Справа № 344/6369/13-ц
Провадження № 22-ц/779/156/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Меленко О.Є.,
Проскурніцького П.І.,

секретаря Вилки І.В.,

з участю: представника апелянта
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника позивача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про виселення
із самовільно зайнятого житлового
приміщення, за апеляційними скаргами
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
22 серпня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про
виселення відповідачів із самовільно
зайнятого житлового приміщення. Свої
вимоги мотивував тим, що йому як
працівнику фірми "Барва" виділено
кімнату АДРЕСА_1, про що видано ордер на
жилу площу у вказаному гуртожитку. У
зв'язку з відсутністю належних
побутових умов, він не зміг одразу
поселитися у виділену йому кімнату.
Дане приміщення самовільно зайняла
відповідач ОСОБА_6, де проживає із сином
ОСОБА_2 - відповідачем по справі.
Посилаючись на наведене, позивач
просив виселити відповідачів із
вказаного жилого приміщення та
стягнути з них судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 22 серпня 2013 року позовні
вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 з самовільно зайнятого
житлового приміщення по АДРЕСА_1

На дане рішення відповідачі по справі
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подали апеляційні
скарги, в яких посилаються на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Зокрема, апелянти вказують на те,
що суд задовольнив позов всупереч ч.1
ст.15 ЦК України, так як у позивача не
виникло права на спірну кімнату в
гуртожитку, оскільки протягом
тридцятиденного строку, визначеного
ордером на жилу площу в гуртожитку,
останній туди не вселився. В зв'язку з
цим ордер є недійсним і позивач не має
жодного права на вказане житлове
приміщення. Також апелянти зазначають,
що проживають у гуртожитку законно,
оскільки гуртожиток належить фірмі
"Барва", де ОСОБА_6 пропрацювала більше
десяти років, а її син ОСОБА_2 із
дружиною та дітьми проживають у
гуртожитку як члени її сім'ї. Суд цього
не врахував і ухвалив незаконне
рішення. З цих підстав апелянти просять
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційні скарги
підтримав по наведених у них мотивах та
просив задовольнити скарги.

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_4
заперечила проти задоволення
апеляційних скарг та просила їх
відхилити, оскільки рішення суду є
законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
представників сторін, обговоривши
доводи апеляційних скарг та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги
підлягають до задоволення з наступних
підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно протоколу
№32 від 06.04.1999 року спільного засідання
адміністрації і профспілкового
комітету фірми "Барва" заявнику ОСОБА_5
та його дружині ОСОБА_7 виділено
кімнату АДРЕСА_1.

На підставі даного рішення
Івано-Франківською фірмою "Барва"
позивачу видано ордер №73 на вільну
жилу площу в гуртожитку, що дало йому
право на зайняття з сім'єю в складі двох
чоловік жилої площі в гуртожитку по
АДРЕСА_1.

В зв'язку з відсутністю належних
побутових умов ОСОБА_5 не зміг одразу
поселитися в кімнату, а в подальшому
зазначену житлову площу самовільно
зайняла ОСОБА_6, де по сьогоднішній день
проживає разом зі своїм сином ОСОБА_2

З приводу незаконного зайняття
приміщення відповідачами ОСОБА_6 та її
сином позивач неодноразово звертався в
УЖКГ виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради.

Листом від 04.01.2008 року УЖКГ виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради повідомило позивача про
незаконність проживання відповідачів
у належній йому кімнаті (а.с.4).

Згідно довідки №02-02/2210 від 02.04.2012 року у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5,
його дружина ОСОБА_7 та їхній син ОСОБА_8
(а.с.76).

Встановивши дані обставини, суд
прийшов до висновку про задоволення
позовних вимог, оскільки позивач в
законному порядку на підставі ордеру
отримав право на вселення в кімнату в
гуртожитку, а відповідачі незаконно
зайняли спірне приміщення, доказів
правомірності проживання у ньому суду
не представили, в зв'язку з чим
підлягають виселенню із вказаного
приміщення.

