Справа № 344/2010/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1473/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П.,
Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» про захист
честі, гідності та ділової репутації,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 06 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовними вимогами до ОСОБА_3,
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» та просив
визнати поширені відповідачами
відомості такими, що не відповідають
дійсності, принижують його честь,
гідність та ділову репутацію,
зобов'язати ОСОБА_3 припинити
неправомірні дії щодо приниження
честі, гідності, ділової репутації,
зобов'язати ОСОБА_3 публічно вибачитись
за поширення недостовірної
інформації(наклепу) у телепередачі, яка
її розповсюдила, та у мережі Інтернет
та стягнути з відповідачів в рахунок
відшкодування моральної шкоди одну
гривню.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» в програмі
«Вісті» була розповсюджена неправдива,
аудіовізуальна інформація, яка
принижує честь, гідність та ділову
репутацію позивача, як Народного
депутата України.

Так, ОСОБА_3 в репортажі звинуватив його
в конкретних діях, а саме підписанні
під «диктаторськими законами ОСОБА_8»
та вбивстві людей, що, на думку
позивача, є наклепом.

Також, ведуча програми «Вісті» на
початку сюжету наголосила, що дії
нардепа громада називає обманом, для
якої він став ворогом. Дана інформація
є прямим твердженням, та не носить
характеру дослівного цитування усних
або друкованих заяв і виступів,
суперечить Закону України «Про
телебачення і радіомовлення» щодо
дотримання вимог стосовно
забезпечення точності, об'єктивності,
неупередженості та збалансованості
інформації, що розповсюджується.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 06.05.2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на те, що рішення ухвалено
за невірного та неповного дослідження
доказів і встановлення обставин по
справі та з порушенням норм
процесуального та матеріального права.

Зазначає, що судом не встановлено, чи
підтримав позивач голосуванням
законопроекти, які були розглянуті у
Верховній Раді України 16.01.2014 року, які,
на думку відповідачів, є
«диктаторськими законами ОСОБА_8».

Вважає, що дії відповідачів не можна
розцінювати як критику, оскільки
ОСОБА_3 звинуватив його у конкретному
діянні, хоча дані факти не відповідають
дійсності. Розповсюджувана інформація
не є оціночним судженням, як вважав суд
першої інстанції, а носить характер
наклепу, який його ганьбить.

В ефірі Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» в програмі
«Вісті» було поширено недостовірні
відомості зі слів Голови фракції ВО
«Свобода» в Івано-Франківській міській
раді ОСОБА_3, про те, що дії позивача є
обманом громади, для якої він став
ворогом. Проте, сам відеосюжет за
участю ОСОБА_3 не містить такої
інформації.

Дане висловлювання ведучої є прямим
твердженням, а не використанням
мовно-стилістичних засобів, цитуванням
чи висловлюванням іншої особи.

Вважає, що ОТБ «Галичина» повинно було
перевірити достовірність інформації,
одержаної від третіх осіб, а саме від
Голови фракції ВО «Свобода» в
Івано-Франківській міській раді
ОСОБА_3, враховуючи особливості
поширення інформації про політиків.

Вказує, що суд необґрунтовано прийняв
позицію відповідачів і всупереч ст.30
Закону України «Про інформацію» вважав
поширену недостовірну інформацію
оціночним судженням, оскільки
останніми була розповсюджена
інформація саме про події, яких не
існувало взагалі.

Суд не надав оцінки тому, що
відповідачі, поширюючи недостовірну
інформацію, намагались принизити
позивача, як народного депутата
України, а представник ОТБ «Галичина»
навіть не намагалась прояснити подію
об'єктивно та всебічно.

За наведених доводів просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким позовні вимоги
задовольнити.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_2
не з'явився, направив суду заяву, у якій
просить справу слухати у його
відсутності.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та
представник ОТБ «Галичина» - Прокопів
Л.П. апеляційну скаргу заперечили,
посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення
представників відповідача,
перевіривши письмові матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в
ефірі Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» в програмі
«Вісті» ведучою була озвучена наступна
інформація: «в Івано-Франківську
закидали яйцями готель, який, за
словами свободівців, належить
Народному депутатові України ОСОБА_2.
Активісти вимагають, щоб обранець з
Прикарпаття покаявся перед
українським народом, склав свої
депутатські повноваження і перейшов на
бік опозиції. Голова фракції ВО
«Свобода» в Івано-Франківській міській
раді ОСОБА_3 дії нардепа називає
обманом громади, для якої він став
ворогом».

Далі в репортажі було висвітлено
відеосюжет з інтерв'ю ОСОБА_3, який
зазначив наступне: «Вважаємо, що 16
січня ОСОБА_2, підписавшись під
диктаторськими законами ОСОБА_8, дав
можливість злочинному режиму, банді
ОСОБА_8 вбивати людей, калічити, нищити
всю в Україні вільну спільноту. Саме
ОСОБА_2 - один із тих, на руках якого є
кров невинно-убієнних на вулиці
Грушевського і на майдані
Незалежності. ОСОБА_2 зрадник - має
покаятись.». Ця ж інформація розміщена
на сторінці офіційного сайту ОТБ
«Галичина» (ІНФОРМАЦІЯ_2)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2
посилався на те, що дії відповідачів з
поширення інформації є наклепом, а
тому, просив визнати поширені
відповідачами відомості такими, що не
відповідають дійсності та принижують
його честь, гідність та ділову
репутацію.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не представлено суду фактів,
які б доводили, що відповідачі
мотивовано та цілеспрямовано діяли з
метою принизити честь, гідність чи
ділову репутацію позивача.

При цьому суд прийшов до висновку про
те, що розміщені у відеосюжеті та на
офіційному сайті дані є поширенням
інформації, висловленої іншими особами
(не журналістами) під час інтерв'ю і
стосувалися питань суспільного
значення та, крім того, по своїй суті є
оціночними судженнями респондента під
час інтерв'ювання, а тому не можуть бути
оцінені як порушення особистих
немайнових прав позивача.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів, виходячи з наступних
підстав.

Статтею 68 Конституції України та
статтею 270 ЦК України визначено право
особи на повагу до гідності та честі як
різновид особистих немайнових прав.

Відповідно до ст.ст.297,299 ЦК України
кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність та честь
фізичної особи є недоторканними.
Фізична особа має право на
недоторканність своєї ділової
репутації. Фізична особа може
звернутися до суду з позовом про захист
своєї ділової репутації.

Згідно ст.277 ЦК України, фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Аналогічне положення задекларовано у
статті 32 Конституції України, згідно
якої кожному гарантується судовий
захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.п.15,19
постанови «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
від 27 лютого 2009 року № 1 (далі -
Постанова №1), недостовірною
вважається інформація, яка не
відповідає дійсності або викладена
неправдиво, тобто містить відомості
про події та явища, яких не існувало
взагалі або які існували, але відомості
про них не відповідають дійсності
(неповні або перекручені). Негативною
слід вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України
«Про інформацію», оціночними
судженнями, за винятком наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Ніхто не може
бути притягнутий до відповідальності
за висловлення оціночних суджень.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи,
оспорювана інформація озвучена
відповідачем ОСОБА_3 в ході надання
інтерв'ю журналістам
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» з приводу
суспільно-значимих подій. За змістом
дана інформація фактично є вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача ОСОБА_3 з приводу
депутатської діяльності позивача
(оцінкою його дій) з використанням
мовно-стилістичних засобів, в тому
числі алегорії («ОСОБА_2 - один із тих, на
руках якого є кров невинно-убієнних»).

Відтак, суд першої інстанції правильно
визначив, що за своїм характером
озвучена ОСОБА_3 та поширена ІФОТБ
«Галичина» інформація є оціночним
судженням.

Право висловлювати судження, оцінки,
думки гарантовано ст. 34 Конституції
України, згідно з якою кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань. Це право
закріплено також у ст. 10 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка відповідно до ст. 9
Конституції України є складовою
частиною національного законодавства.

Крім того, згідно п.21 зазначеної вище
Постанови Пленуму Верховного Суду
України, при поширенні недостовірної
інформації стосовно приватного життя
публічних осіб вирішення справ про
захист їх гідності, честі чи ділової
репутації має свої особливості. Суди
повинні враховувати положення
Декларації про свободу політичних
дебатів у засобах масової інформації
(далі - Декларація), схваленої 12 лютого
2004 року на 872-му засіданні Комітету
Міністрів Ради Європи, а також
рекомендації, що містяться у Резолюції
1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради
Європи про право на недоторканість
приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції
зазначається, що публічними фігурами є
особи, які обіймають державні посади і
(або) користуються державними
ресурсами, а також усі ті, хто відіграє
певну роль у суспільному житті (у
галузі політики, економіки, мистецтва,
соціальній сфері, спорті чи в будь-якій
іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується,
що оскільки політичні діячі та
посадові особи, які обіймають публічні
посади або здійснюють публічну владу
на місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
«виставити» себе на публічне політичне
обговорювання, то вони підлягають
ретельному громадському контролю і
потенційно можуть зазнати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції. При цьому зазначені діячі та
особи не повинні мати більшого захисту
своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики
щодо політичного діяча чи іншої
публічної особи є значно ширшою, ніж
окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

Вищенаведеними положеннями
законодавства спростовуються доводи
апелянта щодо помилкового визначення
судом першої інстанції характеру
спірної інформації та невжиття заходів
щодо встановлення її достовірності чи
недостовірності.

Відтак, колегія суддів приходить до
переконання щодо відсутності підстав
для скасування рішення суду та
задоволення позову в цій частині.

Що стосується вимог позивача про
зобов'язання ОСОБА_3 публічно
вибачитись за поширення недостовірної
інформації, то суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
примусове вибачення як спосіб судового
захисту не передбачено нормами ст.ст. 16,
277 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що
розповсюджувана недостовірна
інформація є саме наклепом, оскільки
ОСОБА_3 звинуватив його у конкретному
діянні не заслуговують на увагу,
оскільки на початку інтерв'ю ОСОБА_3
було зазначено, що «Вважаємо», а тому
висловлені ОСОБА_3 в інтерв'ю судження є
його суб'єктивною думкою відносно
голосування позивача за законопроекти
16 січня 2014 року у Верховній Раді
України.

Не заслуговують на увагу і доводи
апелянта про те, що судом не було
досліджено факту його підтримки
голосування вказаних законопроектів,
оскільки предметом судового
дослідження була картка поіменного
голосування з офіційного веб-сайту
Верховної Ради України, з якої
вбачається, що позивач, як народний
депутат України, проголосував за
прийняття частини з вказаних
законопроектів, що не являється
голослівним твердженням.

З огляду на те, що вимога про
відшкодування моральної шкоди
заявлена позивачем як похідна від
вимоги про захист честі, гідності,
ділової репутації, відсутні підстави
для скасування рішення і в цій частині.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дав належну правову оцінку
зібраним доказам по справі та
постановив рішення з дотриманням вимог
норм матеріального та процесуального
права, а тому підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 06 травня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючої:
О.Ю. Беркій

Судді Г.П.
Мелінишин

О.В. Пнівчук