У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» про визнання кредитного
договору удаваним правочином за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
21 травня 2007 року з ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк зобов'язався надати відповідачу
кредит у розмірі 11 639 доларів 65 центів
США на строк до 21 травня 2012 року, а
відповідач зобов'язався повернути
кредит та сплатити проценти за
користування кредитом. На забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором з відповідачем було укладено
договір застави, за умовами якого
останній передав банку в заставу
автомобіль ВАЗ 21112-125-51, 2007 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1.
Відповідач взяті на себе зобов'язання
належним чином не виконував, у зв'язку з
чим утворилась заборгованість.

Ураховуючи викладене, позивач,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором від 21 травня
2007 року в розмірі 11 723 доларів 21
цент США.

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на те, що
укладений 21 травня 2007 року між ним та
ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір
насправді було вчинено у національній
валюті гривні й останній не має права
надавати кредити в іноземній валюті,
тому просив: визнати удаваним
кредитний договір від 21 травня 2007 року;
застосувати наслідки удаваного
правочину та визнати кредитний договір
таким, що укладений в національній
валюті України - гривні, а саме вважати,
що кредит був наданий у розмірі 42 950 грн,
на умовах, визначених у договорі.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м.
Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року
позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку
заборгованість за кредитним договором
від 21 травня 2007 року в розмірі 11 723
долари 21 цент США та 935 грн 51 коп. на
відшкодування сплаченого судового
збору. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 травня
2014 року рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
ПАТ КБ «ПриватБанк»
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено. У решті -
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить оскаржуване
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Судові рішення в частині вирішення
зустрічного позову не оскаржуються,
тому в касаційному порядку не
переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив із того, що згідно зі ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за
кредитним договором не виконав, це є
підставою для стягнення грошових
коштів за цим договором. Крім того,
укладаючи спірний кредитний договір,
позивач погодився на умови цього
договору, які були узгоджені сторонами,
частково виконував ці умови, тому
відсутні підстави для визнання його
удаваним правочином.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
місцевого суду в частині задоволення
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та
відмовляючи в задоволенні позову,
виходив із того, що з метою погашення
боргових зобов'язань відповідно до
акта приймання-передачі від 1 жовтня 2009
року ОСОБА_3 передав банку предмет
застави для реалізації, однак банк не
вчинив жодних дій по його реалізації і
погашення боргу та не повернув його
власнику. Також суд зазначив, що такі
дії банку й те, що вартість автомобіля
банком не визначена, не врахована у
розрахунку суми боргу, тому підстав для
задоволення позову банку немає. Разом з
тим згідно з генеральною ліцензією,
виданою Національним банком України 5
жовтня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»,
банк має право здійснювати банківські
операції, зокрема, надавати кредити в
іноземній валюті.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає;
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, не
встановлені.

Судом установлено, що 21 травня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого останній отримав кредит у
розмірі 11 639 доларів 65 центів США на
строк до 21 травня 2012 року. На
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором з відповідачем
було укладено договір застави, за
умовами якого останній передав банку в
заставу автомобіль ВАЗ 21112-125-51, 2007 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно з актом приймання-передачі від
1 жовтня 2009 року ОСОБА_3 передав
ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль
ВАЗ 21112-125-51, 2007 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1, та
доручив останньому реалізувати його за
ринковою вартістю, а виручені кошти
направити на погашення заборгованості.

Згідно зі ст. 616 ЦК України якщо
порушення зобов'язання сталося з вини
кредитора, суд відповідно зменшує
розмір збитків та неустойки, які
стягуються з боржника. Суд має право
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника, якщо
кредитор умисно або з необережності
сприяв збільшенню розміру збитків,
завданих порушенням зобов'язання, або
не вжив заходів щодо їх зменшення.

Таким чином, апеляційний суд зазначене
положення закону залишив поза увагою
та, поклавши на банк провину за не
продаж заставного майна, відмовив у
задоволенні всієї частини вимог, не
врахувавши, що це є лише підставою для
зменшення заявленого до стягнення
розміру неустойки, а не відмови в
позові.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що
особа, яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Отже, застосування цієї норми
передбачає існування лише випадку або
непереборної сили та за умови
наявності у боржника коштів, тобто
підставою застосування цього закону є
інші обставини ніж ті, що зазначив
апеляційний суд.

Разом з тим, оскільки повернення
кредиту ОСОБА_3 не обумовлене випадком
або непереборною силою, що завадили
йому повернути кредит або сплатити
заборгованість за кредитом за рахунок
наявних у нього грошових коштів, тому
відмова в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» на
підставі ст. 617 ЦК України є
передчасною.

Також судами встановлено, що крім
обтяження ПАТ КБ «ПриватБанк» за
договором застави автомобіля ВАЗ
21112-125-51, 2007 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, зареєстровані
обтяження за постановою про відкриття
виконавчого провадження від 21 вересня
2011 року з виконання виконавчого листа,
виданого Амур-Нижньодніпровським
районним судом м. Дніпропетровська від
5 серпня 2011 року № 2-1024 про
стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
заборгованість в розмірі 188 890 грн 55 коп.
на користь публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» та відповідно
до постанови про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження.

Крім того, з касаційної скарги та
доданих до неї матеріалів убачається,
що ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався з
позовом до публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк», ОСОБА_3 про
звільнення автомобіля ВАЗ 21112-125-51, 2007
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, з-під арешту, який рішенням
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 вересня 2013 року
було задоволено частково.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316
ЦПК України апеляційний суд зазначені
вище положення закону та обставини
справи уваги не звернув, при цьому
перевірив та встановив обставини
справи, надавши правову оцінку, яка не
відповідає фактичним обставинам
справи.

За таких обставин рішення апеляційного
суду в частині вирішення первісного
позову не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 травня
2014 року в частині вирішення первісного
позову ПАТ «КБ «Приватбанк» про
стягнення заборгованості за кредитом
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

О.В.
Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко