У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за
аліментами, неустойки за прострочення
сплати аліментів, відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5,
на рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 27
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 2 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що внаслідок
нерегулярної сплати відповідачем
стягнутих з нього рішенням суду
аліментів на утримання
неповнолітнього сина - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 1 грудня 2011 року
утворилась заборгованість в розмірі 4
623 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
суд стягнути з відповідача суму
заборгованості за аліментами в розмірі
4 623 грн, неустойку за прострочення
сплати аліментів у розмірі 75 744 грн 43
коп, 10 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди та судові витрати.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 27
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 2 квітня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто
з ОСОБА_4 на її користь пеню за
прострочення сплати аліментів на
утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
період з 1 квітня 2005 року до 22 січня 2010
року в розмірі 1 630 грн 11 коп. У решті
позову відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_5, просить судові
рішення скасувати, посилаючись на
порушення судами норм матеріального й
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що зроблений
позивачем розрахунок неустойки за
прострочення сплати аліментів не
відповідає вимогам сімейного
законодавства, тому, розрахувавши
неустойку відповідно до вимог ст. 196 СК
України, стягнув з відповідача
неустойку за прострочення сплати
аліментів за період з квітня 2005 року до
22 січня 2010 року згідно з розрахунком
державного виконавця від 26 серпня 2011
року.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши, що підстав для стягнення
неустойки в розмірі, розрахованому
позивачем, немає. Щодо відшкодування
моральної шкоди, то суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку про її недоведеність.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 21 липня 1992 року. Від
шлюбу вони мають сина - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання
шлюбу проживає з матір'ю та знаходиться
на її утриманні. Згідно з виконавчим
листом № А-157/1992, виданим
Комінтернівським районним судом м.
Харкова з відповідача на користь
ОСОБА_3 стягнуто аліменти на
утримання сина в розмірі 1/4 частки усіх
видів заробітку щомісячно, починаючи з
13 травня 1992 року до його повноліття.
Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 14 березня 2005 року
ОСОБА_4 позбавлено батьківських
прав відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно з розрахунком державного
виконавця заборгованість за
аліментами ОСОБА_4 за період з 1 квітня
2005 року до 22 січня 2010 року, тобто на день
повноліття дитини, складає 4 623 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року № 6-81цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Таким чином, оскільки аліменти
призначаються та виплачуються
щомісяця, то неустойка (пеня) від суми
несплачених аліментів нараховується
не на загальну суму заборгованості, а
базою для її нарахування є сума
чергового несплаченого місячного
платежу. При цьому її нарахування не
обмежується тим місяцем, коли мали бути
сплачені аліменти, а здійснюються за
кожен день прострочення по кожному
місячному платежу окремо до повного
погашення заборгованості виходячи зі
всієї суми.

Проте суд апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
не визначившись із сумою неустойки, не
навів відповідного її розрахунку, який
би відповідав вимогам ст. 196 СК України
та дійшов передчасного висновку про
залишення без змін рішення суду першої
інстанції, який розрахував неустойку
за кожен місяць окремо, без урахування
кількості прострочених днів до сплати
певної суми заборгованості, оскільки
за чинним законодавством має
враховувати заборгованість за кожен
день прострочення, а не помісячно.

Зазначені порушення судами норм
чинного законодавства та не врахування
обов'язкових правових позицій
Верховного Суду України зазначалось в
ухвалі суду касаційної інстанції від 6
лютого 2013 року, якою попередні судові
рішення були скасовані з передачею
справи на новий судовий розгляд.
Відтак, суди не врахували, що згідно з ч.
4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з
яких скасовані рішення є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при новому розгляді справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 2 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська