Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2029/14
Головуючий у 1 інстанції: Куценко М.О.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„03" липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_6 на рішення
Енергодарського міського суду
Запорізької області від 17
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_2, треті
особи: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, приватний
нотаріус Енергодарського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, про
визнання правочину недійсним та
витребування майна від добросовісного
набувача, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 звернувся до суду
з позовом,остаточно уточненим у жовтні
2013 року, до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_2, треті
особи: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, приватний
нотаріус Енергодарського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, про
визнання правочинів недійсними та
витребування майна від добросовісного
набувача.

В обґрунтування позову зазначав,
що 18 грудня 1997 року придбав через
товарну біржу двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

У березні 2011 року в порядку ст.392
ЦК України він звертався до суду з
вимогами про визнання за ним права
власності на вказану квартиру і
рішенням Енергодарського міського
суду Запорізької області від 19.04.2011
року за ним було визнано право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

03 січня 2012 року відповідач
ОСОБА_5, з якою він перебував у шлюбних
відносинах з 08.11.1997 року по 24.01.2008 року,
звернулась до суду із позовом до нього
про визнання за нею права власності на
вказану квартиру відповідно до умов
шлюбного договору, укладеного 08.05.2007
року, та із заявою про забезпечення
вказаного позову.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 15.05.2012 року,
яким було скасовано рішення
Енергодарського міського суду
Запорізької області від 03.04.2012 року про
задоволення позову ОСОБА_5, у
задоволенні позову останньої було
відмовлено, а ухвалою суду від 07.06.2012
року було скасовано заходи
забезпечення позову.

Між тим, 20 квітня 2012 року ОСОБА_5,
будучи обізнаною про арешт квартири на
підставі її заяви про забезпечення
позову, здійснила продаж спірної
квартири ОСОБА_7, а ОСОБА_7, в свою
чергу, 15 травня 2012 року здійснила
продаж зазначеної квартири ОСОБА_2

Посилаючись на те, що придбана
ним 18 грудня 1997 року через товарну
біржу квартира АДРЕСА_1 являлася його
власністю, оскільки при укладанні
угоди була передана йому в натурі, а
також на те, що її продаж ОСОБА_5 20.04.2012
року ОСОБА_7, а останньою, за угодою від
15.05.2012 року - ОСОБА_2, був здійснений в
період дії заборони суду на її
відчуження в порядку забезпечення
позову ОСОБА_5, отже були здійснені
особами, які не мали права на її
відчуження, а також порушували його
право власності на спірну квартиру, на
підставі ст.215 та ст.388 ЦК України
остаточно просив визнати недійсними
договори купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1: укладений 20.04.2012 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 за
реєстровим №512, зареєстрований в
Державному реєстрі правочинів 20.04.2012
року за номером 4970636; укладений 15.05.2012
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Енергодарського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
за реєстровим №1919, припинити право
власності ОСОБА_2 на спірну квартиру;
витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
вищезазначену квартиру та зобов'язати
ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1

Рішенням Енергодарського
міського суду Запорізької області від
17 березня 2014 року позовні вимоги
задоволені частково.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

В задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
рішення суду в частині задоволення
вимоги ОСОБА_3 про витребування
квартири на його користь скасувати та
ухвалити в цій частині рішення про
відмову у задоволенні зазначеної
вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення суду в частині
відмови у задоволенні вимог, зокрема,
щодо визнання недійсними правочинів
від 20 квітня 2012 року та від 15 травня 2012
року, та ухвалити в цій частині нове
про задоволення зазначених вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_6, посилаючись
на те, що рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 25.12.2013 року
було скасовано рішення
Енергодарського міського суду
Запорізької області від 19.04.2011 року про
визнання за ОСОБА_3 права власності на
спірну квартиру і у задоволенні
вказаних вимог ОСОБА_3 було відмолено,
тобто наявність права власності на
спірну квартиру останній не довів, а
тому не може вимагати його захисту в
порядку ст. 388 ЦК України, просить
рішення суду скасувати і закрити
провадження у справі.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг і вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню,
апеляційна скарга ОСОБА_5 в особі
представника ОСОБА_6 підлягає
задоволенню частково, а апеляційна
скарга ОСОБА_3 в особі представника
ОСОБА_4 відлягає відхиленню з наступних
підстав.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_3 щодо витребування від
ОСОБА_2, як добросовісного набувача,
спірної квартири АДРЕСА_1 з підстав,
передбачених ст. 388 ЦК України, суд
виходив з доведеності порушення прав
ОСОБА_3, як власника квартири, право
власності на яку виникло у нього на
підставі фактично виконаного договору
від 18.12.1997 року, укладеного через
товарну біржу, а також враховуючи, що
питання наявності права на вказану
квартиру вже були предметами інших
судових спорів між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні вимог
ОСОБА_3 щодо визнання недійсними угод
про відчуження вказаної квартири
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7, а останньою -
на користь ОСОБА_2, суд послався на те,
що в період укладання зазначених угод
було чинним рішення Енергодарського
міського суду Запорізької області від
03.04.2012 року, яким право власності ОСОБА_3
на спірну квартиру було припинено і
визнано за ОСОБА_5, а недобросовісність
реалізації нею квартири у цей період
не доведена.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

За вимогами ст.ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуватися загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов"язаний
з"ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин(фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов"язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Як встановлено судом і підтверджено
матеріалами справи, з 08.11.1997 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у
зареєстрованому шлюбі(т.2,а.с.75), який
24.01.2008 року був розірваний рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська.

18 грудня 1997 року між ОСОБА_7, яка діяла
також від імені неповнолітніх дітей
ОСОБА_11 та ОСОБА_12, і ОСОБА_10 на
Енергодарській біржі нерухомості був
укладений договір купівлі-продажу
двокімнатної квартири загальною
площею 52,3 кв.м за адресою:
АДРЕСА_1(т.1,а.с.120-131,132,200).

У березні 2011 року ОСОБА_3, посилаючись
на необхідність відчуження вказаної
квартири, без відома ОСОБА_5 звернувся
до суду із позовом про визнання за ним
права власності на цю квартиру в
порядку ст. 392 ЦК України(т.1,а.с.144).
Рішення Енергодарського міського суду
Запорізької області від 19 квітня 2011
року, яким позов ОСОБА_3 був задоволений
і на підставі якого позивач 01.06.2011 року
зареєстрував право власності на
квартиру(т.1,а.с.6,7), було скасовано
рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 25 грудня 2013
року і у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено(т.2,а.с.20,46-50).

У січні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання
права власності на нерухомість у виді
квартири АДРЕСА_1, з підстав того, що
умовами укладеного сторонами шлюбного
договору від 08.05.2007 року передбачалось,
що зазначена квартира переходить у її
власність.

Рішенням Енергодарського
міського суду Запорізької області від
03 квітня 2012 року, яке набрало законної
сили 14.04.2012 року, позов ОСОБА_5 було
задоволено, на підставі вказаного
рішення 18.04.2012 року ОСОБА_5
зареєструвала право власності на
спірну квартиру у Державному реєстрі
прав(т.1,а.с.199,200,203зв.).

20 квітня 2012 року ОСОБА_5 уклала
договір купівлі-продажу по відчуженню
вказаної квартири з ОСОБА_7.(а.с.т.1,а.с.
73-74), а на підставі договору від 15.05.2012
року ОСОБА_7 відчужила вказану квартиру
ОСОБА_2.(т.1, а.с.115-116).

Рішення Енергодарського
районного суду Запорізької області від
03 квітня 2012 року неодноразово
переглядалось судовими інстанціями і
було скасовано рішенням апеляційного
суду Запорізької області від 28
листопада 2012 року, яким у задоволенні
позову ОСОБА_5 про визнання за нею права
власності на спірну квартиру було
відмовлено.

Таким чином, на час розгляду
справи по суті судові рішення, якими
визнавалося право власності на
квартиру АДРЕСА_1 як за ОСОБА_3, так і за
ОСОБА_5, були скасовані, отже правових
наслідків не мали.

В обґрунтування розглянутого позову
ОСОБА_3 про захист порушеного права, як
єдиного власника зазначеної квартири,
шляхом визнання недійсними здійснених
поза його волею угод про її відчуження,
у тому числі угоди, вчиненої ОСОБА_5, яку
власником квартири позивач не вважає,
та про витребування квартири від
останнього покупця ОСОБА_2, позивач
одночасно посилався як на норми ст.ст.
215, 216 ЦК України, так і ст. 388 ЦК
України.

З підстав того, що спірна квартира
належала до спільної сумісної
власності подружжя і була відчужена
другим з подружжя-ОСОБА_5, без його
згоди, вимоги про недійсність угоди від
20.04.2012 року в порядку ст. 65 СК України
ОСОБА_3 не заявлялись.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст.ст. 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача.

Між тим, відповідно до роз"яснень п.10
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання право чинів недійсними", норма
ч.1 ст. 216 ЦК не може застосовуватися як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не стороною
недійсного правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

За вказаних обставин рішення про
відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3 про
визнання недійсними угод, укладених
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а також останньою та
ОСОБА_2, які, за висновком суду на час їх
укладання, являлися добросовісними
набувачами, хоча і не містить
зазначеного правового обґрунтування,
однак по суті є правильним, оскільки
відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України
добросовісність набувача
презюмується, тому доводи, наведені в
апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі
ОСОБА_4, переконливих підстав для його
скасування у вказаній частині не
містять.

