Номер провадження: 22-ц/785/5847/14
Головуючий у першій інстанції Тончева
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А.,
Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Тарутинського районного
суду Одеської області від 17 квітня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алекх-М», Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Хліб-Тарутине», Тарутинської районної
комунальної установи «Трудовий архів»,
Фермерського господарства «Буджак»,
Фізичної особи підприємця ОСОБА_4,
Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 - «Про
захист честі, гідності, ділової
репутації, спростування недостовірної
інформації та відшкодування моральної
шкоди», -

ВСТАНОВИЛА:

23.05.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із
вказаним позовом, у подальшому предмет
позову був змінений та просив
спростувати недостовірну інформацію
викладену в листі відповідачів від
19.02.2013 року до Президента України
ОСОБА_6., а саме: «уже на протяжении
многих лет начальник отделения
исполнительной дирекции Фонда
социального страхования на
производстве и профессиональных
заболеваний в Тарутинском районе
ОСОБА_2 имеет нездоровый интерес к
нашим предприятиям. Под предлогом
плановых проверок состояния охраны
труда на предприятиях (планы проверок,
приказы на проверки подписаны
собственноручно ОСОБА_2 не
утверждённые в областной дирекции
Фонда, как требует законодательство)
являясь на предприятия, интересуется
договорными отношениями с другими
предприятиями, финансовыми вопросами
предприятий и прочими вопросами
далёкими от охраны труда. После так
называемых плановых проверок следуют
жалобы в прокуратуру, в вышестоящие
организации наших предприятий в
министерства, в общество прав
потребителей, в инспекцию по ценам и
прочие инстанции. Следующий этап его
жалоб - это неудовлетворённость
проверок по его жалобам и очередные
жалобы на необъективность проверяющих
в структуры находящиеся на ступень
выше. Очень хочется отметить, что
ОСОБА_2 выбирает предприятия для
проверок корыстно, платёжеспособных,
таких как пассажирские перевозки
(требуя безоплатный проезд в областной
центр), базу стройматериалов,
хлебокомбинат, фермерские хозяйства,
которые на плаву, газовое хозяйство и
прочие предприятия, которые ещё можно
использовать в корыстных целях. Своими
действиями ОСОБА_2 настойчиво пытается
парализовать работу предприятий. Его
настойчивость выражается в том, что под
предлогом плановых и внеплановых
проверок состояния охраны труда на
предприятии он всячески ищет
информацию на любые темы, кроме охраны
труда, для очередных жалоб во все
инстанции с явной целью закрыть
предприятия. Проверки наших
предприятий осуществляются чаще чем
один раз в пять лет. ОСОБА_2 использует
своё служебное положение для
достижения своих личных целей.
Прикрываясь своими служебными
полномочиями ОСОБА_2 всячески
вмешивается в хозяйственную
деятельность предприятий, мешает
нормальному ходу работы, интересуется
финансовым положением наших
предприятий. На территории района
находятся ряд аналогичных предприятий,
на которых не проверялась охрана труда
лет пять, но тем не менее, ОСОБА_2 не
планирует проверки данных предприятий,
которые занимаются той же
деятельностью что и мы».

Також позивач просив стягнути з
відповідачів з TOB «Алекх-М», TOB
«Хліб-Тарутине», Тарутинської районної
КУ «Трудовий архів», ФГ «Буджак», ФОП
ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_4 на його користь
завдану моральну шкоду в сумі 500 грн. з
кожного, стягнути судових витрат.

Позивач стверджував, що в зазначеному
листі на ім'я президента України
містилася недостовірна інформація, яка
принижує його честь та гідність, як
громадянина, та ділову репутацію, як
начальника відділення Виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві в Тарутинському районі
Одеської області.

Позивач позов підтримав та просив
задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач TOB «Алекх-М» в особі
директора Ольшанської H.A. , представник
ФОП ОСОБА_5, відповідач ТОВ
«Хліб-Тарутине» в особі його директора
Кащі З.С., відповідач Тарутинська
районна КУ «Трудовий архів» в особі її
директора Чапир С.В., відповідач ФГ
«Буджак» в особі голови Мераджи Ф.І.,
відповідач ФОП ОСОБА_4 позов не визнали,
заперечували проти задоволення позову.

Рішенням Тарутинського районного суду
Одеської області від 17.04.2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

28.04.2014 року ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить рішення районного суду
скасувати, ухвалити у справі нове
рішення про задоволення його позовних
вимог, посилаючись на порушення
районним судом норм матеріального та
процесуального права, а також на
неповне з'ясування районним судом
обставин по справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
відповідачами в листі були
висловленні оціночні судження.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини у справі.

Позивач пояснив суду, що ним відповідно
до п. 3 ст. 22 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» виконуються статутні
напрямки Фонду з перевірки стану
профілактичної роботи та охорони праці
на підприємствах.

Так, перевірка стану охорони праці на
підприємстві TOB «Алекх-М» , ФОП ОСОБА_5
здійснювалась позивачем з моменту їх
державної реєстрації два рази: перший
раз в лютому 2011 року відповідно до
наказу Управління Фонду № 154 від 21.10.2010
року та наказу відділення Фонду № 31 від
26.10.2010 року.

За результатами перевірки було
виявлено 70 та 64 порушень законодавства
про охорону праці відповідно та були
складені подання № 1 від 15.02.2011 року та
№ 2 від 25.02.2011 року відповідно з вимогою
усунення порушень.

На виконання наказу Управління Фонду №
154 від 21.10.2010 року та наказу відділення
Фонду № 31 від 26.10.2010 року були
направлені відповідні інформації до
контролюючих органів з питань охорони
праці, безпеки дорожнього руху,
замовника з автоперевезень та органів
місцевої влади.

Відповідно до листа Територіального
Управління держгірпромнагляду по
Одеській області за № 1539-01 від 10.06.2011
року за порушення вимог нормативних
актів з охорони праці директора TOB
«Алекх-М» Марашлець Д.Г. було
притягнуто до адміністративної
відповідальності.

Відповідно до листа територіального
управління головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті в Одеській області № 7600-01
від 07.10.2011 року за результатами
перевірки на автопідприємстві TOB
«Алекх-М» були виявлені порушення
ліцензійних умов, по яким було видане
відповідне розпорядження.

Вруге перевірка стану охорони праці, на
автопідприємствах TOB «Алекх-М», ФОП
ОСОБА_5 проводилась в травні 2012 року за
поданням Тарутинської районної
прокуратури № 550 від 24.04.2012року,
приводом якої стало не усунення
порушень зазначених в поданні
відділення Фонду № 1 від 15.02.2011 року. За
результатами перевірки стану охорони
праці були складені подання № 32-12 від
30.05.2012 року та № 33 від 30.05.2012 року.

Що стосується перевірки стану охорони
праці на підприємстві TOB
«Хліб-Тарутине», то вона здійснювалась
також два рази: Перша проводилась
згідно наказу відділення Фонду № 31 від
03.10.2011 року. За результатами було
виявлено 83 порушення законодавства з
охорони праці та складено і надано до
виконання роботодавцю Подання № 13 від
30.12.2011 року, яке в свою чергу виконане не
було.

У звя'зку з тим, що роботодавець не
надав повідомлення про усунення
порушень за поданням прокурора № 550 від
24.04.2012 року проводилась повторна
перевірка за результатами якої було
виявлено 46 порушень законодавства з
охорони праці по яким було складено та
надано відповідне подання № 24-12 від
24.05.2012 року.

На вимогу прокурора району було
складено та направлено до
територіального управляння
Держгірпромнагляду в Одеській області
Подання № 06-12 від 31.05.2012 року щодо
притягнення посадових осіб TOB
«Хліб-Тарутине» до адміністративної
відповідальності.

Перевірка стану охорони праці в TOB
«Хліб-Тарутине» відповідно до листа
Управління Фонду № 04/981 від 29.11.2012 року
та наказу відділення Фонду № 3 від
03.01.2013 року не здійснилися з причини
перешкоджання в її проведені з боку
власника TOB «Хліб-Тарутине» Марашлець
Д.Г.

Перевірка стану охорони праці на
підприємствах Тарутинська районна КУ
«Трудовий архів», ФОП ОСОБА_4, ФГ
«Буджак», починаючи з початку роботи
відділення Фонду по теперішній час не
планувалась і не проводилась.

Відповідач TOB «Алекх-М» в особі
директора Ольшанської H.A. пояснювала
під час розгляду справи районним судом,
що з 01.02.2012 року згідно Наказу TOB
«Алекх-М» № 6-к вона призначена на
посаду директора вказаного TOB.
Підписати колективне звернення була
вимушена у зв'язку з тим, що на протязі
цього часу начальник відділення Фонду
в Тарутинському районі Одеської
області ОСОБА_2, який є страховим
експертом з охорони праці в районі під
приводом планових перевірок стану
охорони праці на підприємстві виявляє
інтерес до договірних відносин їх
підприємства з іншими підприємствами,
фінансових питань підприємства та
інших які взагалі не стосуються стану
охорони праці. Так, на підприємстві під
час її перебування на посаді директора,
було здійснено декілька перевірок
наслідком яких були звернення до
Тарутинського РВ ГУМВС України,
прокурора Тарутинського району, про
притягнення її як посадової особи до
адміністративної відповідальності; до
управління держгірпромнагляду в
Одеській області з поданнями про
заборону робочих місць та притягнення
до адміністративної відповідальності;
управління морегосподарського
комплексу транспорту та зв'язк;
управління Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті в Одеській області з
проханням надати належну оцінку щодо
виконання ліцензійних умов
перевізником та інше. Наслідком цих
звернень були неодноразові
притягнення до адміністративної
відповідальності, яка взагалі не є
результатом порушення стану охорони
праці, а також розірвання договірних
відносин з іншими підприємствами,
завдання шкоди підприємству у вигляді
витраченого часу на виклики до слідчих
Тарутинського РВ ГУМВС України в
Одеській області, витрат на юридичну
допомогу та інше. Також, пояснила, що на
неодноразові звернення до Управління
Фонду про заміну страхового експерта з
охорони праці в особі ОСОБА_2 на іншого
Управління Фонду не реагує, тож
вимушена була підписати лист звернення
до Президента з ціллю недовіри до
ОСОБА_2 як страхового експерта при
цьому використовуючи своє право
відповідно до ст. 15 Закону України «Про
звернення громадян».

Представник ФОП ОСОБА_5 за дорученням
Марашлець Д.Г. під час розгляду справи
районним судом, пояснив, що неприязнені
стосунки з позивачем склалися на
грунті того, що він як начальник
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві в Тарутинському районі під
приводом планових перевірок стану
охорони праці цікавиться договірними
відносинами їх підприємства з іншими,
фінансовими питаннями та іншими які
взагалі не стосуються його
компетенції. Після перевірок позивач
звертається в міліцію, прокуратуру, до
суду, до інспекції з формування цін, в
міністерство з проханням зупинити
роботу підприємства, порушити
кримінальну справу, скасувати
ліцензію, розірвати договір та інше.
Тому, у зв'язку наведеним склалося
оціночне судження про те, що
прикриваючись своїм службовим
становищем позивач всіляко
втручається в господарську діяльність
їх підприємств, перешкоджає нормальній
діяльності підприємства за для того,
щоб догодити їх конкурентам з якими
позивач знайомий. Зазначив, що ОСОБА_5
не намагалася в заяві - скарзі
принизити честь і гідність позивача, а
тільки використавши своє
конституційне право та право на
звернення, звернулась у порядку
підлеглості до вищого органу
відповідно до його функціональних
обов'язків із зауваженнями та
пропозиціями що стосуються їх
статутної діяльності стосовно
реалізації своїх
соціально-економічних та особистих
інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідач TOB «Хліб-Тарутине» в особі
його директора Кащі З.С. під час
розгляду справи в районному суді,
пояснила, що в зазначеній заяві - скарзі
було поставлено питання про виконання
меж обов'язків посадової особи
відповідно до посадових інструкцій та
жодним чином, викладені в заяві
судження, не стосуються особистого
немайнового права ОСОБА_2 Зазначила, що
відмовлялася від надання пояснення та
вчинення на її підприємстві перевірки
стану охорони праці у зв'язку з тим, що
при виконанні службових обов'язків
позивач як страховий експерт перевищує
свої посадові повноваження та
втручається у справи підприємства, які
не є предметом його перевірки.

Директор Тарутинської районної КУ
«Трудовий архів» Чапир С.В. під час
розгляду справи районним судом,
пояснив, що колективне звернення до
Президента України підписав, так як
викладенні у зверненні обставини
відповідають дійсності, а саме те, що
начальник відділення Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань ОСОБА_2, використовуючи
своє службове становище під приводом
перевірок стану охорони праці на
підприємстві, втручається в
господарську діяльність підприємства,
виявляє інтерес до фінансового стану
підприємств, заважає нормальній роботі
підприємства шляхом написання
постійних скарг до міліції,
прокуратури, суду, різних міністерств.
Зазначив, що він також є і приватним
підприємцем та ОСОБА_2 неодноразово
притягував його до адміністративної
відповідальності за порушення вимог
передбачених ст.ст. 165-4, 173 КУАП за
заявою відділення Фонду за начебто
хуліганські дії та наслідком цього
притягнення було рішення суду про
скасування цієї постанови.

Відповідач ФГ «Буджак» в особі голови
Мераджи Ф.І. в районному суді зазначив,
що з позивачем знаходиться в
неприязнених стосунках з приводу
незаконного притягнення його як голови
господарства до адміністративної
відповідальності за ст.165-4КУпАП, який
також не використовує найману працю,
але повинен звітувати про свої доходи
перед Фондом соціального страхування.
Зазначив, що підписав заяву - скаргу до
Президента України, так як ОСОБА_2 як
начальник відділення Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань своїми діями виявляє
інтерес до фінансового стану його
підприємства. Додав, що використав
право на звернення відповідно до
Конституції України та Закону України
«Про звернення громадян».

Відповідач ФОП ОСОБА_4 в районному суді
пояснила, що вона є приватним
підприємцем і здійснює продаж
будівельних матеріалів, не
використовує найману працю і не стоїть
на обліку у відділенні Фонду в
Тарутинському районі як особа що
використовує найману працю, підписала
скаргу - заяву до Президента України,
використовуючи своє право відповідно
до ст.40 Конституції України, так як
ОСОБА_2 почав навідуватися її
склад-магазин та, використовуючи своє
службове становище, заважав їй
здійснювати господарську діяльність, а
саме: направив інформацію до
прокуратури про використання нею
найманої праці. Внаслідок цього
звернення була проведена перевірка,
якою порушень законодавства про
охорону праці не було виявлено. Однак
вона була вимушена давати пояснення
інспектору з охорони праці та
відволікатися від роботи. Крім того,
надала суду власноруч написані
позивачем зразки заяв та заявила про
те, що позивач, враховуючи її вік , а
саме 21 рік, таким чином чинить на неї
тиск аби вона відмовилася від підпису в
заяві - скарзі Президенту України від
19.02.2013 року, що підтверджує все
викладене в заяві - скарзі, а саме те, що
ОСОБА_2 використовує своє службове
становище та інше.

Вищезазначену інформацію відповідачі
виклали у листі від 19.02.2013 року до
Президента України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 року
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» обов'язок
довести, що поширена інформація є
достовірною, покладається на
відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт розповсюдження
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього були порушені його
особисті немайнові права.

З огляду на наведене, при розгляді
справи з'ясуванню підлягають наступні
обставини: чи поширені відомості, про
спростування яких пред'явлений позов,
чи порочать вони честь, гідність або
ділову репутацію позивача чи
відповідають дійсності.

Однак, відповідно до ст. 277 ЦК України не
є предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків.

Тому, в п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 року
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» було
роз'яснено, що вирішуючи питання про
визнання поширеної інформації
недостовірною, суди повинні визначати
характер такої інформації та з'ясувати
чи є вона фактичним твердженням, чи
оціночним судженням.

Відповідно до ст. 34 Конституції України
кожен має право на свободу думки і
слова, межею якої є право іншої особи на
повагу до її гідності та честі.

Відповідно Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 року
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»
передбачено, що згідно до ст. 40
Конституції України усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення та
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. Проте суди
повинні мати на увазі, що у випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію, та надати відповідь, проте
в ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову.

Досліджуючи докази по справі, а саме
заяву - скаргу Президенту України
ОСОБА_6 від 19.02.20ІЗ року та лист
Виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України від 30.04.2013 року
адресований Міністерству соціальної
політики України про розгляд
колективного звернення, колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду, що відповідачі, користуючись
своїм конституційним правом та Законом
України «Про звернення громадян»
звернулися у порядку підлеглості до
вищого органу з
зауваженнями-пропозиціями що
стосуються їх статутної діяльності
стосовно реалізації їх
соціально-економічних та особистих
прав і законних інтересів та скаргою
про їх порушення; отримали лист про
розгляд звернення з огляду на який
вбачається, що в ході перевірки
інформація зазначена в заяві - скарзі
не знайшла свого підтвердження. Однак,
вказані обставини не можуть самі по
собі бути підставою для задоволення
позову про захист честі, гідності та
ділової репутації, а прохання провести
службове розслідування щоб
розібратися по суті викладеній в
зверненні не було розповсюджено
широкому колу громадськості, оскільки
було адресоване Президенту, тож, мети
зганьбити честь і гідність позивача і
довести такі відомості до
громадськості не вбачається.

Відповідно до ст. 47-1 ЗУ «Про
інформацію» ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Колегія суддів, досліджуючи письмові
докази по справі, а саме постанови
Тарутинського РВ ГУМВС України в
Одеській області про відмову в
порушенні кримінальної справи від
07.12.2011 року, 07.11.2011 року, 13.07.2011 року,
04.02.2010 року, 05.11.2010 року, 13.01.2010 року,
12.09.2009 року, 16.12.2009 року, 21.11.2009 року; лист
Тарутинської районної ради від 03.11.2006
року, ухвалу Одеського апеляційного
господарського суду від 05.02.2008 року,
скаргу ОСОБА_2 до начальника
Тарутинського РВ УМВС України в
Одеській області від 09.09.2009року, скарги
ОСОБА_2 до прокурора Тарутинського
району від 11.12.2009 року та від 06.06.2012 року,
лист TOB «Алекх-М» до Відділення ВД
ФССНВП в Одеській області від 09.12.2010
року, скаргу ОСОБА_2 до Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті від 25.11.2010 року, лист
начальника Управління
морегоподарського комплексу
транспорту та зв'язку від 12.03.2011 року,
листи Ізмаїльського відділу
промислової безпеки та охорони праці
до TOB «Алекх-М» та ФОП ОСОБА_5 від 20.05.2011
року, посвідчення на проведення
позапланової перевірки № 128/16 від 03.11.2011
року, скарги на постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи № 943 від
09.11.2011 року, Постанову Тарутинського
районного суду від 09.07.2012року, скарги
ОСОБА_2 на дії TOB «Алекх-М» до
Тарутинського РВ ГУМВС України в
Одеській області від 31.07.2012 року № 1035 та
№ 1037, № 1038, № 769 від 05.06.2012року, лист
Тарутинської РДЛ ветеринарної
медицини № 58 від 01.08.2012 року, лист
Тарутинського РЦЗ № 1110/01/03 від 04.09.2012
року, наказ № 31 від 26.10.2010 року, графік
перевірки автотранспортних
підприємств, Подання до TOB
«Хліб-Тарутине» № 26 від 06.03.2012 року та №
24-12 від 24.05.2012 року, Припис
Держгірпромнагляду до TOB
«Хліб-Тарутине» № 26 від 06.03.2012 року,
постанову Тарутинського районного
суду від 08.02.2013 року по справі про
закриття провадження відносно
притягнення Чапир С.В. до
адміністративної відповідальності за
ст. 173 КУпАП, акт перевірки додержання
суб'єктом господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування № 15-30-018/0715 ФОП
ОСОБА_4, зразки заяв, вважає, що районний
суд прийшов до правильного висновку, що
зазначені у скарзі відомості є
оціночними судженнями відповідачів,
які склалися на підставі досліджених
доказів, тож не підлягають скасуванню
та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідачів, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положення ст. 10
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод (далі Конвенція).

Аналізуючи ст. 10 Конвенції,
застосування практики прецедентного
права Європейським Судом з прав людини
(далі Європейський Суд) при вирішенні
діфамаційних спорів, які є частиною
національного законодавства і
джерелом права в Україні, норми
національного законодавства, районний
суд прийшов до обґрунтованого
висновку, що відповідно до ст. 10
Конвенції кожен має право на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання держави і незалежно
від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно
пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може бути предметом
таких формальностей, умов, обмежень або
санкцій, що встановлені законом і є
необхідними у демократичному
суспільстві в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського спокою, для охорони
порядку або запобігання злочинам для
охорони здоров'я або моралі, для
захисту репутації або прав інших осіб,
для запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для
підтримання авторитету і
безсторонності суду.

Одночасно, колегія суддів звертає
увагу, що у рішенні від 07.12.1976 року у
справі Хендісайд проти Сполученого
Королівства Європейський Суд з прав
людини зазначив і знову нагадав у п. 41
свого рішення від 08.07.1986 року у справі
Лінгенса (Lingenscase, 12/1984/84/131), що свобода
вираження поглядів, гарантована ст. 10 ч.
1 Конвенції, становить одну з основних
підвалин демократичного суспільства, й
одну з принципових умов його розвитку
та умов самореалізації кожної особи. За
умови додержання ст. 10 ч. 2 Конвенції
свобода вираження стосується не лише
тієї «інформації» чи тих «ідей», які
отримані належним чином або
розглядаються як необразливі чи
незначні, а й тих, що викликають образу,
обурення або неспокій. Такими є вимоги
плюралізму, терпимості й широти
поглядів, без яких «демократичне
суспільство» неможливе.

Європейський Суд звернув увагу на
необхідність розрізнення фактів та
оціночних суджень: «На думку суду, слід
уважно розрізняти факти та оціночні
судження. Наявність фактів можна
довести, а правдивість оціночних
суджень не можна», зазначив суд у
рішенні від 18.07.1986 року (справа
Лінгенса, п. 46) та у продовження цієї
думки у п. 41 рішення від 29.03.2005 року у
справі «Українська Пресс-Група» проти
України підкреслив, що у своїй практиці
Суд розрізняє факти та оціночні
судження. Якщо існування фактів може
бути підтверджене правдивість
оціночних суджень не піддається
доведенню. Вимога довести правдивість
оціночних суджень є нездійсненною і
порушує свободу висловлення думки як
таку, що є фундаментальною частиною
права, яке охороняється ст. 10 Конвенції.

Імплементуючи зазначене у
національному законодавстві, зокрема,
у ст. 47-1 Закону України «Про
інформацію», законодавець вказав, що
ніхто не може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення
оціночних суджень.

У справі Lindon, Otcharotry Lanrens and Iuly v. France
(рішення від 22.10.2007 року) Європейський
Суд з прав людини знову нагадав, що для
того, щоб оцінити виправданість
оспорюваного висловлювання, необхідно
провести відмінність між
ствердженнями про факти і оціночними
судженнями. У той час як реальність
фактів може бути продемонстрована,
істинність оціночних суджень не може
бути предметом доказування. Вимога
довести істинність оціночного
судження не може бути виконана і
порушує саме право на вільне вираження
поглядів, яке є важливим елементом
права, гарантованого ст. 10 Конвенції.
Класифікація висловлювання як
ствердження про факт чи оціночне
судження представляє собою питання,
яке перш за все знаходиться у рамках
свободи розсуду національної влади,
зокрема національних судів. Проте
навіть якщо висловлювання
представляло собою оціночне судження,
воно повинно бути підтверджено
достатньою фактичною підставою, за
відсутності якого буде визнано таким,
що виходить за належні рамки.

Між іншим, колегія суддів погоджується
з думкою районного суду про те, що
доводи позивача про те, що ганебні
звинувачення з боку відповідачів які
не відображають дійсності принижують
його в очах керівництва та його колег,
районним судом обґрунтовано не
прийняті до уваги з наступних підстав.

У ст. ст. 3,4,6 Декларації про свободу
політичних дебатів у засобах масової
інформації, схваленої 12 лютого 2004 року
на 872-му засіданні Комітету Міністрів
Ради Європи, вказується, що оскільки
політичні діячі та посадові особи, які
обіймають публічні посади або
здійснюють публічну владу на
місцевому, регіональному чи
міжнародному рівнях, вирішили
апелювати до довіри громадськості та
погодилися «виставити» себе на
публічне обговорення, то вони
підлягають ретельному громадському
контролю і потенційно можуть зазнати
гострої та сильної громадської критики
у засобах масової інформації з приводу
того, як вони виконували або виконують
свої функції. При цьому зазначені діячі
та особи не повинні мати більшого
захисту своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

Враховуючи викладене, межа допустимої
критики щодо політичного діяча чи
іншої публічної особи є значно ширшою,
ніж окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

Крім того, в Рішенні Конституційного
Суду України у справі про офіційне
тлумачення положень ч. 1 ст. 7 ЦК УРСР
(справа № 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року №
8-нр/2003) зазначено, що межі допустимої
інформації щодо посадових осіб можуть
бути ширшими порівняно з межами такої ж
інформації щодо звичайних громадян.
Тому, як посадові чи службові особи
діють без правових підстав, то мають
бути готовими до критичного реагування
з боку суспільства.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду про те, що позивачем не доведений
факт розповсюдження недостовірної
інформації відповідачами, оскільки у
своєму зверненні до Президента України
відповідачі висловили свої оціночні
судження, скориставшись своїм
конституційним правом.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів погоджується з
висновком районного суду, що вимоги
позивача про відшкодування йому
моральної шкоди також не підлягають
задоволенню.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювана та вини останнього
в її заподіянні.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

В судовому засіданні не було надано
доказів, які б підтверджували доводи
позивача ОСОБА_2 щодо вчинення
відповідачами дій, направлених на
заподіяння йому моральної шкоди.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача є недоведеними,
у зв'язку з чим неспроможними та такими,
що не спростовують висновків суду, не
маючи підстав та доведеності для
задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам норм права, на які
посилається суд під час розгляду
справи і фактичним обставинам по
справі, а також підтверджується
зібраними по справі доказами.

Висновки суду першої інстанції
відповідають матеріалам справи та
вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тарутинського районного суду
Одеської області від 17 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

02.07.2014 року
м. Одеса