АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/6659/14
Головуючий у 1 інстанції - Кривов»яз А.П.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

Головуючого -
Панченка М.М.

Суддів -
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

При секретарі -
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Святошинського районного суду
м.Києва від 10 лютого 2014 року у справі за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3
про відшкодування коштів в порядку
регресу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року фізична
особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1
і, керуючись ст.1191 ЦК України, просила
винести рішення, яким відшкодувати на
свою користь в порядку регресу кошти у
сумі 52.038 грн.03 коп., як виплачені
позивачем збитки, заподіяні в ході ДТП
відповідачем ОСОБА_1 третій особі
ОСОБА_4 /а.с.2-6/.

Рішенням Святошинського
районного суду м.Києва від 10 лютого 2014
року позов задоволено /а.с.128-133/.

В поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1 просить скасувати рішення
Святошинського районного суду м.Києва
від 10 лютого 2014 року, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у позові у
повному обсязі /а.с.138-141/.

Скаржник послався на те, що судом
не враховано пропуск позивачем строку
позовної давності звернення до суду за
захистом свого порушеного права.

Посилаючись на пропуск
позивачем строку позовної давності,
скаржник в той же час не визнає
правомірності позовних вимог попсуті.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу належить
відхилити, а рішення залишити без змін
з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Встановлено, що 20.03.2008року,
згідно договору добровільного
страхування наземних транспортних
засобів за №202-2466/08 (УСП) між
АСТ»Вексель», як страховиком, та
ОСОБА_4, як страхувальником, укладена
угода майнового страхування
автомобіля «SSANG YONG» 2007 року
виготовлення, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 на випадок настання
страхових випадків, зокрема,
пошкодження чи знищення автомобіля, на
страхову суму 155.237 грн. на користь
вигодонабувача ВАТ Банк»Фінанси та
Кредит», на період з 21.03.2008 року по20.03.2009
року /а.с.7/.

Як слідує з матеріалів справи та
підтверджується сторонами, 30.12.2008 року,
в період чинності зазначеного договору
майнового страхування, в результаті
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася з вини відповідача ОСОБА_1,
заподіяні механічні пошкодження
застрахованого автомобіля «SSANG
YONG»державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Відповідно до Звіту №13 від 15.01.2009
року складеного СПД ОСОБА_5,
матеріальний збиток, завданий власнику
пошкодженого автомобіля «SSANG YONG»
державний реєстраційний номерНОМЕР_1,
складає 86.367 грн.91 коп. /а.с.13-15/.

Згідно страхового Акта від 1.06.2009 року
складеного АСТ»Вексель», сума до
виплати страхувальнику ОСОБА_4,
складає 87.038 грн.03 коп. за вирахуванням
франшизи /а.с.25/.

На виконання страхових
зобов»язань АСТ»Вексель» перерахував
на користь страхувальника ОСОБА_4
страхове відшкодування у сумі 87.038грн.03
коп., що підтверджується платіжними
дорученнями: №7265 від 4.06.2009 року на суму
20.000 грн.; №7302 від 5.06.2009 року на суму 20.000
грн.; №2030 від 9.06.2009 року на суму 10.000
грн.; №2296 від 10.06.2009 року на суму 10.000
грн.; №2043 від 11.06.2009 року на суму 10.000 грн.
та №73.71 від 15.06.2009 року на суму 17.038,03 грн.
/а.с.26-31/.

Таким чином повна виплата
основного зобов»язання страховиком
виконана 15.06.2009 року.

Встановлено, що на момент
виплати страхового відшкодування, як
слідує з листа ВАТ»Фінанси та Кредит»
за №30/08-1964 від 5.11.2008 року, страхувальник
ОСОБА_4 не мав заборгованості перед
банком, як вигодонабувачем за
договором майнового страхування, у
зв»язку з чим, страхове відшкодування
виплачене безпосередньо
страхувальнику, як власнику
пошкодженого автомобіля/а.с.24/.

