У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
комунального закладу
«Дніпропетровське обласне комунальне
клінічне лікувально-профілактичне
об'єднання «Фтизіатрія» Дніпровської
обласної ради про скасування наказу
про відсторонення від роботи,
стягнення заробітної плати за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 14 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що вона працює
сторожем у комунальному закладі
«Дніпропетровське обласне комунальне
клінічне лікувально - профілактичне
об'єднання «Фтизіатрія»
Дніпропетровської обласної ради. 13
серпня 2013 року адміністрацією
об'єднання винесено наказ про
відсторонення її від роботи, оскільки
вона відмовилася пройти стаціонарне
обстеження у лікарні № 4.

Позивач вважаючи, що вона не порушувала
своєї посадової інструкції та трудових
обов'язків, просить суд визнати наказ
відповідача в частині відсторонення
від роботи та в частині відмови від
виплати заробітної плати визнати
необґрунтованим і скасувати його,
стягнути з відповідача на її користь
заробітну плату за період з 6 серпня 2013
року до 31 грудня 2013 року в розмірі 7 305
грн.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 14 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 10 квітня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції,
зазначивши про незаконність
покладеного відповідачем на неї
обов'язку пройти додаткове медичне до
обстеження, виходив із того, що позивач
пропустила без поважних причин
встановлений законом тримісячний
строк для його оскарження.

Апеляційний суд погодився з висновками
суду першої інстанції щодо пропуску
ОСОБА_3 строку позовної давності без
поважних причин, зазначивши, що
відсторонення позивача від роботи без
збереження заробітної плати не може
визнаватись незаконним. Крім того,
обраний ОСОБА_3 спосіб захисту у
вигляді вимоги про скасування наказу, а
не визнання його незаконним, який не
ґрунтується на вимогах закону, тому
вимога про скасування наказу
задоволенню не підлягає.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Вимоги до ухвали суду апеляційної
інстанції викладені у ст. 315 ЦПК
України.

Таким вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 11 жовтня 2000 року ОСОБА_3
була прийнята на роботу до відповідача
на посаду вахтера. У подальшому назва
її посади та підрозділу змінювалися, а
з 23 вересня 2009 року відповідно до
класифікатора професій назва посади
змінена на «сторож». Згідно з наказом
від 13 серпня 2013 року № 74-ос
позивача було відсторонено від роботи
без збереження заробітної плати з 13
серпня 2013 року за порушення трудової
дисципліни у зв'язку з ухиленням від
обов'язкового медичного огляду -
обстеження в Центрі професійних
захворювань м. Дніпропетровська та
проходження наступної лікарської
комісії з остаточним висновком щодо
діагнозу й наданням трудових
рекомендацій, отримання нею допуску до
роботи за результатами медичного
огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про - в місячний
строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки. У разі пропуску з поважних
причин строку суд може поновити цей
строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 6 (із
змінами) «Про практику розгляду судами
трудових спорів» судам роз'яснено, якщо
місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Проте оскільки при пропуску місячного
і тримісячного строків у позові може
бути відмовлено за безпідставністю
вимог, суд з'ясовує не лише причини
пропуску строку, а й усі обставини
справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через
пропуск без поважних причин строку
звернення до суду можливо лише в тому
разі, коли позов є обґрунтованим. У разі
безпідставності позовних вимог при
пропуску строку звернення до суду в
позові належить відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Зазначених положень закону
апеляційний суд не врахував та,
змінивши висновки суду першої
інстанції щодо обґрунтованості позову,
залишив його без змін, чим порушив
вимоги ст. 309 ЦПК України, яким
відмовлено в задоволенні позову і за
безпідставністю позовних вимог, і
через пропуск без поважних причин
строку звернення до суду.

Крім того, з'ясування тих обставин, чи є
обґрунтованим основні позовні вимоги
чи необґрунтовані, впливає на іншу
позовну вимогу про стягнення
заробітної плати, відносно якої строк
позовної давності не застосовується.

Також позивач зазначала, що
оспорюваний наказ вона не отримувала,
що призвело до ускладнення захисту її
порушених прав.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України апеляційний суд на
зазначені вище обставини справи уваги
не звернув, доводів позивача щодо
поважності причини пропущення строку
звернення до суду не перевірив і дійшов
передчасного висновку про залишення
рішення суду першої інстанції в силі.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10
квітня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська