено договір про надання
споживчого кредиту згідно якого банк
зобов'язався надати позичальнику
кредит, тобто дії банку були спрямовані
на видачу кредитної суми з отриманням
за користування нею процентів. З
матеріалів справи, зокрема з виписки і
кредитових документів по рахунку
НОМЕР_2 ( відкритого в АКІБ «УкрСиббанк»
на ім'я ОСОБА_2 ) /а. с. 80-93/, вбачається,
що 19.12.2006 року на особовий рахунок
НОМЕР_2 банком було перераховано 180000
швейцарських франків, що в еквіваленті
складало 744285,24 грн., і призначенням
цього платежу є надання кредиту ОСОБА_2
згідно угоди № 0 від 18.12.2006 року,
тобто банком виконано обов'язок про
надання позичальнику кредиту у
відповідності з умовами Договору. Отже,
банк виконав свої обов'язки щодо видачі
позичальнику кредитної суми, що
підтвердив суду і сам позивач вказавши,
що він отримав 20.12.2006 року 720000 грн.,
тобто еквівалент 180000 швейцарських
франків на день отримання цієї суми.

При вище викладених обставинах,
колегія суддів приходить до висновку,
що отримання позивачем кредитної суми
в національній валюті, а не в
швейцарських франках, не є підставою
для визнання Договору недійсним у
порядку визначеному ч. 5 ст. 203 ЦК
України та ч. 1 ст. 215 ЦК України, тобто
підстав для визнання Договору
недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК
України (про що просив суд позивач),
колегія суддів не вбачає, а отже
рішення суду про відмову ОСОБА_2 в його
позовних вимогах є законним.

Таким чином, підставою відмови ОСОБА_2 в
його позовних вимогах є вище зазначені
обставини, що встановлені судом, та ч. 5
ст. 203 ЦК України і ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Отже, доводи апеляційної скарги
підлягають частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції зміні в
частині обґрунтування підстав для
відмови ОСОБА_2 в його позовних вимогах
про визнання Договору недійсним.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
5 вересня 2013 року, в частині
обґрунтування підстав відмови ОСОБА_3 в
його позовних вимогах про визнання
кредитного договору недійсним, -
змінити.

В іншій частині заочне рішення від 5
вересня 2013 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

СУДДІ: