АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1440/14
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Тичкової
О.Ю.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на заочне рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 17 січня 2013
року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Відділу громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в
Харківській області про звернення
стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2012 року позивач - Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ
«ПриватБанк) звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, у якому
вказував на те, що 11 березня 2008 року між
банківською установою та
позичальницею ОСОБА_2 було укладено
Договір про іпотечний кредит №
HAEEGI, згідно якого останній на
умовах платності, строковості та
забезпеченості було надано кредит у
розмірі 230 000,00 грн. з кінцевим строком
його погашення 11 березня 2019 року та
сплатою щомісячних процентів за
користування кредитними коштами в
розмірі, визначеному в договорі.

За умовами вказаного кредитного
договору позичальниця ОСОБА_2
зобов'язувалася погашати
заборгованість за кредитом та
сплачувати нараховані проценти за
користування кредитними коштами
рівними частинами - щомісячними
ануїтетними платежами згідно з
обумовленим сторонами графіком
погашення кредитної заборгованості.

При цьому, з метою забезпечення
виконання позичальницею ОСОБА_2 своїх
договірних зобов'язань за вказаним
Кредитним договором, того ж дня, тобто 11
березня 2008 року, між позивачем ПАТ КБ
«ПриватБанк» та позичальницею ОСОБА_2,
а також відповідачем ОСОБА_3 був
укладений нотаріально посвідчений
Іпотечний договір № HAEEGI, за яким
останні передали в іпотеку банківській
установі належну їм на праві приватної
власності 3-кімнатну квартиру № 8 зі
всіма об'єктами функціонально
пов'язаними з цим нерухомим майном
загальною площею 56,50 кв.м., житловою
площею 41,50 кв.м., що знаходиться в
житловому будинку АДРЕСА_1.

Банківська установа свої договірні
зобов'язання за Договором про
іпотечний кредит №
HAEEGI від 11 березня 2008 року виконала
в повному обсязі, надавши позичальниці
ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному
розмірі шляхом зарахування кредитних
коштів на поточний рахунок
позичальниці.

06 серпня 2008 року за заявою позичальниці
ОСОБА_2 залишок заборгованості за
вищевказаним Договором про іпотечний
кредит було переведено з валюти гривні
в долари США, який склав 40 505,18 доларів
США, про що сторони уклали Додаткову
угоду. Крім зміни валюти кредиту,
Додатковою угодою було встановлено
плату відсотків за користування
кредитними коштами в розмірі 14,04%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном його
повернення 11 березня 2019 року.

Проте, на відміну від банківської
установи, позичальниця ОСОБА_2 узяті на
себе зобов'язання належним чином не
виконує та порушує умови кредитного
договору щодо погашення
заборгованості за кредитом, а також
сплати відсотків за користування
кредитними коштами, у зв'язку з чим
станом на 27 вересня 2012 року утворилася
значна кредитна заборгованість,
загальний розмір якої становить 109 384,98
доларів США, або в еквіваленті за
офіційним курсом НБУ - 873 985,97 грн., що за
умовами укладених між сторонами
кредитного та іпотечного договорів є
підставою для дострокового погашення
боржником кредитної заборгованості,
заборгованості по процентах за
користування кредитними коштами та
сплати передбачених угодою неустойок
(штрафів, пені), а також звернення
стягнення на предмет іпотеки для
задоволення вимог кредитора.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що позичальниця ОСОБА_2 у
добровільному порядку повертати
банківській установі запозичені
грошові кошти не бажає, а письмова
вимога банку про усунення порушень
узятих на себе договірних зобов'язань,
направлена на адресу останньої та її
майнового поручителя ОСОБА_3, з
відповідним попередженням про
можливість звернення стягнення в
рахунок погашення кредитної
заборгованості на предмет іпотеки,
позитивних наслідків не дала й
залишилися без відповідного
реагування, позивач ПАТ КБ
«ПриватБанк» просив суд в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № HAEEGI від 11.03.2008 року в
розмірі 109 384,98 доларів США, що за курсом
НБУ станом на 27.09.2012 року складає 873 985,97
гривень:

- звернути стягнення на предмет іпотеки
- квартиру № 8 загальною площею 56,50 кв.м.,
житловою площею 41,50 кв.м., що
знаходиться в житловому будинку
АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного
предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки;

- виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3
та інших осіб, які зареєстровані та/або
проживають у квартирі АДРЕСА_1, що є
предметом іпотеки, зі зняттям з
реєстраційного обліку в органі МВС
України, до повноважень якого входять
питання громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб, компетенція
якого поширюється на адресу вказаної
квартири;

- стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
судові витрати, понесені ним по справі.

