Номер провадження: 22-ц/785/3795/14
Головуючий у першій інстанції Дяченко
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Булгак Х.О.

за участю: ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 22 серпня 2013 року за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_6 про утримання батьків,

в с т а
н о в и л а:

21 травня 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що вона є матір'ю
відповідача ОСОБА_6, з 2006 року перебуває
у шлюбі з ОСОБА_7. З 2009 року вона не
працює, є пенсіонером за віком,
перебуває на обліку в кардіологічному
відділені міської клінічної лікарні №
9. Медичне обстеження і лікування
хвороби серця потребує від 600 грн. до 1200
грн. щомісяця та на лікування
опорно-рухового апарату від 200 грн. до 400
грн. Її син з 1994 року працює в
Локомотивному депо Одеса-Сортувальна
Одеської залізниці на посаді машиністу
тепловозу, його середня заробітна
плата складає 6659 грн., але ніякої
допомоги їй не надає. Вона вважає, що
син має можливість сплачувати на її
користь аліменти в розмірі 1108 грн.
щомісяця.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 202, 205 СК України, позивачка ОСОБА_5
просила суд позов задовольнити (а.с. 1-2).

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явився, його представник ОСОБА_8,
визнала обставини, на які посилалась
позивачка, просила позов задовольнити
(а.с. 36).

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_5 задоволено. Суд стягнув з
відповідача ОСОБА_6 аліменти на
утримання матері розмірі 1108 грн.
щомісяця, починаючи з 21 травня 2013 року,
та в дохід держави судовий збір в сумі
229,40 грн. (а.с. 39-40).

Після набрання рішенням законної сили
позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з
заявою про видачу виконавчого листа та
отримала його (а.с. 41).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції змінити
й ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи тим, що
рішення суду першої інстанції
стосується її прав та обов'язків та
судом не враховано, що визнання
відповідачем позову порушує її права,
сторони у справі, матір та її син
ОСОБА_6, проживають за однією адресою,
ведуть спільно господарство, разом
сплачують за комунальні послуги, в
судовому засіданні не доведено, що
позивачка потребує матеріального
допомоги та не надано уваги тому, що
позивачка перебуває у шлюбі.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивачка ОСОБА_7 просить скаргу
відхилити у зв'язку з безпідставністю
її доводів.

Сторони у справі в судове засідання не
з'явилися, про розгляд справи сповіщені
належним чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку їх неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3, пояснення
на апеляцію ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи,
дослідивши документи, надані сторонами
у справі та ОСОБА_3 суду апеляційної
інстанції, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню
не підлягає, оскільки рішення суду
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України
повнолітні дочка, син зобов'язані
утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

Згідно із ч. 1 ст. 205 СК України суд
визначає розмір аліментів на батьків у
твердій грошовій сумі і (або) у частці
від заробітку (доходу) з урахуванням
матеріального та сімейного стану
сторін.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
матір'ю відповідача ОСОБА_6, який не
надає їй матеріальної допомоги.

Відповідач працює в Локомотивному депо
Одеса-Сортувальна Одеської залізниці
на посаді машиністу тепловозу, його
середня заробітна плата складає 6659 грн.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
позивачка ОСОБА_5 потребує
матеріальної допомоги, з врахуванням
матеріального стану сторін є
можливість стягнення з відповідача
аліментів на утримання матері в
розмірі 1108 грн. щомісяця.

Доводи ОСОБА_3, в апеляційній скарзі
про те, що рішення суду є незаконним,
оскільки судом не враховано, що вона є
колишньою дружиною відповідача, вони
мають дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка
проживає з нею та на утримання якої з
відповідача стягуються аліменти в
розмірі 1/3 частини від усіх доходів
щомісяця, тому визнання відповідачем
позову порушує її права, не
приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України,
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Частинами 1 та 2 ст. 174 ЦПК України
передбачено, що позивач може
відмовитися від позову, а відповідач -
визнати позов протягом усього часу
судового розгляду, зробивши усну заяву.
Якщо відмову позивача від позову,
визнання позову відповідачем
викладено в адресованих суду письмових
заявах, ці заяви приєднуються до
справи. До ухвалення судового рішення у
зв'язку з відмовою позивача від позову
або визнанням позову відповідачем суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи не обмежений представник
сторони, який висловив намір вчинити ці
дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

