Справа № 752/2949/14-ц
Провадження № 2/752/2578/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.07.2014 року Голосіївський районний суд
м. Києва у складі

головуючого судді
Шевченко Т.М.

з участю секретаря
Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Києва цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м.
Києві, про визнання майна особистою
приватною власністю та поділ спільної
сумісної власності подружжя, що
об'єднана в одне провадження з
цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної
власності подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
третя особа - Реєстраційна служба
головного управління юстиції у м. Києві
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири в частині
покупця, переведення прав і обов'язків
покупця і визнання права власності на
квартиру,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про
визнання однокімнатної квартири за
адресою: АДРЕСА_1 та ? частини
трикімнатної квартири за адресою
АДРЕСА_2 особистою приватною власністю
та поділ спільної сумісної власності
подружжя.

В ході розгляду даної справи на
підставі ухвали Голосіївського
районного суду м. Києва від 28.04.2014 року з
вказаною цивільною справою в одне
провадження було об'єднано цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільної сумісної власності
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, третя особа
- Реєстраційна служба головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири в частині
покупця, переведення прав і обов'язків
покупця і визнання права власності на
квартиру.

Мотивуючи свої позовні вимоги
позивачка зазначила, що разом зі своєю
матір'ю ОСОБА_4 проживала в АДРЕСА_9, де і
навчалась. У 2003 році переїхала
проживати до матері в орендовану
квартиру в м. Київ, де продовжила
навчання у Київському національному
університеті імені Тараса Шевченка за
спеціальністю «Психологія». У 2005 році
її мати придбала два житлових будинки
та земельні ділянки в с. Триліси
Фастівського району Київської області,
один з яких мати оформила на себе, а
інший на доньку. 21.07.2006 року позивачка
одружилась з ОСОБА_2 та переїхала
проживати до нього за адресою АДРЕСА_3.
Восени 2006 року, зібравши всі свої
заощадження та позичивши 13 000 доларів
США, мати позивачки купує квартиру за
адресою: АДРЕСА_4, яку оформлює на
доньку. ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка народила
доньку - ОСОБА_6. Життя в квартирі
батьків чоловіка не складалось і
позивачка звернулась до матері, щоб та
допомогла з житлом. У 2009 році мати
позивачки продала квартиру за адресою:
АДРЕСА_4 для придбання більшої квартири
за адресою: АДРЕСА_5 яка також була
оформлена на ім'я позивачки, однак
фактично покупцем квартири була мати,
яка підшукала і повністю
розраховувалась власними коштами за цю
квартиру. 30.12.2011 року квартира за
адресою: АДРЕСА_5 була продана у зв'язку
з поганими санітарними умовами для
купівлі іншої квартири, що була
придбана АДРЕСА_2. Крім того, під час
перебування у шлюбі, на ім'я Позивачки
була зареєстрована ще одна квартира за
адресою: АДРЕСА_1. Вказана квартира була
придбана за рахунок коштів, отриманих
від продажу будинків і землі, що були
придбані матір'ю позивачки - ОСОБА_4 ще у
2005 році, один з яких був зареєстрований
на ім'я Позивачки. Після продажу
будинків мама знайшла собі квартиру в
АДРЕСА_1, уклала попередній договір
купівлі-продажу вказаної квартири,
згідно якого передала продавцю 1500
доларів США завдатку на забезпечення
виконання основного договору та 20.07.2010
року повністю розрахувалась за вказану
квартиру, взявши частину коштів у
позику. При оформленні правочину мама
оформила купівлю квартири на доньку,
через те, що мала онкологічне
захворювання та лікарі не могли
спрогнозувати наслідки цієї хвороби.

За таких обставин позивачка зазначає,
що за рахунок особистих коштів нею було
придбано однокімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, та 1/2 частину
трикімнатної квартири за адресою:
АДРЕСА_2, інша ? частина вказаної
квартири є - спільною сумісною
власністю, половина від якої також
належить Позивачці. А отже позивачка
стверджує, що на праві приватної
власності їй загалом належить
однокімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_1 та ? частини квартири за
адресою: АДРЕСА_2., а чоловіку ? частини
квартири за адресою: АДРЕСА_2, як
частина спільного сумісного майна.

Позивачка та її представник позовні
вимоги підтримали повністю, надавши
суду аналогічні пояснення та просили
їх задовольнити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 позивачка та її
представник не визнали, просили
відмовити в їх задоволенні через
необґрунтованість і незаконність. З
обставинами, викладеними в зустрічному
позові ОСОБА_4 погодились, але в позові
просили відмовити, зазначаючи, що
визнання права власності на спірну
квартиру як особистої приватної
власності за ОСОБА_1 не буде порушувати
права та інтереси ОСОБА_4, а отже
задоволення її позову є недоцільним.

ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогами
щодо поділу спільного майна подружжя,
зазначивши, що 21.07.2006 року між ним та
позивачкою було укладено шлюб, який
12.02.2013 року за рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва було розірвано.
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Угоди про поділ спільного
майна подружжя при розірванні шлюбу не
досягнуто, а тому звернувся до суду про
поділ спільного майна подружжя, що було
придбане в шлюбі, а саме: 3-х кімнатна
квартира за адресою: АДРЕСА_2;
однокімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_1; холодильник ТМ «Лібхер»,
газова плита, пральна машинка, меблі.
Вказані квартири були придбані у шлюбі
у 2012 та 2010 роках відповідно на спільні
кошти подружжя. ОСОБА_2 зазначав, що не
має іншого житла, вимушений проживати у
родичів, у зв'язку з чим звернувся до
суду з вимогами поділити майно, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
набуте за час шлюбу, визнати за ним
право власності на однокімнатну
квартира за адресою: АДРЕСА_1 та 1/3
частину 3-х кімнатної квартири за
адресою: АДРЕСА_2. За позивачкою визнати
право власності на 2/3 частини квартири
за адресою: АДРЕСА_2 та на холодильник
ТМ «Лібхер», газову плиту, пральну
машинку, меблі.

В ході судового провадження ОСОБА_2
уточнив позовні вимоги та остаточно
просить поділити майно, що є спільною
сумісною власністю подружжя, порівно:
визнати за ним право приватної
власності на 1-кімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 та 1/4 частину 3-х
кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2.
За позивачкою визнати право власності
на 3/4 частини квартири за адресою:
АДРЕСА_2 та на холодильник ТМ «Лібхер»,
газову плиту, пральну машинку, меблі.

Представник ОСОБА_2 заперечувала проти
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
просила відмовити в них повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 заявила самостійні
вимоги щодо предмету спору, зазначивши,
що до 2002 року проживала разом зі своєю
сім'єю в АДРЕСА_9. Протягом 1999-2001 року за
запрошенням працювала в м. Солсбері
(Великобританія), а також в м. Києві. У 2002
році переїхала до м. Києва працювати
лікарем, де проживала у орендованій
квартирі. У 2003 році донька переїхала
проживати до неї в м. Київ. У 2005 році
придбала два жилих будинки та земельні
ділянки в с. Триліси Фастівського
району Київської області, один з яких
оформила на себе, інший будинок - на
доньку. Куплені будинки потребували
ремонту, тому за власний кошт ОСОБА_4
розпочала ремонт в обох будинках. Через
те, що ОСОБА_4 було важко справлятися з
обома будинками та жити за межами
міста, вона вирішила продати будинки та
купити собі квартиру у м. Києві.

Донька не заперечувала, адже обидва
будинки фактично купувались за власні
кошти її матері, і лише через
бюрократичні проблеми, один із
будинків був оформлений на доньку.
ОСОБА_4 знайшла собі однокімнатну
квартиру в АДРЕСА_1. 12.06.2010 року уклала
попередній договір купівлі-продажу
вказаної квартири, згідно якого
передала продавцю 1500 доларів США
завдатку на забезпечення виконання
договору купівлі-продажу. 14.06.2010 року
продала будинки в с. Триліси, позичила 12
000 доларів США у своєї подруги, що
підтверджується розпискою від 18.07.2010
року. Через проблеми зі здоров'ям
(онкологічне захворювання), вказана
квартира була оформлена на ім'я доньки.
До 2014 року жодних проблем з оформленням
квартири не було. Однак, після
розірвання шлюбу між донькою та її
чоловіком виник спір щодо поділу
спільного майна подружжя. І чоловік,
достовірно знаючи про фактичні
обставини щодо придбання даної
квартири, використовуючи
законодавство в своїх корисливих
мотивах для безпідставного збагачення,
намагається відібрати квартиру, яку
ОСОБА_4 підшукала для себе, особисто
передала покупцю квартири завдаток за
її придбання, в день здійснення
правочину - особисто передала всі свої
власні кошти покупцеві та отримала від
них ключі від купленої квартири. Тобто
своїми діями виконала всі основні
умови договору купівлі-продажу
нерухомого майна. З моменту придбання
квартири постійно проживає в ній,
здійснює всі витрати по утриманню цієї
квартири. У зв'язку з цим, вважає за
необхідне перевести права покупця за
Договором купівлі-продажу вказаної
квартири з доньки на неї, адже саме вона
фактично здійснила купівлю квартири за
адресою: АДРЕСА_1 за свої власні кошти.
Просить суд визнати частково недійсним
Договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 20.07.2010
року, зареєстрований в реєстрі за № 1033,
в частині покупця, перевівши на гр.
ОСОБА_4 права та обов'язки покупця
квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею
право власності на вказану квартиру.

Представник третьої особи із
самостійними вимогами вказані позовні
вимоги підтримав в судовому засіданні
в повному обсязі і просив їх
задовольнити, позовні вимоги ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 просив задовольнити частково,
визнавши за ОСОБА_1 право власності на
3/4 частин квартири АДРЕСА_2, а за ОСОБА_2
право власності на 1/4 частину вказаної
квартири.

Представник третьої особи Служби у
справах дітей Голосіївської районної в
місті Києві державної адміністрації
зазначила, що в спірній квартирі в
АДРЕСА_2 проживає малолітня дитина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю,
ОСОБА_1, які і зареєстровані у вказаній
квартирі. Відповідно до розпорядження
Голосіївської районної в місті Києві
державної адміністрації від 02.08.2013 року
№ 442 визначено місце проживання ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю. ОСОБА_2-
батько дівчинки, мешкає в квартирі за
адресою АДРЕСА_3, в якій 1/3 частина
квартири належить йому на праві
власності. Просила врахувати вказані
обставини при постановленні рішення та
прийняти законне рішення із
врахуванням інтересів дитини.

Третя особа - Реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві
в судове засідання не забезпечила явку
свого представника, хоча про час та
місце розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Суд заслухавши пояснення сторін,
допитавши свідків, дослідивши докази,
якими сторони обґрунтовували свої
позовні вимоги та заперечення,
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають
частковому задоволенню, позов ОСОБА_4
підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловіку на праві
спільної сумісної власності.

Статтею 69 СК України визначено, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до п.п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Судом достовірно встановлено, що між
позивачем та відповідачем 21.07.2006 року
було укладено шлюб, що за рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва
від 12.02.2013 року було розірвано (а.с. 88,
т.1). В шлюбі у них народилась донька -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, т. 1).

До 2002 року позивачка проживала в
АДРЕСА_9 разом зі своєї матір'ю, ОСОБА_4 У
2002 році ОСОБА_4 переїхала до м. Києва
працювати лікарем, де проживала у
орендованій квартирі. У 2003 році
позивачка переїхала проживати до
матері в м. Київ, де навчалась у
Київському національному університеті
імені Тараса Шевченка за спеціальністю
«Психологія», який успішно закінчила
влітку 2006 року (а.с. 10, т. 1).

Судом з'ясовано, що з 2005 року по 2012 рік
на ім'я позивачки та її матері ОСОБА_4
купувалось наступне нерухоме майно:
житловий будинок з надвірними
будівлями в АДРЕСА_18, загальною площею
55,5 кв.м.; житловий будинок з надвірними
будівлями в АДРЕСА_19, загальною площею
47,5 кв.м.; однокімнатна квартира за
адресою АДРЕСА_4, загальною площею 29,80
кв.м.; двокімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_5; однокімнатна квартира за
адресою: АДРЕСА_1; та трикімнатна
квартира АДРЕСА_2.

На момент розгляду справи наявними у
сторін є однокімнатна квартира за
адресою: АДРЕСА_1; та трикімнатна
квартира АДРЕСА_2, що є об'єктами спору,
інші об'єкти нерухомого майна
відчужені.

Встановлюючи обставини придбання
спірного майна, судом було з'ясовано
наступне.