Заочним рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 17 січня 2013
року позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості
позичальниці ОСОБА_2 перед ПАТ КБ
«ПриватБанк» за Договором про
іпотечний кредит № HAEEGI від 11
березня 2008 року звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме: квартиру № 8,
загальною площею 56,50 кв.м., житловою
площею 41,50 кв.м., що розташована в
житловому будинку АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаної квартири ПАТ КБ
«Приватбанк» з укладанням від імені
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки.

Вирішено виселити відповідачів ОСОБА_2
та ОСОБА_3 з належної їм квартири
АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки.

Зобов'язано Відділ громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в
Харківській області зняти з
реєстраційного обліку відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому судом першої інстанції
вирішено й питання розподілу судових
витрат по справі.

Ухвалою Дзержинського районного
суду м. Харкова від 23 грудня 2013 року
заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд
ухваленого по справі заочного рішення
залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 26 травня
2014 року резолютивну частину ухваленого
по справі заочного рішення від 17 січня
2013 року приведено у відповідність до
вимог ст. 39 Закону України «Про
іпотеку».

В апеляційній скарзі відповідачки
ОСОБА_2 ставиться питання про
скасування заочного рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 17 січня 2013 року та
ухвалення по справі нового рішення про
відмову в задоволенні заявлених ПАТ КБ
«ПриватБанк» вимог.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги відповідачка ОСОБА_2
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті заявлених банківською установою
вимог.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2, не заперечуючи
самого факту неналежного виконання нею
своїх кредитних зобов'язань та
існуючої перед банківською установою
кредитної заборгованості, вказує на те,
що в мотивувальній частині ухваленого
судом першої інстанції по справі
рішення зазначено, що вона отримала в
банківській установі кредит в розмірі
230 000,00 дол. США, хоча насправді сума
отриманого нею кредиту становила 230 000,00
грн.

Резолютивна частина оскаржуваного нею
судового рішення не містить усіх даних,
передбачених ст. 39 Закону України «Про
іпотеку».

Крім того, будь-якої письмової вимоги
від іпотекодержателя про звільнення
ними - відповідачами належної їм
квартири, яка є предметом іпотеки, вони
не отримували, а тому суд першої
інстанції безпідставно виселив їх із
займаного ними житлового приміщення.

При цьому, відповідачка ОСОБА_2
посилається й на те, що на момент
ухвалення судом оскаржуваного нею
рішення вже є таке, що набуло законної
сили рішення суду про стягнення з неї
на користь ПАТ «ПриватБанк» кредитної
заборгованості за тим же кредитним
договором, у зв'язку з чим звернення
стягнення ще й на предмет іпотеки може
призвести до подвійного стягнення
кредитного боргу.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, судова колегія
не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір по
суті, районний суд повно й всебічно
дослідив обставини справи,
представлені докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин та закон їх регулюючий.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів.

Правовідносини з надання кредиту
регулюються параграфом 2 главою 71
Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
«Позика» глави «Позика, кредит,
банківський вклад», якщо інше не
встановлено параграфом 2 «Кредит» і не
випливає із суті кредитного договору.
Викладене міститься у статті 1054
Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Загальні умови виконання зобов'язань
передбачені ст. 526 ЦК України. Згідно
цієї правової норми зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610
ЦК України є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань
передбачені ст. 611 ЦК України. За
змістом цієї правової норми у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки, відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Наслідки порушення договору
позичальником встановлені ст. 1050 ЦК
України.

Згідно з частиною 2 вказаної правової
норми, якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з ростроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася (тобто,
залишку боргу в цілому), та сплати
процентів.

Статтею 589 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону
України «Про іпотеку» передбачено, що у
разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, включаючи сплату процентів,
неустойки, основної суми боргу та
будь-якого збільшення цієї суми, яке
було прямо передбачене умовами
договору, що обумовлює основне
зобов'язання, в тому числі й що
стосується відшкодування витрат,
пов'язаних з пред'явленням вимоги за
основним зобов'занням і зверненням
стягнення на предмет іпотеки, а також
збитків, завданих порушенням основного
зобов'язання чи умов іпотечного
договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки суд за заявою іпотекодержателя
виносить рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про
іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців. Виселення проводиться у
порядку, встановленому законом.

Приймаючи рішення у справі, суд першої
інстанції правильно керувався
зазначеними вище нормами
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, а тому
встановивши факт неналежного
виконання позичальницею ОСОБА_2 своїх
договірних зобов'язань, що останньою
визнається й не заперечується та
підтверджується наданими банківською
установою письмовими доказами,
обґрунтовано задовольнив заявлені ПАТ
КБ «ПриватБанк» позовні вимоги,
звернувши стягнення на предмет іпотеки
- заставлене нерухоме майно з наступною
його реалізацією шляхом укладення
іпотекодержателем відповідного
договору купівлі-продажу в рахунок
погашення існуючої кредитної
заборгованості позичальниці ОСОБА_2, як
те передбачено діючим законодавством
та умовами укладених між сторонами
кредитного та іпотечного договорів, з
прийняттям рішення про виселенням
іпотекодавців - відповідачів ОСОБА_2 з
належної їм квартири, яка є предметом
іпотеки.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що в
мотивувальній частині ухваленого
судом першої інстанції по справі
рішення не правильно зазначено суму
отриманого нею в банківській установі
кредиту, то цей недолік на правильність
оскаржуваного судового рішення не
впливає, оскільки зазначена описка, яка
допущена в судовому рішенні, згідно ч. 1
ст. 219 ЦПК України може бути виправлена
самим судом першої інстанції з власної
ініціативи або за заявою осіб, що
приймають участь у справі.

Не заслуговує уваги й посилання
апелянта на те, що резолютивна частина
оскаржуваного нею заочного рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 17 січня 2013 року не містить
усіх даних, передбачених ст. 39 Закону
України «Про іпотеку», позаяк
зазначений недолік вже виправлено
додатковим рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 26 травня
2014 року, яким резолютивну частину
ухваленого по справі заочного рішення
приведено у повну відповідність до
вимог ст. 39 Закону України «Про
іпотеку».

Голослівними є й твердження апелянта
ОСОБА_2 про те, що будь-якої письмової
вимоги від іпотекодержателя про
звільнення ними - відповідачами
належної їм квартири, яка є предметом
іпотеки, вони не отримували, а тому суд
першої інстанції безпідставно виселив
їх із займаного ними житлового
приміщення, оскільки як вбачається з
матеріалів цивільної справи, 20.08.2012
року іпотекодержателем - ПАТ
«ПриватБанк» на адресу іпотекодавців
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожного окремо, було
надіслано письмову вимогу про усунення
порушення основного зобов'язання,
забезпеченого іпотекою, з
попередженням, що у випадку
невиконання або неналежного виконання
порушеного зобов'язання в
тридцятиденний строк банківська
установа буде вимушена звернутися до
суду з позовом про звернення стягнення
на предмет іпотеки, та з вимогою
добровільно звільнити квартиру № 8 у
житловому будинку АДРЕСА_1, яка є
предметом іпотеки, в тридцятиденний
строк у разі невиконання або
неналежного виконання порушеного
зобов'язання (а.с. 16-17, 18-19).

При цьому зазначені письмові вимоги
іпотекодержателя були особисто
отримані відповідачами -
іпотекодавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30.08.2012
року, про що свідчать відповідні
зворотні поштові повідомлення про їх
вручення (а.с. 20).

Безпідставними є й доводи апеляційної
скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що
на момент ухвалення судом
оскаржуваного нею рішення вже є таке,
що набуло законної сили рішення суду
про стягнення з неї на користь ПАТ
«ПриватБанк» кредитної заборгованості
за тим же кредитним договором, у зв'язку
з чим звернення стягнення ще й на
предмет іпотеки може призвести до
подвійного стягнення цієї
заборгованості, оскільки наявність
судового рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє правовідносин сторін
кредитного договору, не звільняє
останнього від відповідальності за
невиконання грошового зобов'язання та
не позбавляє кредитора -
іпотекодержателя права на звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення існуючого кредитного боргу.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідачки ОСОБА_2, які наведені на її
обґрунтування, є несуттєвими,
оскаржуване рішення районного суду,
прийняте по суті розглянутого
цивільно-правового спору, не
спростовують і не дають підстав для
висновку| про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, з огляду на викладене, та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 17 січня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: