Справа № 359/2882/14-ц Головуючий у І
інстанції Величко В.П.Провадження №
22-ц/780/4120/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Голуб С.А.

суддів Приходька К.П.,
Таргоній Д.О.

при секретарі Черепинець А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 15 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Державної служби
України з надзвичайних ситуацій у
Київській області про визнання
незаконним та скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за
вимушений прогул і моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А :

В листопаді 2013 року позивач
пред»явила в суді названий позов
посилаючись на те, що з 08 листопада 2004
року вона перебувала на посадах
бухгалтера та інспектора відділу з
питань наглядово-профілактичної
діяльності Бориспільського РУ ГУ МНС
України у Київській області. З грудня
2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення нею трьохрічного віку.

Згідно наказу начальника
Головного управління Державної служби
України з надзвичайних ситуацій у
Київській області від 21 жовтня 2013 року
позивача звільнено з посади інспектора
відділу з питань
наглядово-профілактичної діяльності
Бориспільського РУ ГУ МНС України в
Київській області з 25 жовтня 2013 року за
п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач у травні 2014 року уточнила
позов та просила суд визнати
незаконним та скасувати наказ
начальника Головного управління
Державної служби з надзвичайних
ситуацій у Київській області від 21
жовтня 2013 року №189 (по особовому складу)
щодо звільнення і зобов'язати
відповідача поновити її на посаді,
стягнувши заробітну плату за весь час
вимушеного прогулу, відшкодувати
моральну шкоду та стягнути судові
витрати.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду від 15 травня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач в доводах апеляційної скарги
вказує, що суд не повно встановив
обставини справи, внаслідок чого
прийшов до помилкового висновку про
правомірність її звільнення з посади
за скороченням штату. Вважає, що суд
безпідставно встановив, що позивач
написавши заяву про її звільнення за
п.1 ст. 40 КпП України тим самим дала свою
згоду на звільнення, а тому
відповідачем не було допущено порушень
законодавства при її звільненні.

Також апелянт наголошує на тому, що
рішення ухвалене неповноважним
складом суду, оскільки справа була
розподілена судді не в автоматичному
режимі.

Апелянт просить рішення суду скасувати
і ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду і пояснення осіб, що
брали участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що вона підлягає
задоволенню з викладених нижче
підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що згідно наказу ГУ МНС
України в Київській області від 08
листопада 2004 року № 64 (по особовому
складу) позивача призначено на посаду
бухгалтера 1-ої категорії 50-ППЧ с.
Бортничі.

Наказом від 07 березня 2005 року № 16
(по особовому складу) позивача
перепризначено на посаду бухгалтера
фінансово-економічної служби
Бориспільського РВ ГУ МНС України в
Київській області.

Наказом від 11 лютого 2008 року № 12
(по особовому складу) позивача з 12
лютого 2008 року переведено на посаду
інспектора відділу з питань
наглядово-профілактичної діяльності
(ПНПД) Бориспільського РУ ГУ МНС
України в Київській області.

З 7 грудня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2
року, у зв'язку з народженням дитини:
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач
знаходилась у відпустці для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку (а.с.61).

Указом Президента України від 24
грудня 2012 року № 726/2012 «Про деякі заходи
з оптимізації системи центральних
органів виконавчої влади» утворено
Державну службу України з надзвичайних
ситуацій, реорганізувавши
Міністерство надзвичайних ситуацій
України та Державну інспекцію
техногенної безпеки України.

25 жовтня 2013 року позивач
звернулась до Голови комісії з
припинення юридичної особи із заявою
вважати її такою, що приступила до
виконання службових обов'язків.

В цей же день, 25 жовтня 2013 року
позивач ОСОБА_1 власноруч написала
заяву до Голови комісії з припинення
юридичної особи про звільнення її з
роботи згідно з ст. 40 п.1 КзПП України.
Вказані заяви позивача були
зареєстровані 2 грудня 2013 року (а.с.62-63).

Згідно наказу начальника
Головного управління Державної служби
України з надзвичайних ситуацій у
Київській області, далі - Головне
управління, від 21 жовтня 2013 року № 189 (по
особовому складу) позивача звільнено з
посади інспектора відділу з питань
наглядово-профілактичної діяльності
Бориспільського РУ ГУ МНС України в
Київській області з 25 жовтня 2013 року за
п. 1 ст. 40 КЗпП.

Відповідно до довідки
об'єднаного комітету профспілки ГУ
ДСНС України в Київській області від 3
грудня 2013 року № 1-13, ОСОБА_1 станом на 25
жовтня 2013 року не перебувала в
первинних профспілкових організаціях
ГУ ДСНС України в Київській області та
не сплачувала профспілкові членські
внески (а.с. 242).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
звільнення позивача проведено із
дотриманням вимог трудового
законодавства, оскільки вона
власноручно написала заяву про
звільнення з роботи. Згоди
профспілкового комітету не було
потрібно, скільки вона не була членом
профспілки.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна виходячи із наступного.

Діючим законодавством України про
працю передбачені підстави для
звільнення працівників з роботи.
Такими підставами можуть бути як
звільнення за ініціативою працівника
так і за ініціативою власника або
уповноваженого ним органу. Також
передбачене звільнення за угодою
сторін.

Наведені підстави звільнення
регулюються окремими нормами КЗпП
України. При цьому, Кодексом
передбачені значні гарантії для
працівників при звільнення з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв»язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації.

Наведеними нормами права
врегульований порядок звільнення
працівника з ініціативи власника. Цими
нормами не передбачене подання
працівником заяви про згоду на його
звільнення за п.1 ст. 40 КЗпПР України.
Така згода не має юридичних наслідків
і не звільняє роботодавця від
обов»язку попереджати працівника про
наступне звільнення за два місяці і
від дотримання інших гарантій, які
надають працівникові трудовим
законодавством. Заява працівника про
звільнення має юридичні наслідки лише
у випадку його звільнення за власним
бажанням та за угодою сторін.

Відповідно до роз'яснень викладених у
пункті 19 постанови Пленуму Верховного
Суду від 06 листопада 1992 року № 9 „ Про
практику судами трудових спорів,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст 40 КЗпП України,
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мало місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізації
установи, підприємства, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу, або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу, чи не
користувався вивільнюваний працівник
переважним правом на залишення на
роботі та чи попереджався він за два
місяці про наступне вивільнення .

Оскільки суд першої інстанції
обмежився лише встановленням факту
написання позивачем заяви про
звільнення, він не досліджував інших
обставин, які необхідно перевіряти
суду при ухваленні рішення за позовом
про поновлення на роботі.

При апеляційному перегляді справи
встановлено, що розірвання трудового
договору за п.1 ст.40 КЗпП України не
відповідає вимогам трудового
законодавства, оскільки позивач не
була попереджена про наступне
звільнення за два місяці, їй не була
запропонована інша робота.

Крім того, звільнення відбулось за п.1
ст. 40 КЗпП України із зазначенням
через скорочення штату. Разом із тим,
матеріали справи не містять доказів
того, що штат був скорочений. Такі
докази мав суду надати відповідач,
оскільки саме він має доводити
правомірність звільнення з названої
підстави.

Як вбачається із матеріалів
справи, а саме фотокопії трудової
книжки позивача, в якій міститься
відповідний запис ГУ МНС України в
Київській області реорганізоване в ГУ
ДСНС України в Київській області.
Підстава :Указ Президента України № 726
від 24.12.2012 року. (а.с. 18)

Позивач звільнена на підставі
наказу начальника ГУ ДСНС України в
Київській області. (а.с.5)

Таким чином, на підставі
наведених доказів судова колегія
прийшла до висновку, що на час
звільнення позивач перебувала у
трудових відносинах з ГУ ДСНС України в
Київській області і вказана юридична
особа мала довести у судовому
засіданні чи дійсно існувало
скорочення штату, що стало підставою
для звільнення позивача з посади.

