Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів: Ковальчук Н.М.,
Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., з участю позивача ОСОБА_1, його
представника адвоката ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Рівненського
міського суду від 03 грудня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання майна об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та
визначення частки у спільному
сумісному майні подружжя, та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя, керуючись
ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України,

В С Т А Н О
В И Л А :

14 листопада 2012 року ОСОБА_1
звернувся в Рівненський міський суд з
позовною заявою, в якій вказував, що у
період з 06.05.1995 року по 31.10.2012 року
перебував у шлюбі із ОСОБА_3, під час
якого за спільні кошти та спільною
працею на земельній ділянці, що
розташована в АДРЕСА_1 та яка належить
на праві власності ОСОБА_3, ними було
збудовано житловий будинок з
господарськими будівлями. Право
власності на житловий будинок не
оформлено, хоча він є завершений
будівництвом.

В зв'язку із тим, що ОСОБА_3 не
оформлює право власності на
вищевказаний будинок і не визнає його
права на це нерухоме майно, як на
спільне сумісне майно подружжя, ОСОБА_1,
відповідно до своєї заяви про
уточнення позовних вимог від 25 вересня
2013 року, просив суд визнати завершений
будівництвом будинок з господарськими
будівлями , що розташований в АДРЕСА_1,
об'єктом права спільної сумісної
власності його та відповідача, як
колишнього подружжя та визнати за ним
право на 1/2 частину вказаного будинку.

________________________________________________________________________
___________

Провадження № 22-ц/787/142/2014
Головуючий у 1 інстанції : Рудика Л.Д.

Доповідач :
Григоренко М.П.

06 лютого 2013 року ОСОБА_3 подала в
Рівненський міський суд зустрічний
позов до ОСОБА_1, в якому просила
визнати будівельні матеріали, які були
використані в процесі будівництва
об'єкту незавершеного будівництва по
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, поділити ці
будівельні матеріали між ними порівну,
а також стягнути на користь останнього
із неї грошову компенсацію за його
частку в будівельних матеріалах, з
одночасним припиненням його права
власності на цю частку будівельних
матеріалів.

Рішенням Рівненського міського суду
від 03 грудня 2013 року в задоволенні як
первісного позову ОСОБА_1 так і в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
- відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням в
частині залишення без задоволення його
позову, ОСОБА_1 подав на нього
апеляційну скаргу, в якій вказує, що
він просив суд визнати спірне майно
спільною сумісною власністю подружжя
та визнати його право власності на 12
частину цього спірного майна, а суд
першої інстанції вийшов за межі
заявленого ним позову і фактично
вирішив справу не в порядку сімейного
законодавства (ст. 60 СК України), а в
порядку ст. 331 ЦК України щодо набуття
права власності на новостворений
об'єкт незавершеного будівництва.

Також суд вирішив спір про поділ майна
в натурі між двома співвласниками,
якого він не заявляв.

Спірний 100-відсоткової завершеності
житловий будинок є новоствореним
нерухомим майном, право власності на
яке у нього та відповідача не виникло у
зв'язку з тим, що не був здано в
експлуатацію та не було зареєстровано
в установленому порядку, але оскільки
це нерухоме майно було створене
подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі
спільною працею та за спільні кошти,
тому воно є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Вважаючи, що суд першої інстанції
помилково відмовив йому у задоволенні
позову, просив оскаржуване рішення
суду в цій частині скасувати та
ухвалити нове рішення, яким визнати
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також
визнати за ним право на 1/2 ідеальну
частку у цьому майні.

В ході апеляційного розгляду справи
позивач ОСОБА_1 та його представник
підтримали апеляційну скаргу та
просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
просили апеляційну скаргу відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що позовні вимоги останнього є
передчасними, оскільки новозбудований
житловий будинок, який він просить
визнати спільною сумісною власністю
подружжя, не введений в експлуатацію і
право власності на нього у
встановленому порядку не оформлено.

Проте, рішення Рівненського міського
суду від 03 грудня 2013 року в цій частині
ухвалено із неправильним
застосуванням норм матеріального
права, в зв'язку із чим підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення.

По справі встановлено, що в період з
06.05.1995 року по 31.10.2012 року сторони у
справі перебували у шлюбі, під час
якого за спільні кошти та спільною
працею на земельній ділянці, що
розташована в АДРЕСА_1 та належить на
праві власності ОСОБА_3, збудували
житловий будинок з господарськими
будівлями.

Будівництво вказаного будинку було
дозволено розпорядженням міського
голови міста Рівне від 12 жовтня 2007 року
№ 1811-р. і було здійснено на підставі
належно оформленого проекту та з
отриманням відповідного дозволу
інспекції ДАБК у Рівненської області
(а.с. 7).

При цьому, всі вищевказані дозвільні
документи були видані на ім'я
відповідача ОСОБА_3

Відповідно до висновків судової
будівельно- технічної експертизи від 25
червня 2013 року (а.с. 189), збудований
житловий будинок, що знаходиться на
земельній ділянці по АДРЕСА_1, є
новоствореним об'єктом нерухомості,
який є завершеним будівництвом.

Даний висновок експертизи, на розсуд
колегії суддів, є повним та належно
обґрунтованим, тому має бути
покладений в основу даного рішення.

Крім того, із матеріалів вищевказаної
експертизи видно, що спірний житловий
будинок вже використовується
сторонами за прямим призначенням, хоча
у встановленому порядку до цього часу і
не прийнятий в експлуатацію.

Із змісту зустрічної позовної заяви
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (а.с. 169) вбачається, що
ОСОБА_3 фактично визнає ту обставину, що
спірний житловий будинок належить до
спільного сумісного майна її та її
колишнього чоловіка ОСОБА_1

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку (
доходу). Вважається, що кожна річ набута
за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя .

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61
СК України, може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Новостворений сторонами у даній справі
житловий будинок, що знаходиться на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 не
належить до майна, виключеного з
обороту, тому може бути об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена у
постанові Верховного Суду України від
20 червня 2012 р., який за наслідками
перегляду судових рішень з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, погодився з
рішенням Ірпінського міського суду від
12 липня 2011 р., залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 27 жовтня 2011 р. та залишеними
без змін ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 січня 2012 р. щодо
правомірності задоволення позовних
вимог про визнання незакінченого
будівництвом житлового будинку
ступінню готовності 60% спільною
сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке
рішення Верховного Суду України є
обов'язковим для всіх судів України у
подібних правовідносинах.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Із змісту уточненої позовної заяви
ОСОБА_1 від 25 вересня 2013 року (а.с. 221)
видно, що останній просив суд визнати
індивідуальний житловий будинок в
АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а
також визнати за ним право на 1/2
ідеальну частку цього житлового
будинку, відповідно до положень статті
60 СК України, а не право власності на це
майно в порядку статті 331 ЦК України, як
про це помилково зазначив у своєму
рішенні суд першої інстанції.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_3 не
вживає відповідних заходів до
введення спірного новоствореного
житлового будинку в експлуатацію та
оформлення права власності на цей
будинок у встановленому порядку, а
позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості
самостійно здійснити вказані дії,
оскільки всі дозвільні документи на
цей будинок оформлені на ім'я
відповідача ОСОБА_3, що перешкоджає
йому реалізувати своє право на
отримання у власність частини
новоствореного нерухомого майна, у
створенні якого він приймав
безпосередню участь разом із своєю
колишньою дружиною ОСОБА_3, тому, з
врахуванням вищенаведеного, колегія
суддів вважає за необхідне позов
ОСОБА_1 задовольнити повністю та
визнати індивідуальний житловий
будинок в АДРЕСА_1, об'єктом спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, а також визнати за останнім
право на 1/2 ідеальну частку цього
житлового будинку, у відповідності до
положень частини 1 статті 70

СК України.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Рівненського міського
суду від 03 грудня 2013 року в частині
відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання житлового будинку об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
та визначення часток скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати індивідуальний житловий
будинок в АДРЕСА_1, об'єктом спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, а також визнати за останнім
право на 1/2 ідеальну частку цього
житлового будинку.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Ковальчук Н.М.

Рожин Ю.М.