Між тим, задовольняючи вимоги ОСОБА_3
про витребування від ОСОБА_2 квартири
АДРЕСА_1 в порядку п.3 ч.1 ст. 388 ЦК
України, суд виходив з правомірності
обраного позивачем способу захисту
порушеного права, оскільки, як покупець
за укладеною 18 грудня 1997 року на
товарній біржі угодою купівлі-продажу,
він став власником зазначеного
нерухомого майна, враховуючи, що угода
носила реальний характер і недійсною
не визнавалась.

При цьому суд посилався на ст. 128 ЦК
України(1963 року), відповідно до якої
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

З вказаним висновком в повній мірі
погодитися не можна , оскільки судом не
було враховано, що предметом названого
договору купівлі-продажу являлося
нерухоме майно, однак при його
укладанні не були враховані вимоги
ст.ст. 224, 227 ЦК України.

Позивачем за заявленим на підставі ч.1
ст. 388 ЦК України позовом про
витребування майна може бути його
власник.

Відповідно до ст. 224 ЦК України(1963 року)
за договором купівлі-продажу продавець
зобов"язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов"язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК України(1963
року)передбачалось, що договір
купівлі-продажу жилого
будинку(квартири) повинен бути
нотаріально посвідчений, якщо хоча б
однією із сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору(ст. 47 цього
Кодексу).

Так, як зазначалося у п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
28.04.1978 року № 3 з подальшими змінами
„Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними", яка була
чинною на час укладання угоди, з
підстав недодержання нотаріальної
форми визнаються недійсними тільки
угоди, які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов"язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема, договори
довічного утримання; застави,
купівлі-продажу, в тому числі при
придбанні на біржових торгах), міни або
дарування жилого будинку(квартири) чи
його (її) частини; дарування іншого
майна на суму понад 500 крб. і валютних
цінностей на суму понад 50 крб.

З матеріалів справи вбачається, що
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 18 грудня 1997 року був
укладений між ОСОБА_7, яка діяла також
від імені неповнолітніх дітей
ОСОБА_11 і ОСОБА_12, та ОСОБА_10 на
Енергодарській біржі нерухомості (т.1,
а.с.132). За умовами п.12 договору, він
підлягав реєстрації в БТІ , на підставі
ст. 15 Закону України „Про товарну
біржу" договір був зареєстрований на
Енергодарській біржі нерухомості за №
829 і нотаріально не засвідчувався.

Згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991
року „Про товарну біржу", якою
врегульовані біржові операції, угоди,
зареєстровані на біржі, не підлягають
нотаріальному посвідченню. Угода
вважається укладеною з моменту її
реєстрації на біржі.

Разом з тим, зазначений Закон від 10.12.1991
року є спеціальним нормативним актом
щодо визначення правових умов
створення і діяльності товарних бірж
на території України та загальним
стосовно укладання договорів. З
останнього ж питання спеціальними є
норми ЦК України.

Таким чином, оскільки договір від 18
грудня 1997 року про придбання
ОСОБА_3 на Енергодарській біржі
нерухомості квартири АДРЕСА_1 вимагав
нотаріального посвідчення, однак
вимоги ст. 227 ЦК України(1963 року) щодо
вказаного договору дотримані не були,
висновок суду про можливість
застосування до спірних правовідносин
ч.1 ст. 388 ЦК України про захист прав
власності ОСОБА_3, як таких, що виникли
у на підставі названого договору, не
можна визнати обґрунтованим, а тому
рішення суду в цій частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового, яким у
задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
витребування квартири на користь його,
як власника вказаної нерухомості, слід
відмовити.

При цьому не можуть бути прийняті до
уваги доводи апеляційної скарги
ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 про
закриття провадження у справі з
підстав недоведеності наявності у
ОСОБА_3 прав власника спірної квартири,
оскільки вони суперечать
встановленому ст. 11 ЦПК України
принципу диспозитивності цивільного
судочинства.

Норми ЦПК України не передбачають
можливості заміни позивача зі
ініціативою суду, а недоведеність
позивачем порушення його прав є
підставою для відмови у позові і такі
обставини ст. 205 ЦПК України в якості
підстав закриття провадження у справі
не передбачені.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в особі
представника ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Енергодарського міського суду
Запорізької області від 17 березня 2014
року по даній справі в частині
задоволення вимог ОСОБА_3 про
витребування у ОСОБА_2 на його користь
квартири АДРЕСА_1 скасувати і ухвалити
в цій частині нове рішення, яким у
задоволенні вказаних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: