Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/9772/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Якухно О.М.

суддів
Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання
Крижанівської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Житомирського учбово-виробничого
підприємства сліпих «УТОС» про
скасування наказу, поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 01
листопада 2013 року,-

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом про визнання наказу №
18-ос від 22.04.2013 року незаконним,
поновлення його на роботі в
Житомирському учбово-виробничому
підприємстві сліпих «УТОС», стягнення
з відповідача середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що з 02 листопада 2010
року був прийнятий на постійну роботу
слюсарем-ремонтником 5 розділу в
енергомеханічну дільницю
Житомирського УВП УТОС. Оскільки
адміністрація постійно порушувала
вимоги трудового законодавства щодо
охорони праці, то 20 березня 2013 року
позивач намагався подати заяву
адміністрації підприємства УТОС про
початок безстрокового страйку, проте
було відмовлено у прийнятті даної
заяви. 21.03.2013 року він направив
вищевказану заяву на адресу
відповідача рекомендованою
кореспонденцією, в якій вказав, що з 29
березня 2013 року розпочне безстроковий
страйк, а також причини страйку та свої
вимоги. Вказаної кореспонденції
відповідач не отримав, а лист через
місяць повернувся позивачу.

27 травня 2013 року позивача було
ознайомлено з наказом № 18-ос від 22
травня 2013 року про звільнення з 30
квітня 2013 року за ст.40 п.4 КЗпП України
за прогул.

В ході розгляду справи позивач уточнив
свої вимоги щодо дати винесення
оскаржуваного наказу 22.05.2013 року і
просить стягнути середній заробіток в
сумі 8602,50 грн. та додатково моральну
шкоду в сумі 10000 грн..

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 01 листопада 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено
за безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі. Зазначає, що судом дану
неправильну оцінку фактичним
обставинам справи.

Позивач підтримав апеляційну скаргу і
надав пояснення, що викладені у
позовній заяві та апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечує у
задоволенні скарги і пояснив, що
позивач знав про необхідність роботи у
квітні, але з невідомих причин не
роботу не виходив, а тому звільнення є
законним.

Розглянувши справу в межах визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач відповідно до наказу №54-ос від
31.02.2010 року був прийнятий на тимчасову
посаду слюсаря-ремонтника до
Житомирського УПП УТОС. Відповідно до
наказу №72-ос від 01.11.2010 року був
переведений на постійну посаду (а.с.3).

Наказом №18-ос від 22.05.2013 року був
звільнений з займаної посади з 30.04.2013
року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України
за прогул. Позивач копію даного наказу
отримав 27.05.2013 року. Підставою для
звільнення стали акт від 29.04.2013 року,
службова записка від 29.04.2013 року,
довідка первинної профспілкової
організації №2 від 30.04.2013 року.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу,
додержуватися трудової і
технологічної дисципліни, вимог
нормативних актів про охорону праці,
дбайливо ставитися до майна власника, з
яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 147,148 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни
працівника може бути застосовано
заходи стягнення у вигляді догани або
звільнення. Порушення трудової
дисципліни визначається як
невиконання або неналежне виконання з
вини працівника покладених на нього
трудових обов'язків. При цьому
наявність вини, як одна з ознак
порушення трудової дисципліни, є
необхідна умовою для притягнення
працівника до дисциплінарної
відповідальності. Дисциплінарне
стягнення застосовується власником
або уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Згідно із наказом № 26 від 28.03.2013 року
«Про режим роботи підприємства з 01.04 по
30.04.2013 року» слюсарю-ремонтнику ОСОБА_2
з 08.04.2013 року по 30.04.2013 року встановлено
трьохденний робочий тиждень по 8 годин,
з яким позивач був ознайомлений (а.с.
50-51).

Табелем обліку використання робочого
часу за квітень 2013 року
підтверджується, що слюсар-ремонтник
ОСОБА_2 був відсутній на роботі у
зв'язку із прогулом 08, 09, 10, 15, 16, 17, 22, 23, 24,
29, 30 квітня 2013 року. Дану обставину і не
заперечує сам позивач.

Від дачі пояснень з цього приводу
позивач відмовився, що зафіксовано у
акті від 29 квітня 2013 року (а.с. 28).

При цьому, суд виходить із обставин,
вказаних позивачем у своїй заяві від 20
березня 2013 року, що адресована
керівництву відповідача, в якій
останній заявив про страйк з 29.03.2013 року
з підстав незабезпечення його
спецодягом та миючими засобами (а.с.10).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня). Як роз'яснено у п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про практику розгляду судами
трудових спорів" від 06 листопада 1992
року № 9 (із наступними змінами),
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі протягом усього
робочого дня, а також більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Оскільки законодавством не визначено
переліку обставин, за наявності яких
прогул вважається вчиненим із поважних
причин, у справах про звільнення за п. 4
ст. 40 КЗпП України суд вирішує питання
про поважність причин відсутності
працівника на роботі, виходячи з
конкретних обставин та наданих
сторонами доказів.

Згідно із статтею 44 Конституції
України ті, хто працює, мають право на
страйк для захисту своїх економічних і
соціальних інтересів.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про
порядок вирішення колективних
трудових спорів» страйк - це тимчасове
колективне добровільне припинення
роботи працівниками (невихід на роботу,
невиконання своїх трудових обов'язків)
підприємства, установи, організації
(структурного підрозділу) з метою
вирішення колективного трудового
спору (конфлікту).

Страйк застосовується як крайній засіб
(коли всі інші можливості вичерпано)
вирішення колективного трудового
спору (конфлікту) у зв'язку з відмовою
роботодавця або уповноваженої ним
особи, організації роботодавців,
об'єднання організацій роботодавців
задовольнити вимоги найманих
працівників або уповноваженого ними
органу, профспілки, об'єднання
профспілок чи уповноваженого нею (ними)
органу.

Рішенням Богунського районного суду
м.Житомира від 16 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 29 січня 2014 року, відмовлено
ОСОБА_2 у задоволенні позову до цього ж
відповідача про визнання страйку
законним та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Зазначеними судовими рішеннями
встановлено, що дії позивача по
невиходу на роботу не можуть бути
кваліфіковані як страйк, оскільки
страйком є колективний трудовий спір, а
між сторонами виник індивідуальний
спір, який не підпадає під дію Закону
України «Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)».

Отже, суд першої інстанції правильно
прийшов до висновку, що дії позивача не
можуть вважатися страйком та не можуть
бути визнані як поважна причина
невиходу на роботу. Звільнення
позивача проведено з дотримання вимог
ст.ст. 147-149 КЗпП України, а тому позов
про визнання наказу про звільнення
незаконним, його скасування та
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку і моральної шкоди
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 01 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: