Номер провадження: 22-ц/785/4049/14
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

02.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Косогор Г.О., Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на рішення Овідіопільського
районного суду Одеської області від 24
лютого 2014 року у цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до про звернення
стягнення на майно, виселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» про визнання кредитного
договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

1.04.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до Овідіопольського
районного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про звернення стягнення,
виселення та стягнення судових витрат,
в обґрунтування якої зазначив, що
відповідно до укладеного договору №
ODOVGAOOOOOH97 від 08.06.2007 року ОСОБА_3 08.06.2007
року отримав кредит у розмірі 25000
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 11.04 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 08.06.2017 року. Згідно умов
зазначеного договору погашення
заборгованості повинно здійснюватися
в наступному порядку: щомісяця в період
сплати позичальник повинен надавати
Банку грошові кошти (щомісячний платіж)
для погашення заборгованості за
Кредитом, яка складається із
заборгованості за Кредитом, за
відсотками, комісією, а також інші
витрати. У порушення умов договору
відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконав, що
призвело до збитків позивача, які мають
вираз у залученні позивачем вільних
коштів до страхового резерву,
створенного в забезпечення
простроченої заборгованості
позичальника та нести витрати по
сплаті податків та інших обов'язкових
платежів з цих коштів. У зв'язку з
зазначеними порушеннями зобов'язань за
кредитним договором відповідач станом
на 01.02.2013 року має заборгованість 59760.32
доларів США, що за курсом 7.99грн.
відповідно до службового
розпорядження НБУ від 01.02.2013 року
складає 477484.95 грн., яка складається з
наступного: 23035.69 доларів США -
заборгованість за кредитом; 14876.76
доларів США - заборгованість по
процентам за користування кредитом;
2250.00 доларів США - заборгованість по
комісії за користуванням кредитом;
16722,34 доларів США - пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором, а також штрафи відповідно
до Договору: 31.29 долар США -штраф
(фіксована частина); 2844.24 долар США -
штраф (процентна складова). В
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» та відповідачі 08.06.2007 року
уклали договір іпотеки № ODOVGOOOOOI97.
Згідно з договором іпотеки відповідачі
надали в іпотеку нерухоме майно, а саме:
квартиру загальною площею 46,70 м2,
житловою площею 26.70 м2, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить
відповідачам на праві власності на
підставі свідоцтва про право
власності. Обумовлена сторонами
договору іпотеки ціна предмету іпотеки
дорівнює 15 1500 грн. 00 коп. Договором
іпотеки, укладеним між відповідачем та
позивачем, передбачене право
іпотекодавця на реєстрацію у предметі
іпотеки інших осіб лише при умові
отримання від іпотекодержателя
письмової згоди на такі дії.
Враховуючи той факт, що
іпотекодержатель не надавав своєї
згоди на відповідну реєстрацію осіб за
адресою предмету іпотеки, позивач
вважає, що реєстрація осіб у предметі
іпотеки є порушенням умов
цивільно-правового договору та статті
629 ЦК України і зняття таких осіб з
реєстраційного обліку є захистом прав
іпотекодержателя та повинне
відбуватись на підставі рішення суду.
Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про
іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення, а також згідно з ч. 1 ст.40 ЗУ
«Про іпотеку» та с. 109 ЖК України -
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення -є підставою для виселення
всіх мешканців. Відповідачі підлягають
виселенню з житла, яке є предметом
іпотеки розташованого за адресою:
АДРЕСА_1. На підставі викладеного та на
підставі ст.ст.526, ,527, 530, 629, 4.2 ст.1050, ч.2
ст.1054 Цивільного кодексу України.
сі.ст.12. 33, 38-40 Закону України «Про
іпотеку», ст.109 ЖК України, ст.ст.1, 3, 114,
118-120, 122, 137, 215 ЦПК України, ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», просить суд в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № ODOVGA00000197 від 08.06.2007 року, в
розмірі 59760.32 долар США, що за курсом 7.99
відповідно до службового
розпорядження НБУ від 01.02.20 ІЗ року
складає 477484.95 грн.: звернути стягнення
на квартиру загальною площею 46.70 м2,
житловою площею 26.70 м2. яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1. шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки (на
підставі договору іпотеки №ODOVGAOOOOOI97
від 08.06.2007 р.) ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ
ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
«ПРИВАТБАНК» (49094. м. Дніпропетровськ,
вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені
відповідачів договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, з
проведенням дій щодо коригування
технічної документації відповідно до
поточного стану нерухомості, її
перепланування та перебудови, з
проведенням дій щодо оформлення та з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки; виселити
Відповідачів та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
квартирі (предмет іпотеки),
розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі
зняттям з реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, іміграції та реєстрації
фізичних осіб, компетенція якого
територіальне поширюється на адресу
вказаної квартири; стягнути з
відповідачів судові витрати.

20.1 1.2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 звернулися до Овідіопольського
районного суду Одеської області з
зустрічною позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання кредитного договору
недійсним, в обґрунтування якого
зазначили, що вважають кредитний
договір недійсним, так як, на їх думку, у
ПАТ КБ «Приватбанк» не було діючої на
момент укладення договору банківської
ліцензії, яка дозволяла би ПАТ КБ
«Приватбанк» надавати кредити у
іноземній валюті. В зв'язку з
зазначеним вони просять суд в
задоволенні первісного позову
відмовити, зустрічний позов
задовольнити, визнати недійсним
кредитний договір від 08.06.2007 року, який
був укладений між ними та ПАТ КБ
«Приватбанк».

Ухвалою Овідіопольського
районного суду Одеської області від
25.11.2013 року зустрічний позов
об'єднаний в одне провадження з
первісним позовом.

Представник первісного позивача
ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання
не з'явився, але надав суду заяву,
відповідно до якої він первісний позов
підтримав та просить суд його
розглянути у його відсутність. Раніше
представником позивача було надано
письмові заперечення на зустрічний
позов, відповідно до яких він
зустрічний позов не визнав та просив
суд у його задоволенні відмовити.

Відповідач ОСОБА_2, який діє в своїх
інтересах та інтересах відповідача
ОСОБА_3 за довіреністю, а також
відповідач ОСОБА_4, в судовому
засіданні первісний позов не визнали,
просили суд у його задоволенні
відмовити, зустрічний позов підтримали
та просили суд його задовольнити.

Рішенням суду позов ПАТ КБ «№ Приват
Банк» задоволено, у зустрічному позові
відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2, ОСОБА_3.
ОСОБА_4 принесли апеляційну скаргу, в
якій просять рішення суду скасувати,
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позову до них, посилаючись
на те, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що судом порушено норми
матеріального та процесуального права,
зустрічний позов задовольнити.

Сторони, яких своєчасно
сповіщено про день та час розгляду
справи, у судове засідання не з'явились,
тому судова колегія на підставі ч.2 ст.305
ЦПК України розглядає справі за
відсутності сторін.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
матеріали справи, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює.

У судовому засіданні встановлено
наступне.

Відповідно до укладеного договору №
ODOVGAOOOOOH97 від 08.06.2007 року ОСОБА_3 08.06.2007
року отримав кредит у розмірі 25000
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 11.04 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 08.06.2017 року.

Згідно умом зазначеного договору
погашення заборгованості повинно
здійснюватися в наступному
порядку:щомісяця в період сплати,
Позичальник повинен надавати Банку
грошові кошти (щомісячний платіж) для
погашення заборгованості за Кредитом,
яка складається із заборгованості за
Кредитом, за відсотками, комісією, а
також інші витрати.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

У порушення зазначених норм
закону та умов договору Відповідач
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, що не
заперечується стороною відповідачів.

Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.,1,050
Цивільного кодексу України наслідками
порушення Боржником зобов'язання щодо
повернення чергової частини суми
кредиту є право Заявника достроково
вимагати повернення всієї суми
кредиту.

