У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ ускладі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В.., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про стягнення
грошових коштів за договором
депозитного вкладу та відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 4
березня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 листопада 2013 року та за
касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_5, на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2006 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 20 квітня 2005 року
між ним та публічним акціонерним
товариством комерційним банком
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») укладено договір
депозитного вкладу, за яким він передав
відповідачу 10 тис. грн на строк до 21
липня 2005 року зі сплатою 19,5 % річних,
однак після закінчення терміну дії
договору грошові кошти йому не
повернули та не сплатили належні
проценти.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
стягнути з відповідача на його користь
депозитний внесок у розмірі 10 тис. грн
проценти в розмірі 71 625 грн, три
проценти річних у розмірі 2 148 грн 75 коп.
та 5 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
4 березня 2013 року позов
задоволено частково та стягнуто з ПАТ
КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4
депозитний внесок у розмірі 10 тис. грн,
проценти в розмірі 71 625 грн, три
проценти річних у розмірі 2 148 грн 75 коп.
У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22
листопада 2013 року рішення суду
першої інстанції змінено та зменшено
розмір стягнутої суми до 11 314 грн 34 коп.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить оскаржувані
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_5, просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Отже, в частині вирішення спору про
відшкодування моральної шкоди судові
рішення не оскаржуються, тому в силу ст.
335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк»
підлягає відхиленню, а касаційна
скрага ОСОБА_4 підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції про часткове
задоволення позову та зменшуючи розмір
стягнутої суми, виходив із того, що
згідно з п. 9 депозитного договору по
закінченню строку вкладу нараховані за
строк вкладу проценти підсумовуються
до розміру вкладу та на отриману суму, з
наступного календарного дня після
настання дати, вказаної у п. 1 договору -
21 липня 2005 року, банк проводить
нарахування процентів по ставці вкладу
«до запитання» до моменту повернення
вкладу вкладнику, тому нарахування
процентів з 22 липня 2005 року в розмірі 19,5
% є неправильним.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Судом установлено, що 20 квітня 2005 року
між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було
укладено договір депозитного вкладу,
за умовами якого позивач передав
відповідачу 10 тис. грн на строк до 21
липня 2005 року зі сплатою 19,5 % річних.

Згідно зі ст. 1060 ЦК України договір
банківського вкладу укладається на
умовах видачі вкладу на першу вимогу
(вклад на вимогу) або на умовах
повернення вкладу зі спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1061 ЦК
України проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунку
вкладника з інших підстав.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року № 6-129цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

З матеріалів справи вбачається, що
банком не були нараховані проценти за
договором і не нараховувались проценти
по ставці «до запитання», а внесені
вкладником грошові кошти досі не
повернуті.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
передчасного висновку, що відповідач
повинен нарахувати та сплатити
проценти по ставці «до запитання».

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. За змістом
зазначеної норми закону та ст. 1058 ЦК
України, яка регулює правовідносини, що
випливають з договору банківського
вкладу, зобов'язання банку з повернення
вкладу вважається виконаним, коли
вкладнику буде надана реальна
можливість отримати та розпорядитися
на свій розсуд вкладом.

Статтею 625 ЦК України визначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зазначена правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року № 6-140цс13, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Проте апеляційний суд без наведення
відповідних мотивів у силу ст. 316 ЦПК
України не стягнув з відповідача 3 %
річних, що передбачені ст. 625 ЦК України.

Отже, у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд не звернув
уваги на те, що відповідно до ст. 526 ЦК
України зобов'язання банку з
повернення вкладу вважається
виконаним, коли вкладнику буде надана
реальна можливість отримати та
розпорядитися на свій розсуд вкладом;
не врахував, що внесені вкладником
грошові кошти досі не повернуті та
дійшов передчасного висновку про те, що
нарахування процентів з 22 липня 2005 року
в розмірі 19,5 % є неправильним, не
врахувавши при цьому положення ст. 625 ЦК
України.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до не встановлення
фактичних обставин справи, від яких
залежить правильне вирішення спору, що
в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Разом із тим підстав для скасування
судових рішень першої та апеляційної
інстанцій за доводами касаційної
скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» не
вбачається, оскільки письмова форма
договору банківського вкладу
вважається додержаною, якщо внесення
грошових сум підтверджується
договором банківського вкладу з
видачею ощадної книжки або інший
документ, що її замінює і який
видається згідно з внутрішніми
положеннями банку.

Зазначена правова позиція також
викладена в постанові Верховного Суду
України від 29 січня 2014 року № 6-149цс13,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Так, матеріали справи містять договір
про депозитний вклад та фінансовий
документ про внесення відповідних
грошових коштів, отже, посилання банку
на неотримання ним грошових коштів від
позивача та неукладення банком
спірного договору є безпідставними.

Керуючись ст. ст. 336 - 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити,
касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22
листопада 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

О.В.
Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко