РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді
Леньо С. І.

при секретарі
Станько Р.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Стефанишина
А.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державної установи «Львівський
науково-дослідний інститут
епідеміології та гігієни МОЗ України»
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відміну наказів, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до відповідача, просить
ухвалити рішення, яким поновити строк
звернення до суду з позовом щодо
поновлення на роботі та виплати
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу, як такий, що
пропущений з поважних причин,
відмінити накази відповідача № 19 від
28.02.2013 року та № 35 від 08.05.2013 року, якими
на неї накладено дисциплінарне
стягнення, а саме оголошено догану за
прогул, відмінити наказ ДУ «Львівський
науково-дослідний інститут
епідеміології та гігієни МОЗ України»
№ 42-вк від 17.10.2013 року «Про звільнення
ОСОБА_1», поновити позивача на раніше
займаній посаді - препаратора
лабораторії екологічних проблем
людини у ДУ «Львівський НДІ
епідеміології та гігієни МОЗ України»
з виплатою середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що перебувала з
відповідачем в трудових відносинах з
1998 року на посаді препаратора
лабораторії екологічних проблем
людини, є матір'ю двох синів, один з яких
інвалід з дитинства, і вона єдина
годувальниця в сім'ї. Крім того, позивач
спеціаліст з вищою освітою, трудовим
стажем 35 років, має звання «ветерана
праці», протягом 15 років бездоганно
виконувала свої обов'язки в ДУ
«Львівський НДІ епідеміології та
гігієни МОЗ України». 15.02.2013 року
лаборант ОСОБА_3 образила її,
безпідставно обізвавши аферисткою,
після чого вона написала скаргу
керівництву. Внаслідок такої реакції
позивача очікували дисциплінарні
стягнення, на її думку як помста. А саме
28.02.2013 року та 08.05.2013 року установою
видано накази № 19 та № 35 відповідно про
оголошення їй догани за прогули, хоча
це не відповідало дійсності, так як
свою роботу вона виконала бездоганно.
Звертає увагу на шкідливі умови роботи,
внаслідок чого в позивача вкрай
незадовільний стан здоров'я, вона
приймає сильнодіючі ліки, періодично
перебуває на лікуванні. 16.10.2013 року вона
позивач подала заяву про надання їй
відпустки, яку директор не підписав, а
натомість 17.10.2013 року відбулося
засідання профкому з питання
звільнення її з роботи згідно з п.3 ч.1
ст. 40 КЗпП України. Подання не підтримав
жоден член засідання профспілки, однак
всупереч такому рішенню, всупереч
закону, який забороняє звільняти жінок,
що є матерями дітей інвалідів з
дитинства, відповідачем винесено наказ
№ 42-вк від 17.10.2013 року «Про звільнення
ОСОБА_1». За таких обставин вважає, що
наказ підлягає скасуванню, а вона
поновленню на роботі з виплатою
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу. Також просить поновити строк
на звернення до суду, як такий, що
пропущений з поважних причин, оскільки
з 28.10.2013 року до 11.11.2013 року вона
перебувала на лікуванні.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала з наведених вище
мотивів, додатково пояснила, що в
період зазначений в наказах про
дисциплінарні стягнення вона дійсно
була відсутня на роботі, що пов'язано з
її станом здоров'я, при цьому свою
роботу вона виконала в ті дні належним
чином. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача за належною
довіреністю від 14.01.2014р. - Стефанишин
А.Я. проти обґрунтованості позову
заперечив, пояснив, що підставою для
винесення наказу № 19 від 28.02.2013 року
послужила доповідна записка
завідуючої лабораторії про
відсутність 25.02.2013р. позивача на
робочому місці протягом 4 год. 25 хв. По
даному факту позивачу було
запропоновано дати письмові пояснення,
в якому остання зазначила причини
відсутності 26 а не 25 лютого 2013р., і
такими причинами була потреба в
лікуванні. На підтвердження таких
фактів жодних документів подано не
було, і як наслідок, такі пояснення були
визнані голослівними. Від підпису про
отримання наказу позивач відмовилася,
про що складено відповідний акт. За
вказане трудове правопорушення
позивачу було оголошено догану.
Наказом № 35 від 08.05.2013 року ОСОБА_1 знову
оголошено догану за порушення
дисципліни, а саме 22.04.2013 року вона
спізнилася на роботу на 1 год. 15 хв.,
самовільно пішла з роботи 24.04.2013 року за
1 год. 30 хв., а 25.04.2013 року покинула робоче
місце за 1 год. 15 хв. до закінчення
робочого часу. Цей наказ винесено на
підставі подання завідуючої про
вказані порушення. В письмових
поясненнях ОСОБА_1 вказала, що 22.04.13р.
спізнилася на роботу через погану
роботу транспорту, а 25.04.13р. через болі в
суглобах відпросилася у старшого
наукового співробітника ОСОБА_4 На
підтвердження викладених фактів не
надала будь-яких документів, а щодо
залишення роботи 24.04.13р. взагалі нічого
не пояснила. З наказом позивач
ознайомлена 13.05.13р., але від підпису
відмовилася, що стверджується актом.
17.09.2013 року на адресу директора
установи було скеровано подання в.о.
завідуючого лабораторії ОСОБА_4 про те,
що ОСОБА_1 безпідставно не виконує свої
обов'язки по догляду за тваринами в
період перебування іншого препаратора
на лікарняному, що загрожує загибеллю
тварин. По даному факту позивач надала
пояснення, що не буде прибирати за
тваринами, вважає, що її примушують
через особисту помсту. Таке пояснення
щодо невиконання обов'язків визнано
необґрунтованим. За це правопорушення,
враховуючи попередні, до позивача було
застосовано стягнення у вигляді
звільнення з підстав передбачених п.3
ч.1 ст. 40 КЗпП України, а саме за
систематичне невиконання працівником
без поважних причин обов'язків
покладених на нього трудовим договором
або правилами трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного стягнення, про що
винесено наказ № 42-вк від 17.10.2013 року
про звільнення ОСОБА_1 Такий вид
стягнення був застосований у
відповідності до вимог чинного
законодавства, і остання помилково
покликається на вимоги ст. 184 КЗпП
України, оскільки її син, який
являється інвалідом досягнув 18 років і
тому не може вважатись дитиною, в той
час як ця правова норма вказує лише на
працівника, який має дитину інваліда.
Щодо згоди профспілки зазначив, що в
протоколі № 9 термінового засідання
первинної профспілкової організації
Установи від 17.10.13р., яка не надала згоди
на звільнення позивача, не зазначено
будь-яких підстав та причин такої
відмови, відсутня будь-яка мотивація,
тому згідно з ч.7 ст. 43 КЗпП України
відповідач вправі був звільнити
працівника. Відтак вважає, що
оскаржувані накази винесені у
відповідності до вимог чинного
законодавства, підстав для їх
скасування не вбачає, що виключає
можливість задоволення позову, про що і
просить суд ухвалити рішення. Крім
цього, просить також врахувати, що
позивачем пропущено строк позовної
давності без поважних причин.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
оцінивши в сукупності зібрані в справі
докази та ухвалюючи рішення у
відповідності до вимог ст. 215 ЦПК
України, суд приходить до висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити
виходячи з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
наказом ДУ «Львівський НДІ
епідеміології та гігієни МОЗ України»
від 17.10.2013р. № 42 - вк (а.с.25) позивача
звільнено з роботи препаратора
лабораторії екологічних проблем
людини за систематичне невиконання без
поважних причин обов'язків, покладених
на неї трудовим договором та правилами
внутрішнього трудового розпорядку на
підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, відповідно до наказів
відповідача від 28.02.2013р. № 19 (а.с.15) та
від 08.05.2013р. № 35 (а.с.19), за порушення
трудової дисципліни позивачу було
оголошено догани, а саме за відсутність
на роботі 25.02.2013 року протягом 4 годин 25
хвилин, спізнення на роботу 22.04.2013 року
на 1 год. 15 хв., самовільне залишення
роботи 24.04.2013 року за 1 год. 30 хв., і 25.04.2013
року за 1 год. 15 хв. до закінчення
робочого часу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Систематичне невиконання без поважних
своїх обов'язків, за даною правовою
нормою полягає в порушенні трудового
розпорядку та невиконання обов'язків,
які передбачені в посадовій
інструкції.