У зв'язку з зазначеними
порушеннями зобов'язань за кредитним
договором Відповідач станом на 01.02.2013
року має заборгованість 59760.32 доларів
США, що за курсом 7.99 грн.відповідно до
службового розпорядження НБУ від 01.02.2013
року складає 477484.95 грн., та яка
підтверджується наданим розрахунком.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» та Відповідачі 8.06.2007 року
уклали договір іпотеки № ODOVOOOOO197.
Згідно з договором іпотеки
відповідачі надали в іпотеку нерухоме
майно, а саме: квартиру загальною
площею 46.70 м2, житловою площею 26.70 м2, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Майно належить Відповідачам на праві
власності на підставі свідоцтва про
право власності. Обумовлена
сторонами договору іпотеки ціна
предмету іпотеки дорівнює 151500 грн. 00
коп.

Згідно з ч. 1 ст.33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки в рішенні
суду зазначаються і спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
публічних торгів або із застосуванням
процедури встановленою ст.38 цього
Закону, яка передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
Названі та інші повноваження надані
іпотеко держателю іпотекодавцем на
здійснення ДЇЙ з продажу предмету
іпотеки від імені іпотекодавця
будь-якій особі-покупцеві у разі
порушення основного зобов'язання
містяться у договорі іпотеки,
укладеному між відповідачем та
позивачем, у розділі, що містить
застереження про задоволення вимог
іпотекодержателя. На момент укладення
договору іпотеки сторони прийшли до
взаєморозуміння, що перелік зазначених
у договорі іпотеки повноважень з
продажу предмету іпотеки
іпотекодержателем не є вичерпним.

Договором іпотеки, укладеним між
відповідачем та позивачем, передбачене
право іпотекодавця на реєстрацію у
предметі іпотеки інших осіб лише при
умові отримання від іпотекодержателя
письмової згоди на такі дії. Враховуючи
той факт, що іпотекодержатель,не
надавав своєї згоди на відповідну
реєстрацію осіб за адресою предмету
іпотеки, позивач вважає, що реєстрація
осіб у предметі іпотеки є порушенням
умов цивільно-правового договору та
статті 629 ЦК України і зняття таких осіб
з реєстраційного обліку є захистом
праві іпотекодержателя та повинне
відбуватись на підставі рішення суду.

Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про
іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет потеки
суд за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення, а також згідно з ч. 1 ст.40
Закону України «Про іпотеку» та ст. 109
ЖК України - звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців. Відповідачі
підлягають виселенню з житла, яке є
предметом іпотеки розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, відповідно до ст.6
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», громадяни
України, іноземці та особи без
громадянства реєструють своє місце
проживання. В статті З Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
встановлено, що реєстрація - це
внесення відомостей до паспортного
документа про місце проживання або
місце перебування із зазначенням
адреси житла особи та внесенням цих
даних до реєстраційного обліку
відповідного органу. Таким чином,
реєстрація фіксує офіційне місце
проживання особи. За цією адресою особа
має право проживати, на неї
надсилаються усі офіційні документи,
відповідно до даних про реєстрацію
нараховуються усі комунальні послуги і
таке інше.
Наявність осіб, зареєстрованих по
квартирі, на яку звертається, негативно
відобразиться на її ціні, а також буде
перешкоджати реалізації цього
предмета іпотеки.

Згідно ч. 1 ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі остаточного
рішення суду про позбавлення права
власності або права користування
житловим приміщенням.

Вимоги ст.ст. 35, 40 Закону України «Про
іпотеку» щодо повідомлення боржника
(іпотекодавця, якщо він є відмінним
від боржника) про порушення основного
зобов'язання та/або іпотечного
договору та про вимогу добровільно
звільнити житловий будинок чи житлове
приміщення позивачем виконані в
повному обсязі, про що в матеріалах
справи є відповідні докази.

З огляду на викладене та враховуючими
стороною відповідачів не оспорюються
ані укладення зазначених договорів,
ані не виконання їх умов, суд зробив
правильний висновок, що первісний
позов аргументованим, доведеним та
таким, що підлягав задоволенню в
повному обсязі.

Що стосується зустрічного позову, суд
обґрунтовано визнав його
безпідставним та таким, що задоволенню
не підлягав, з огляду на наступне.

Відповідно до укладеного договору
№іСіООУОА00000197 від 08.06.2007 року ОСОБА_3
08.06.2007 року отримав кредит у розмірі:
25000.00 доларів США зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 11.04 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 08.06.2017 року. На момент
укладення кредитного Договору
«Приватбанк» діяв на підставі
банківської ліцензії № 22 від 04.12.2001
року, дозволу №І22-2від 29.07.2003 року та
додатку до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року
По факту зміни найменування з ЗАТ КБ
«Приватбанк» на ПАТ КБ «Приватбанк»
(ПІСЛЯ УКЛАДЕННЯ КРЕДИТНОГО ДОГОВОРУ, з
відповідачем від 08.06.2007 року) у зв'язку з
виниклою необхідністю привести
установчі документи у відповідність з
положеннями закону України «Про
акціонерні Товариства» «Приватбанком»
було отримано ліцензію від 05.10.2011 року
на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КБ
«Приватбанк». Отже, доводи позивача за
зустрічним позовом, що «Приватбанк»
ніби-то не мив права укладати з ним
договір є безпідставними.

19 березня 1992 року НБУ видано ЗАТ К|Б
«Приватбанк» банківську ліцензію № 22
на право здійснювати банківські
операції та письмовий Дозвіл № 22-2 від
04.12.2001 року на право здійснювати
операції з валютними цінностями, а
також Додаток до Дозволу № 22-2 від 29.07.2003
року.

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що-за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язаний надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та
на умовах. встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1046 ЦК України, договір є
укладеним з моменту передачі грошей,
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Відповідно до ст.1051 ЦК України
позивальник має право оспорити договір
на тій підставі, що грошові кошти або
речі насправді не були одержані ним від
позикодавця, або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов цього договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства

«Приватбанк» виконав зобов'язання
перед позивачем за зустрічним позовом
у повному обсязі, а саме надав
позичальнику кредитні кошти у розмірі
5000 тисяч доларів США що
підтверджується заявою на видачу
готівки.

Укладаючи договір, сторони за власним
волевиявленням досягли істотних умов
по договору і власноручно його
підписали, чим взяли на себе
зобов'язання виконувати його належним
чином. Відповідно до ст. 638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній форі і досягай згоди
з усіх істотних умов договору.

Згідно ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного
Кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено лої опором або законом.

Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна
договору допускається тільки за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ч.1 ст.215 та 217 ЦК України
підставою недійсності окремої частини
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною 1, 3, 5 та 6 ст.203
цього кодексу, однак при укладанні та
підписанні договору вимоги
законодавства було додержало та
виконано. Зупинивши
свій вибір на ПАТ КБ «ПриватБанк»
позивач за зустрічним позовом
погодився на умови надання кредиту як
такі що його влаштовували. Банк не
примушував, не нав'язував своїх послуг
позивачеві та не вимагав укладення
договору. Це була ініціатива
позичальника.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю е Декрет Кабінету Міністрів
України 19.02.1993 р. № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю»

Декретом Кабінету Міністрів України
від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
валютні операції визначені як
наступні:

- операції, пов'язані з переходом
права власності на валютні цінності, за
винятком операцій, що здійснюються між
резидентами у валюті України;

- операції пов'язані з
використанням валютних цінностей в
міжнародному обігу як засобу платежу, з
передаванням заборгованостей та
інших зобов'язань, предметом яких є
валютні цінності; операції, пов'язані
з ввезенням, переказуванням і
пересиланням на територію України та
вивезенням, переказуванням і
пересиланням за її межі валютних
цінностей.

Під валютними операціями згідно
статті 1 Декрету розуміються, зокрема,
операції пов'язані з використанням
валютних цінностей в міжнародному
обігу як засобу платежу, з передаванням
заборгованостей та інших зобов'язань,
предметом яких є валютні цінності.

Отже, Декрет виокремлює операції
пов'язані з використанням валютних
цінностей як засобу платежу та
операції з передаванням
заборгованостей та інших зобов'язань,
предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено,
що Національний банк України видає
індивідуальні та генеральш ліцензії на
здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом. Генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій. що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Згідно частини 4 статті 5 Декрету
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Індивідуальної
ліцензії потребують відповідно до
вказаної статті, зокрема, такі
операції: «в) надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі; г) використання
іноземної валюти на території України
як засобу платежу або як застави.»

Диспозиція норми підпункту «в» частини
4Ьстатті 5 Декрету передбачає
спеціальну умову, за якої валютна
операція вимагатиме отримання
індивідуальної ліцензії, а саме «якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі». Тому у випадку,
коли в період дії режиму валютного
регулювання діючим законодавством
буде встановлено межі за, термінами й
сумами таких кредитів, лише після
набрання чинності відповідним
нормативно-правовим актом вказані
операції вимагатимуть індивідуальної
ліцензії.

Згідно статті 192 ЦК України до грошових
коштів віднесено грошову одиницю
України гривню, та іноземну валюту.

Відповідно до ч.2 ст. 192 Цивільного
кодексу України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані
згідно ЦК України як грошові одиниці
України гривні, так і іноземна валюта,
що виступатиме предметом зобов'язання.

Отже, здійснювані на час
укладення кредитного Договору банком
операції з надання кредитів в
іноземній валюті у будь-яких сумах та
на будь-який строк відповідно до
підпункту «в» частини 4 статті 5 Декрету
не вимагають отримання індивідуальної
ліцензії Національного банку.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. З наведеного вбачається,
що в момент вчинення правочину, тобто в
момент укладення кредитного
договору, жодних порушень порядку
здійснення операцій з валютними
цінностями допущено не було. Статтею 203
ЦК України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
Законодавства, а також моральним
засадам суспільства та має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків. Отже,
невідповідності актам цивільного
законодавства, як вбачається із
вищенаведеного, в діях ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» немає.

Крім того, згідно з п.1 ч.2 ст.47
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» на підставі банківської
ліцензії банки мають право здійснювати
операції з валютними цінностями.

На здійснення операцій,
визначених пунктами частини 2 статті 47
Закону «Про банки і банківську
діяльність» необхідне надання дозволу
Національним банком України (у тому
числі - на здійснення операцій з
валютними цінностями).

Відповідно до пункту І частини 2
ст. 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» Банк, крім
перелічених у частині першій цієї
статті операцій, має право здійснювати
операції з валют ними цінностями. На
здійснення операцій, визначених
пунктами 1 - 4 частини другої статті 47
цього Закону надає дозвіл Національний
банк України.

Згідно п.2.3. глави 2 Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, затверджену постановою
Правління Національного банку України
від 17 липня 2001 р. № 275, за наявності
банківської ліцензії та за умови
отримання письмового дозволу
Національного банку, банки мають право
залучати та розміщувати іноземну
валюту на валютному ринку України.

Таким чином, Законом України «Про
банки і банківську діяльність»
встановлено порядок та умови
здійснення операцій з валютними
цінностями (у тому числі шляхом надання
валютних кредитів).

Таким чином, наявність
банківської ліцензії та дозволу НБУ є
необхідною і достатньою умовою для
надання кредитів в іноземній валюті.
Будь-які вимоги інших нормативних
актів щодо необхідності отримання
додаткових документів, не можуть
прийматись до уваги, оскільки
суперечать Закону України «Про банки і
банківську діяльність».

Доводи апеляційної скарги не
приймаються до уваги, оскільки
спростовуються матеріалами справи, а
письмових доказів на підтвердження
доводів апеляційної скарги до
апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів розглянувши скаргу в
межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, вважає, що суд
першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
рішення суду відповідає фактичним
обставинам справи, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги на увагу не
заслуговують та задоволенню не
підлягають, підстави для ухвалення
нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши
справу, прийшла до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, в зв'язку з чим,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного
суду м. Одеси від 24 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку, на
протязі двадцяти днів, з дня
проголошення.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді:
Г.О. Косогор

А.І. Дрішлюк