Як слідує з матеріалів справи,
28.05.2012 року між АСТ»Вексель» та
ФОП»ОСОБА_2 на підставі відкритих
торгів (аукціону) з продажу належних
АСТ»Вексель» прав вимоги, укладено
договір купівлі-продажу №3, відповідно
до якого позивач ФОП»ОСОБА_2 отримала
право вимоги в порядку регресу до
третіх осіб (боржників). В тому числі і
до відповідача (позиція №49 по лоту №3,
указаного в договорі №3 від 28.05.2012 року)
/а.с.35-39/.

На виконання умов договору
купівлі-продажу №3 від 28.05.2012 року,
ФОП»ОСОБА_2 перерахувала на користь
АСТ»Вексель» 21.000 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями №7 від 15.05.2012 року та №9 від
28.05.2012 року /а.с.37/.

Відповідно до ст.514 ЦК України до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов»язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Оскільки цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_1 на час
здійснення ним зазначеної ДТП, була
застрахована у ВАТ НАСК»Оранта»
відповідно до полісу №ВА/5525257 від 21.05.2008
року, правонаступник страховика
АСТ»Вексель» - ФОП ОСОБА_2 у січні 2013
року звернулась до Господарського суду
м.Києва з позовом до ВАТ НАСК»Оранта»
про відшкодування на її користь в
порядку регресу збитків у межах ліміту
відповідальності НАСК»Оранта» у сумі
35.000 грн., відповідно до страхового
полісу №ВА/5525257 від 21.05.2008 року.

Рішенням Господарського суду м.Києва
за №910/2424/13 від 5.03.2013 року указаний
позов задоволено частково та стягнуто
з ВАТ НАСК»Оранта» на користь ФОП
ОСОБА_2 збитки у порядку регресу, в
межах ліміту відповідальності, у сумі
34.490 грн./а.с.40-46/.

Зазначеним рішенням
Господарського суду м.Києва
встановлено, що 5.11.2012 року ВАТ
НАСК»Оранта», визнаючи свою
відповідальність перед ФОП»ОСОБА_2,
добровільно частково сплатило на її
користь в погашення вище зазначеного
збитку кошти у сумі 510 грн.

Указана добровільна виплата, як
слідує з вище зазначеного рішення
Господарського суду м.Києва за №910/2424/13
від 5.03.2013 року, свідчить про
переривання строку позовної давності,
оскільки боржник, визнаючи свій
обов»язок сплатити борг, добровільно
часткового його сплатив.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України
позовна давність переривається у разі
пред»явлення особою позову до одного
із кількох боржників, а також, якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач.

Звертаючись до суду з цим
позовом у червні 2013 року, позивач
ОСОБА_2, формально, не дотрималась вимог
ч.6 ст.261 ЦК України, згідно якої, за
регресними зобов»язаннями перебіг
позовної давності починається від дня
виконання основного зобов»язання, яке
було виконане 15.06.2009 року. Однак позивач
виходив з того, що рішенням
Господарського суду м.Києва за №910/2424/13
від 5.03.2013 року, трирічний строк
позовної давності є перерваним і його
слід вираховувати з 5.11.2012 року.

Відповідно до ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській,
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Таким чином, оскільки указане
рішення Господарського суду м.Києва за
№910/2424/13 від 5.03.2013 року набрало чинності
і має преюдиційну силу щодо
встановлених обставин, зокрема, в
частині застосування строку позовної
давності з 5.11.2012 року, доводи скаржника
ОСОБА_1, який брав участь у розгляді
зазначеної справи у Господарському
суді м.Києва і не оскаржив його, суд
першої інстанції обґрунтовано не взяв
до уваги.

Оскільки, з урахуванням переривання
строку позовної давності,
встановленого указаним рішенням
Господарського суду м.Києва, перебіг
цього строку, в силу ст.264 ЦК України
слід вираховувати з 5.11.2012 року,
зазначене свідчить, що у суду першої
інстанції не було правових підстав
застосовувати строк позовної давності,
починаючи з 15.06.2009 року, на чому
наполягає скаржник.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
на повно з»ясованих обставинах, з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права, а доводи,
викладені в апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а рішення Святошинського
районного суду м.Києва від 10 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подання касаційної скарги
до Вищого спеціалізованого суду
України розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий

Судді