У абзаці другому п. 4 постанови № 5
Пленуму "Про застосування судами норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду" від 12 вересня 2009 року
Верховний Суд України роз'яснив, що, у
разі визнання відповідачем (або його
представником за відсутності у
дорученні відповідних обмежень) позову
можливе лише ухвалення рішення про
задоволення позову, а не про
задоволення позову частково чи про
відмову в його задоволенні. Якщо для
цього немає законних підстав, суд
постановляє ухвалу про відмову в
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує розгляд справи.
Визнання позову повинно бути
безумовним, а якщо у справі беруть
участь кілька відповідачів, то
ухвалення рішення про задоволення
позову за наявності для цього законних
підстав можливе лише у разі визнання
позову всіма відповідачами. Слід
розрізняти визнання відповідачем
позову від визнання ним обставин
позову, що згідно з частиною першою
статті 61 ЦПК звільняє позивача лише від
доведення цих обставин.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_6 визнав обставини
позову, тобто підстави позову (а.с. 36), що
у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
є підставою для звільнення позивача
від доказування, тому суд першої
інстанції не роз'ясняв йому наслідки
відповідних процесуальних дій та не
з'ясував чи порушує ця дія прав інших
осіб.

Твердження ОСОБА_3, в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду є
незаконним, оскільки судом не
враховано сторони у справі, матір та її
син ОСОБА_6, проживають за однією
адресою, ведуть спільно господарство,
разом сплачують за комунальні послуги,
в судовому засіданні не доведено, що
позивачка потребує матеріального
допомоги та не враховано, що позивачка
перебуває у шлюбі, не приймаються до
уваги, оскільки вони не відповідають
дійсності й спростовуються наявними у
справі доказами.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
ОСОБА_3 повинна була довести в судовому
засіданні належними та допустимими
доказами ті обставини, на які вона
посилалась як на підставу відмови у
позові, а саме, те, що сторони у справі
проживають за однією адресою, ведуть
спільно господарство та те, що не
доведено, що позивачка потребує
матеріального допомоги, але не надала
переконливих доказів у підтвердження
цих обставин.

Частиною 2 ст. 205 СК України передбачено,
що при визначенні розміру аліментів та
додаткових витрат суд бере до уваги
можливість одержання утримання від
інших дітей, до яких не пред'явлено
позову про стягнення аліментів,
дружини, чоловіка та своїх батьків.

Так, з'ясовуючи обставини справи, які
мають значення для вирішення спору, та
оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного документу,
наданого сторонами у справі, а також
скаржником ОСОБА_3, окремо та їх
сукупності, колегія суддів приймає їх
до уваги й вважає, що в матеріалах
справи достатньо доказів у
підтвердження матеріального та
сімейного стану сторін у справі.

Дійсно позивачка ОСОБА_5 перебуває у
шлюбі з ОСОБА_7, який отримує пенсію за
вислугу строків служби в середньому в
сумі 2496,60 грн., проживає з ним за іншою
адресою: в квартирі АДРЕСА_2, тому
посилання на то, що син з матір'ю
проживають однією сім'єю та ведуть
спільне господарство є припущеннями й
не можуть бути прийняті до уваги.

Квартира АДРЕСА_1, у якій позивачка
ОСОБА_5 зареєстрована, фактично
проживають колишні подружжя: скаржник
ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_6, але за
житлово-комунальні послуги за квартиру
сплачує, про що свідчать надані нею
квитанції про сплату за
житлово-комунальні послуги.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка ОСОБА_5 є особою похилого
віку, пенсіонером за віком, отримує
пенсію в розмірі 1909,66 грн., постійно
хворіє, тому несе витрати по медичному
обстеженню стану здоров'я та на
придбання ліків на лікування хвороби
серця та опорно-рухового апарату, що
підтверджується наданими нею
письмовими доказами (а.с. 17-23, 30, 32).

Доведено, що чоловік позивачки -
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, також є людиною
похилого віку, хворіє, з травня 2013 року
стан його здоров'я погіршився, що
потребує збільшення витрат на
лікування, що підтверджується наданими
суду апеляційної інстанції письмовими
доказами.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
позивачка ОСОБА_5 потребує
матеріальної допомоги з боку сина й
визначив розмір аліментів у
відповідності до положень ч. 2 ст. 205 СК
України.

Інших правових доводів апеляційна
скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції (ч. 1
ст. 303 ЦПК України), колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції виконав
всі вимоги цивільного судочинства і
вирішив справу згідно із законом й
законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 22 серпня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік