У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Нагорняка В.А., Леванчука
А.О., Макарчука М.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні
житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 15 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири.

Посилалась на те, що згідно з договором
купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року
вона придбала квартиру АДРЕСА_1. Після
підписання вказаної угоди між нею та
родичами попереднього власника
квартири виникли неприязні стосунки,
під час яких їй неодноразово
погрожували фізичною розправою та
знищенням майна. 14 квітня 2007 року був
здійснений підпал належної їй квартири
АДРЕСА_2. З метою уникнення конфліктів
та забезпечення власної безпеки і
безпеки членів своєї сім'ї, позивачка
вирішила укласти фіктивний договір
купівлі-продажу спірної квартири.
Після неодноразових звернень з такою
пропозицією до своїх знайомих, які не
погоджувались укладати угоду, вона
запропонувала підписати фіктивний
договір ОСОБА_5 При цьому, вони
домовились, що позивачка буде
продовжувати проживати у спірній
квартирі та після припинення сварок і
скандалів з особами, які претендують на
це майно, остання поверне їй зазначене
житло у власність, оформивши
відповідну угоду.

02 жовтня 2008 року між нею та
відповідачкою був укладений
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу зазначеної квартири.
На даний час відповідачка
відмовляється добровільно
переоформити право власності на спірне
житло. Посилаючись на те, що після
укладення договору сторони не вчинили
жодних дій щодо його виконання та не
мали наміру створити юридичні
наслідки, обумовлені ним, ОСОБА_4
просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири з підстав,
передбачених ст. 234 ЦК України.

ОСОБА_5 звернулася до суду із
зустрічними позовними вимогами про
усунення перешкод у користуванні
нерухомим майном шляхом виселення
ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання
іншого житлового приміщення.

Посилалась на те, що прагнучи придбати
у власність житло в м. Житомирі, де
проживає її дочка з онукою, уклала з
позивачкою спірну угоду та сплатила
грошові кошти. Про те, що ОСОБА_4 в
дійсності не мала наміру відчужувати
квартиру, вона не знала. Після
укладення договору купівлі-продажу у
ОСОБА_5 відпала необхідність
переїздити на проживання до м.
Житомира, та сторони домовились, що
позивачка за первісним позовом деякий
час буде проживати у цій квартирі.

У жовтні 2013 року вона звернулась до
ОСОБА_4 з проханням звільнити квартиру,
проте остання відмовилась та продовжує
проживати у належному їй житлі. Вказані
обставини свідчать про порушення права
власності.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_5
просила задовольнити її позовні
вимоги.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 19 березня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 02
жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Зустрічний позов ОСОБА_5 про усунення
перешкод у користуванні житлом
залишено без задоволення за
безпідставністю. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 15 травня 2014
року рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 19 березня 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири. Позов ОСОБА_5 задоволено.
Ухвалено усунути перешкоди у
користуванні житлом шляхом виселення
ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1, без надання
іншого житлового приміщення. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
правильно виходив з того, що на
підставі укладеного договору
відбулась передача ОСОБА_5 майнових
прав на спірну квартиру, що, в свою
чергу, виключає можливість
застосування до спірних правовідносин
положень ст. 234 ЦК України. Також суд
виходив з того, що ОСОБА_4 не надала
доказів щодо наявності у ОСОБА_5 умислу
на укладення фіктивного договору.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками суду апеляційної інстанції
з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційної скарги,
змісту оскаржуваного рішення
апеляційного суду вбачається, що
скарга є необґрунтованою і наведені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо незаконності та
неправильності зазначеного судового
рішення.

Неправильного застосування норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права при розгляді
даної справи судом апеляційної
інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 15 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Нагорняк В.А. Леванчук
А.О. Макарчук М.А.