Справа № 644/1577/13-ц
Головуючий І інстанції - Матвієвська
Провадження: 22-ц/790/3798/14
Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: приватна власність
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді - Бездітка В.М.,

суддів колегії - Овсяннікової А.І.,
Сащенка І.С.,

при секретарі - Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 16 квітня
2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного
майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2013 року позивачка звернулася
до суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що з жовтня 1996 року
вона та ОСОБА_4 проживали спільно -
однією сім'єю, вели спільне
господарство.

31.10.2003 року між нею та ОСОБА_4 було
укладено шлюб, зареєстрований 31
жовтня 2003 року у відділі РАГС
Орджонікідзівського РУЮ м. Харкова, про
що в книзі реєстрації актів зроблено
запис №482.

07.10.2005 року вона та відповідач придбали
за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1, що
складається з трьох жилих кімнат.

Зазначала, що зазначену квартиру
придбали на ім'я відповідача, а вона
письмово надала згоду на придбання
цієї квартири за спільні кошти.

04 жовтня 2011 року шлюб було розірвано у
відділі ГАГС Орджонікідзівського РУЮ
м. Харкова, про що в книзі реєстрації
актів зроблено запис №206.

Просила розділити спільне майно
подружжя та визнати за нею право
власності на 1/2 частину АДРЕСА_1, яка
зареєстрована за ОСОБА_4

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 16 квітня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
В обґрунтування скарги зазначено, що
судом першої інстанції не взято до
уваги, що під час перебування сторін у
шлюбі, відповідачем була придбана
квартира, яка відповідно до ч. 1 ст.60 СК
України є спільною сумісною власністю
подружжя.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що з жовтня 1996
року вона та ОСОБА_4 проживали спільно -
однією сім'єю, вели спільне
господарство.

31.10.2003 року між нею та ОСОБА_4 було
укладено шлюб, зареєстрований 31
жовтня 2003 року у відділі РАГС
Орджонікідзівського РУЮ м. Харкова, про
що в книзі реєстрації актів зроблено
запис №482.

07.10.2005 року вона та відповідач придбали
за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1, що
складається з трьох жилих кімнат.

Зазначала, що зазначену квартиру
придбали на ім'я відповідача, а вона
письмово надала згоду на придбання
цієї квартири.

04 жовтня 2011 року шлюб було розірвано у
відділі ГАГС Орджонікідзівського РУЮ
м. Харкова, про що в книзі реєстрації
актів зроблено запис №206.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не доведено жодними
доказами придбання квартири, щодо якої
ставиться питання про визнання права
спільної власності подружжя та про
поділ такого майна за спільні кошти,
чим не виконано вимоги ст. 10 ЦПК України

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст.61 ЦПК України передбачено,
що обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч. 1 ст.60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до п. 23 Пленуму Верховного
суду України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 19 Пленуму Верховного
суду України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст.71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи,
квартира АДРЕСА_1 придбана
відповідачем за час перебування у
шлюбі із позивачкою.

При укладенні договору купівлі-продажу
позивачка дала свою згоду на покупку
квартири відповідачем. Надання згоди
свідчить про те, що квартира була
куплена за спільні кошти, тому вона
підлягає розділу як спільне майно
подружжя.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального права і
підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення про задоволення
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Харкова від 16 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Розділити спільне майно подружжя та
визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину АДРЕСА_1, яка зареєстрована за
ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення. Рішення
може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий суддя -

Судді колегії -