Відповідно до наказу МНС України
№ 127 від 31.01.2012 «Про ліквідацію
головного управління МНС України в
Київській області» була призначена
комісія з ліквідації юридичної особи
ГУ МНС України в Київській області з
наданням цій комісії відповідних
повноважень для проведення ліквідації.
(а.с.15)

Відповідно до наказу МНС України №
498 від 10.02.2012 року «Про ліквідацію
територіальних органів МНС України у
Київській області, які не мають статусу
юридичної особи», ліквідоване
Бориспільське районне управління
Головного управління МНС України у
Київській області. (а.с. 237)

Як встановлено із пояснень
відповідача і не заперечується
представником позивача замість
Головного управління МНС України в
Київській області було створено
Головне територіальне управління МНС в
Київській області. Запису у трудову
книжку позивача про зміну назви
установи не вносилось, разом із тим,
існує запис про реорганізацію ГТУ МНС
України в Київській області в ГУ ДСНС
України в Київській області.

Відповідно до ПКМУ № 333 від 21
січня 2013 року ГТУ МНС України в
Київській області було реорганізоване
шляхом злиття з Державною інспекції
техногенної безпеки в Київській
області в ГУ ДС НСУ Київській області.

Однією із форм припинення
юридичної особи є передача всього
свого майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам-правонаступникам у
результаті злиття, приєднання, поділу
чи перетворення (ст. ст. 104-109 ЦК України).

У розумінні зазначених норм закону
приєднання - це така форма
реорганізації, при якій одна юридична
особа включається до складу іншої
юридичної особи, що продовжує існувати
й далі, але в більшому масштабі.
Приєднувана ж організація припиняє
свою діяльність як самостійна юридична
особа. У разі приєднання на підставі
передавального (а не ліквідаційного)
акта орган, який здійснює державну
реєстрацію юридичної особи, виключає
юридичну особу, яка припинила
діяльність, з державного реєстру.

Юридична особа-правонаступник, до
якої внаслідок приєднання перейшли
майно, права та обов'язки припиненої
юридичної, несе відповідальність за її
зобов'язаннями в повному обсязі (ст. 107
ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України
юридична є такою, що припинилася, з дня
внесення до єдиного державного реєстру
запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного
підрозділу юридичної особи зі
створенням чи без створення іншого
структурного підрозділу не є
ліквідацією або реорганізацією
юридичної особи, а свідчить лише про
зміну внутрішньої (організаційної)
структури юридичної особи. На відміну
від ліквідації чи реорганізації
юридичної особи, ця обставина може бути
підставою для звільнення працівників
цього структурного підрозділу згідно з
п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав
скорочення чисельності або штату
працівників у зв'язку з такими змінами
при умові дотримання власником вимог ч.
2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Відповідно до роз'яснень
викладених у пункті 19 постанови
Пленуму Верховного Суду від 06
листопада 1992 року № 9 „ Про практику
судами трудових спорів», у випадках
зміни власника підприємства (установи,
організації) чи його реорганізації
(злиття з іншим підприємством,
приєднання до іншого підприємства,
поділу підприємства, виділення з нього
одного або кількох нових підприємств,
перетворення одного підприємства в
інше, наприклад, державного
підприємства в орендне підприємство
або підприємства в господарське
товариство) дія трудового договору
працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП
в редакції від 19 січня 1995 року). При
реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.1
ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями. Працівник, який був
незаконно звільнений до реорганізації,
поновлюється на роботі в тому
підприємстві, де збереглося його
попереднє місце роботи.

Відповідач в судовому засіданні в
апеляційній інстанції наголошував на
тому, що відбулось скорочення посади
позивача на підставі наказу МНУ № 394
від 14.04.2011 року (а.с.23 т.2), а тому на цю
посадц позивач не може бути поновлена.

Таким чином, посада контролера,
яку обіймала позивач, була скорочена
в період знаходження її у відпусті по
догляду за дитиною до досягнення
трирічного віку. Також в цей період
відбулась реорганізація установи, в
якій працювала позивач. При цьому з
позивачем був продовжений трудовий
договір. Враховуючи наведене, судова
колегія вважає, що при звільненні
позивача були порушені вимоги КЗпП
України, оскільки позивач звільнена з
посади без належного повідомлення за
два місяці перед звільненням, а тому її
позовні вимоги знайшли своє
підтвердження і підлягають до
часткового задоволення.

За приписами ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на ішу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату рацівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нежчеоплачуваної роботи, але
не більше як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

З врахуванням наведеного, судова
колегія ввважає, що позивач має бути
поновлена на тій же посаді, з якої вона
була незаконно звільнена з 25.10.2013 року
із виплатою середнього заробітку за
весь час вимушеного прогулу,
починаючи з 25.10.2013 року по день
ухвалення рішення.

При розрахунку середньої
заробтіної плати, яка підлягає до
виплати позивачу, судова колегія
керується довідкою, виданою
відповідачем, відповідно до якої
середньоденна заробітна плата
позивача становить 38,5 грн. При
розрахунку середньоденного заробітку
позивача відповідач правильно
керувався ПКМУ № 100 від 08.02.1995 року і
виходив з того, що позивач не працювала
і не отримувала заробітну плату у
зв»язку із знаходженням у відпустці по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьох років. Посадовий оклад позивача
відповідно до трудового договору
становив 1172 грн.

Відповідно до останнього абзацу п.4
Постанови Кабінет Міністрів України N
100, 08.02.1995 «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати» в інших випадках, коли
нарахування проводяться виходячи із
середньої заробітної плати, працівник
не мав заробітку, не з вини працівника,
розрахунки проводяться виходячи з
установлених йому в трудовому договорі
тарифної ставки, посадового (місячного)
окладу.

При цьому судова колегія не може
погодитись із розрахунками, які
зробила позивач. Позивач виходила з
того, що оскільки її не перевели на
іншу посаду і не встановили інший
оклад, суд має керуватись Порядком
визначення показників середньої
заробітної плати (доходу) в середньому
на одну застраховану особу в цілому по
Україні, з якої сплачено страхові
внески та яка відповідно до Закону
України «Про загальнообов»язкове
державне пенсійне страхування»
враховується для обчислення пенсії,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 01.02.2008
року № 4-4. Однак, як вже зазначалось
вище, при розрахунку середньої
заробітної плати суд може керуватись
лише ПКМУ № 100 від 08.02.1995 року, оскільки
це є спеціальна норма, яке регулює саме
ці правовідносини.

Таким чином, судова колегія
виходить з того, що позивач не
працювала з вини відповідача починаючи
з 26.10.2013 року по 02.07.2014 року, а загалом 170
днів. Тому розрахунок середнього
заробітку, який підлягає стягненню на
користь позивача є наступним: 180 х 38,5 =
6930 грн.

Крім того, частковому задоволенню
підлягають позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди,
завданої позивачеві незаконним
звільненням з роботи. Вона полягала у
її душевних стражданнях, викликаних
втратою постійного місця роботи,
неможливістю утримувати своїх дітей;
у необхідності докладання додаткових
зусиль для організації свого життя .
Виходячи із цих обставин, вимог ст. 237 -1
КЗпП України, засад розумності,
виваженості і справедливості розмір
морального відшкодування слід
визначити у 5000 грн.

Враховуючи наведене, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 15 травня 2014 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ
начальника Головного управління
Державної служби України з
надзвичайних ситуацій у Київській
області від 21.10.2013 року № 189 (ПО
ОСОБОВОМУ СКЛАДУ) ЩОДО ЗВІЛЬНЕННЯ
ОСОБА_1 з посади інспектора відділу з
питань наглядово-профілактичної
діяльності Бориспільського РУГУ МНС
України в Київській області з 25.10.2013 р.
за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора
відділу з питань
наглядово-профілактичної діяльності
Бориспільського РУ ГТУ МНС України в
Київській області.

Стягнути з Головного управління
Державної служби України з
надзвичайних ситуацій у Київській
області на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі 6930 грн.

Стягнути з Головного управління
Державної служби України з
надзвичайних ситуацій у Київській
області на користь ОСОБА_1 в рахунок
відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Стягнути з Головного управління
Державної служби України з
надзвичайних ситуацій у Київській
області на користь ОСОБА_1 понесені нею
судові витрати у розмірі 124,8 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів, з дня набрання законної
сили.

Головуючий

Судді