Однак, колегія суддів вважає, що такий
висновок суду не відповідає обставинам
справи, заперечується зібраними
матеріалами справи та суперечить
нормам матеріального права.

Як вбачається із обставин справи,
предметом позову є виселення
відповідачів із незаконно зайнятого
ними приміщення у гуртожитку, на яке
позивачу видано ордер.

Відповідно до ч.2 ст.128 Житлового
кодексу Української РСР жила площа в
гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації чи органу
кооперативної або іншої громадської
організації та відповідного
профспілкового комітету і комітету
комсомолу.

Згідно ст.129 Житлового кодексу
Української РСР на підставі рішення
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Форму спеціального ордера встановлено
Примірним положенням про гуртожитки,
затвердженим постановою від 3 червня 1986
р. N 208, де зазначено, що такий ордер
дійсний протягом 30 днів. При вселенні
ордер здається в
житлово-експлуатаційну організацію, а
при її відсутності - завідуючому
(директору) гуртожитком підприємства,
установи, організації.

Отже, законодавством врегульовано
порядок вселення у гуртожиток, який
передбачає кілька стадій: видача
ордера; виписка із попереднього місця
проживання; вселення у гуртожиток.
Ордер тільки дає право на вселення в
гуртожиток і проживання в ньому, після
видачі якого особа повинна вчинити
певні дії, передбачені законодавством,
протягом 30 днів з дня його видачі, після
чого ордер автоматично стає недійсним.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 одразу не
поселився у зазначену кімнату в
гуртожитку, про це він зазначив в
позовній заяві, а тому ця обставина
згідно ч.1 ст.61 ЦПК України визнана
позивачем і доказуванню не підлягає.

Твердження суду про те, що з приводу
незаконного зайняття приміщення
відповідачем ОСОБА_6 та її сином
позивач неодноразово звертався в УЖКГ
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради, є
недоведеним, оскільки ОСОБА_5 надав
тільки одну відповідь Управління УЖКГ
на його заяву, в якій він просить
здійснити виселення відповідача
ОСОБА_6 (а.с.4). Вказану відповідь надано
04.01.2008 р., що дає підстави зробити
висновок про те, що протягом 9 років з
моменту видачі ордеру позивач не
заявляв претензій та не звертався із
заявами щодо незаконного заселення
відповідачів у спірну кімнату.

Відповідно до п.7 Примірного положення
заселення гуртожитків провадиться
після створення в них необхідних
житлово-побутових умов для проживання
й одержання дозволу
санітарно-епідеміологічної станції.

Згідно п.28 Примірного положення
завідуючий (директор) гуртожитком
зобов'язаний забезпечити: вселення
громадян, яким надано жилу площу в
гуртожитку, при наявності у них
ордерів.

Виходячи з цих правових норм, посилання
позивача на відсутність належних
побутових умов, як на підставу
непоселення в гуртожиток, є
безпідставним та необґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що позивач
ОСОБА_5 не дотримався порядку,
передбаченого законодавством для
вселення у гуртожиток, оскільки не
реалізував свого права на підставі
ордеру протягом визначеного у ньому
строку(30 днів), а тому не набув права
користування кімнатою в гуртожитку. В
зв'язку з цим, проживання відповідачів
у гуртожитку не порушує права позивача.
Окрім того, сама по собі реєстрація
позивача та членів його сім'ї за місцем
проживання у гуртожитку без факту
поселення у виділену кімнату, не
породжує для нього права на
користування такою кімнатою у
гуртожитку.

Виходячи із цього, враховуючи, що право
на виселення є формою захисту права
користування, ОСОБА_5 не має права на
звернення до суду із позовом про
виселення відповідачів.

На зазначене суд уваги не звернув та
прийшов до помилкового висновку про
задоволення позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
зробивши висновки, які не відповідають
обставинам справи та неправильно
застосувавши норми матеріального
права, ухвалив незаконне та
необґрунтоване рішення, яке, на
підставі ст.309 ЦПК України, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_6
задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 22 серпня 2013 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_2 про виселення із самовільно
зайнятого житлового приміщення
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.Є. Меленко

П.І. Проскурніцький