Обов'язки позивача, як працівника
установи відповідача передбачені в
посадовій інструкції, з якою позивач
була ознайомлена. Зі змісту цієї
інструкції вбачається, що обов'язки
позивача є допоміжними, і остання
зобов'язана виконувати вказівки
керівника лабораторії та
відповідальних виконавців НДР. Крім
того, згідно наказу № 61 вк від 09.12.98р.
ОСОБА_1 зобов'язана заміщати іншого
препаратора за час його відпустки чи
відсутності з інших причин відповідно
до посадової інструкції (а.с.30,31).

Згідно складених актів (а.с.17, 21, 22, 23), у
вказані в наказах № 19 і № 35 періоди,
остання була відсутня на робочому
місці. Крім того, щодо порушення правил
внутрішнього трудового розпорядку, на
дії позивача також було написано
доповідні записки (а.с.18, 20).

З письмових пояснень позивача наданих
на виконання вимог ч.1 ст. 149 КЗпП
України вбачається, що факти, про які
йдеться в актах про відсутність на
робочому місці та в доповідних
записках остання визнає, що вони дійсно
мали місце, а поважними причинами
вважає необхідність в її лікуванні,
проблеми з транспортом, а щодо 25.02.13р. та
24.04.13р. нічого не пояснює (а.с.16,24).

З приводу подання про безпідставне
невиконання позивачем обов'язків по
догляду за тваринами в період
перебування іншого препаратора на
лікарняному, ОСОБА_1 також надано
пояснення без обґрунтування поважних
причин, нею вказано, що вона боїться
тварин, а примушування до такої роботи
є помстою зі сторони керівництва.

За логікою згаданої вище правової
норми, поважними причинами вважаються
лише ті, які підтверджуються
документально.

Враховуючи те, що документальне
підтвердження допущених трудових
порушень в своїх поясненнях позивач не
представляла, таких не здобуто в ході
судового розгляду, суд вважає
встановленим, що відповідач правомірно
дійшов висновку, що ОСОБА_1
систематично не виконує своїх трудових
обов'язків, і оскільки такі дії можуть
бути підставою для звільнення
працівника, правомірно виніс наказ про
звільнення.

Щодо рішення первинної профспілкової
організації ДУ «Львівський НДІ
епідеміології та гігієни МОЗ України»,
то як вбачається з протоколу № 9 від
17.10.2013р. (а.с.6), згоди на звільнення
позивача профспілковою організацію не
надано, однак така відмова жодним чином
не є обґрунтованою і мотиви такої
відмови не наведені.

Згідно вимог ч. 7 ст. 43 КЗпП України,
рішення виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Оскільки обґрунтування відмови в
наданні згоди на звільнення позивача з
посади профспілкова організація не
навела, відповідач правильно дійшов
висновку, що така відмова є
необгрунтованою та правомірно
звільнив позивача з займаної посади.

Крім цього, помилковим є покликання
позивача на вимоги ч. 3 ст. 184 КЗпП
України, яка гласить, що звільнення
вагітних жінок і жінок, які мають дітей
віком до трьох років (до шести років -
частина 6 ст. 179), одиноких матерів при
наявності дитини віком до чотирнадцяти
років або дитини-інваліда з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Дитиною, відповідно
до ст. 1 Закону України «Про охорону
дитинства» вважається особа віком до 18
років, і оскільки син позивача досягнув
повноліття, що остання підтвердила
особисто в судовому засіданні, при її
звільненні відповідач вправі не брати
до уваги вимоги даної норми закону.

Також, безпідставним є покликання
позивача на пропущення строку
звернення до суду з поважних причин.
Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного (міського)
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи, з
оскаржуваним наказом № 19 від 28.02.2013
року позивач ознайомлена 01.03.13р., з
наказом № 35 від 08.05.2013 року - 13.05.13р., хоча
від підпису відмовилася, про що
складено відповідні акти (а.с.15,19 зв.),
відтак пропустила строк на звернення
із заявою про їх оскарження, будь-яких
причин поважності пропущення строку не
навела. Наказ №42-вк від 17.10.2013 року про
звільнення ОСОБА_1 отримала на руки
18.10.2013 року (а.с.25 зв.), а з позовом до суду
звернулася 30.11.2013 року, тобто з
пропуском встановленого законом
місячного строку, в той час як на
лікуванні перебувала лише з 11.11.2013 року
до 19.11.2013 року, а тому мала можливість і
достатній період часу як до лікування
так і після цього звернутися до суду,
однак своїм правом не скористалася. За
таких обставин суд не знаходить
поважних причин пропуску строку
звернення до суду, а відповідно підстав
для поновлення такого.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку про безпідставність та
необґрунтованість позовних вимог,
відсутність підстав для поновлення
строку звернення до суду, а тому
відмовляє в задоволенні позову в
повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 40 ч.1 п.3, 43, 149 ч.1, 233 КЗпП
України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Державної установи
«Львівський науково-дослідний
інститут епідеміології та гігієни МОЗ
України» про поновлення на роботі на
посаді препаратора лабораторії
екологічних проблем людини у ДУ
«Львівський НДІ епідеміології та
гігієни МОЗ України», стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відміну наказів № 19 від 28.02.2013
року, № 35 від 08.05.2013 року, № 42-вк від
17.10.2013 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.