Справа № 459/871/14
Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/3750/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник
Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю представника апелянта Музики
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 31 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
про стягнення моральної шкоди завданої
професійним захворюванням,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 31 березня
2014 року вищезазначений позов
задоволено частково.

Суд стягнув з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 -10000 грн. відшкодування
моральної шкоди спричиненої внаслідок
професійного захворювання.

В задоволенні решти позовних вимог суд
відмовив.

Рішення суду оскаржило Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасна випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом при
постановленні рішення не було надано
належної правової оцінки тому факту, що
за діючим на час виникнення спірних
правовідносин Порядком встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків, затвердженим
Наказом МОЗ України від 22.11.1995 року, а
саме - згідно з пп.1 п.1.1. Розділу 1
означеного Порядку на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди, як і
встановлення ступеня втрати
професійної працездатності.

Апелянт стверджує, що позивачем не було
долучено жодного медичного висновку
про наявність факту спричинення йому
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві та не подано
жодних медичних документів, які б
підтверджували перенесені ним стрес,
депресію, які він зазнав внаслідок
моральних страждань у результаті
отриманого ушкодження здоров'я на
виробництві.

Апелянт зазначає, що суд не взяв до
уваги те, що позивач знав при прийомі на
роботу про шкідливі та небезпечні
умови праці на підприємстві та про
наслідки, які тягне за собою робота в
таких умовах.

Апелянт вважає, що при виявленні перших
ознак хвороби позивач мав право
звільнитися з роботи, але він надалі
продовжував працювати в шкідливих
умовах праці.

Апелянт стверджує, що суд також не взяв
до уваги те, що в позивача часткова
втрата професійної працездатності, а
тому в інших умовах праці (не шкідливих)
він може працювати.

Апелянт просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився,
хоча належним чином був повідомлений
про день та час судового засідання
(а.с.79-80), про причини неявки суд не
повідомив та з клопотанням про
відкладення розгляду справи не
звертався, тому колегія суддів вважає
за можливе розгляд справи відповідно
до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснювати без
участі позивача.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення представника
апелянта Музики М.В. на підтримання
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 протягом 1969-2003 років працював на
шахтах вугільного басейну ДП
«Львіввугілля» в шкідливих умовах
праці, що стверджується копією
трудової книжки виданої на його ім'я
(а.с. 10-12).

За час виконання своїх посадових
обов'язків позивач внаслідок
погіршення стану здоров'я неодноразово
звертався за отриманням медичної
допомоги до медичних закладів, а у
зв'язку із встановленими
профзахворюваннями ОСОБА_3 було
звільнено з роботи на підставі ч.2 ст.40
КЗпП, внаслідок невідповідності
виконуваній роботі за станом здоров'я.

24.11.2003 р. комісією працівників шахти
«Червоноградська» ДП «Львіввугілля»
було складено акт розслідування
професійного захворювання ОСОБА_3, з
якого встановлено, що професійні
захворювання виникли внаслідок важкої
фізичної праці у зоні із запиленістю
повітря 80 мг/м куб., несприятливим
мікрокліматом із підвищеною вологістю,
швидкістю руху повітря.

Згідно з довідкою обласної МСЕК №3 від
05.01.2004 року, серії ЛВА-2 №008259, позивачу
ОСОБА_3 вперше та безтерміново
встановлено III групу інвалідності та 50%
втрати професійної працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням.

Задовольняючи частково позов,
постановивши стягнути на користь
ОСОБА_3 10000 грн. моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачеві заподіяна моральна шкода,
яка обумовлена моральним та фізичним
стражданням з приводу ушкодження
здоров'я, внаслідок професійного
захворювання при виконанні своїх
трудових обов'язків, у зв'язку з якими
йому було встановлено 50 % втрати
працездатності, він не має можливості
повноцінно працювати та для
організації свого життя йому
доводиться докладати додаткові
зусилля.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до статей 1,3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом 5 ст.4 Основ
законодавства України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
"Про охорону праці", державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань.

Згідно з ч.1 ст.9 цього ж Закону
передбачено, що відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника Фондом соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві відповідно до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності". У
відповідності до п.п. "є" п.1 ч.1 ст. 21 та ч.3
ст.28 цього ж Закону, грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння цієї шкоди потерпілому
виплачує Фонд соціального страхування.
Відшкодування здійснюється у вигляді
одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат. Сума страхової виплати
визначається в судовому порядку.

Згідно з роз'ясненнями Постанови
Пленуму Верховного Суду України №4 від
31.03.1995 року «Про судову практику по
справах про відшкодування моральної
/немайнової/ шкоди» із змінами,
внесеними Постановою від 25.05.2001 року №5,
«моральна шкода може полягати,
зокрема:… у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я,… у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного способу життя, при настанні
інших негативних наслідків» .

Рішенням Конституційного Суду від 27
січня 2004 року регламентовано, що
громадяни, яким встановлена стійна
втрата професійної працездатності
мають право на стягнення на їх користь
моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1
цього ж рішення, ушкодження здоров'я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності.

Таким чином, з урахуванням
конституційної значимості здоров'я як
невідчужуваного і нерушимого блага, що
належить людині від її народження й
охороняється державою, виходячи із
вищезазначених обставин справи, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що заявлена вимога є
обґрунтованою та її необхідно частково
задовольнити.

Мотиви апеляційної скарги відповідача
висновків суду не спростовують,
оскільки судом дано належну оцінку
доказам про ступінь спричинених
позивачу моральних страждань.

Суд виважено підійшов до визначення
розміру відшкодування, навів у рішенні
достатньо мотивів, в тому числі
врахував роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України дані в
постанові №4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної /немайнової/ шкоди», а саме -
врахував обсяг та характер страждань,
яких зазнав позивач, характер
немайнових втрат їх тривалість і
неможливість відновлення, а також
обсяг додаткових зусиль для
організації свого життя. Таким чином,
суд дійшов правильного висновку,
визначивши суму відшкодування в
розмірі 10 000 гривень. Мотиви
апеляційної скарги відповідача про
невідповідність висновків суду в цій
частині - необґрунтовані, а відтак,
апеляційну скаргу необхідно відхилити.

На підставі ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
визнаючи, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
ставлять під сумнів його законність.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 31 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.