У 2005 році ОСОБА_4, проживаючи зі своєю
донькою, позивачкою у справі, у м. Києві
в орендованій квартирі, придбала два
жилих будинки в с. Триліси,
Фастівського району, Київської
області: на підставі Договору
купівлі-продажу житлового будинку від
03.11.2005 року був придбаний житловий
будинок з надвірними будівлями
АДРЕСА_18, загальною площею 55,5 кв.м. на
ім'я ОСОБА_4 (а.с. 13, 216, 224, т.1) та на
підставі Договору купівлі-продажу
житлового будинку від 24.12.2005 року був
придбаний житловий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_19,
загальною площею 47,5 кв.м. на ім'я
ОСОБА_1(а.с. 14, т. 1).

Фактично обидва будинки купувались
ОСОБА_4 за її власні кошти, що було нею
підтверджено під час допиту в якості
свідка та не заперечувалось ОСОБА_1, яка
зазначала, що не мала особистих коштів
на придбання будь-якого майна, так-як у
цей час лише закінчувала навчання та не
мала свого особистого доходу. В той час
як ОСОБА_4 весь час працювала лікарем
(а.с. 217, 244-253).

Як вбачається із матеріалів справи, в
подальшому на підставі рішень
Триліської сільської ради № 6-12-У від
10.08.2007 року земельні ділянки, на яких
розташовані зазначені будинки, були
передані у власність ОСОБА_4 і ОСОБА_1
згідно державних актів на право
власності на земельну ділянку (а.с. 15, 16
т. 1, а.с. 65-68, т. 2).

Не маючи іншого житла в м. Києві, ОСОБА_4
розпочала ремонтні роботи у придбаних
будинках. Ремонти здійснювала
самостійно, за власні кошти і власними
силами. Із показань свідка ОСОБА_12
вбачається, що з моменту придбання
будинків в с. Триліси ОСОБА_4 самостійно
займалась їх ремонтом та
облаштуванням, діти їй не допомагали.

Після одруження доньки, восени 2006 року
ОСОБА_4 придбала однокімнатну квартиру
за адресою АДРЕСА_4, загальною площею 29,8
кв.м., оформивши договір
купівлі-продажу квартири на свою
доньку ОСОБА_1 (а.с. 17-18, 1). Фактична
вартість квартири становила 58 200
доларів США, що вбачається з розписки
продавця квартири (а.с.86) та
підтверджено показаннями свідка
ОСОБА_4 Частину коштів на придбання
вказаної квартири ОСОБА_4 позичила у
ОСОБА_13 в розмірі 13000 доларів США, що
підтверджується розпискою від 20.10.2006
року (а.с. 19-20, т.1). Позика була повністю
повернута ОСОБА_4, що також вбачається з
тексту розписки та підтверджено в
судовому засіданні показаннями свідка
ОСОБА_13 Свідок підтвердив, що гроші
позичав ОСОБА_4 на придбання
нерухомості у м. Києві, наявна в
матеріалах справи розписка дійсно
містить його підпис.

Сторона відповідача про обставини
придбання вказаної квартири в судовому
засіданні (як підшукувалась квартира,
її вартість, де здійснювався правочин)
повідомити не змогла, що дає підстави
стверджувати, що відповідач жодної
участі у придбанні квартири не приймав.
Доказів, що спростовують обставини
встановлені судом, матеріали справи не
містять.

Представник позивачки не заперечувала
щодо того, що квартира за адресою:
АДРЕСА_4 купувалась її матір'ю, в
судовому засіданні було зазначено, що в
цій квартирі ні вона, ні її чоловік
ніколи не проживали, всі витрати ОСОБА_4
здійснювала самостійно.

З моменту одруження до осені 2009 року
позивачка проживала в квартирі свого
чоловіка разом з його батьками.
Відносини в сім'ї були напруженими,
орендувати квартиру не було коштів,
тому позивачка звернулася до матері,
щоб та допомогла з житлом.

Враховуючи, що квартира за адресою
АДРЕСА_4 була невеликою, житлова проща
становила всього 17,2 кв.м, ОСОБА_4
вирішила продати цю квартиру та
придбати більшу для спільного
проживання з дітьми.

03.10.2009 року квартира за адресою АДРЕСА_4,
була продана та в цей же день 03.10.2009 року
було укладено договір купівлі-продажу
квартири за адресою: АДРЕСА_5. (а.с. 21, 22 27,
т.1).

Свідок ОСОБА_15 зазначила, що позичала
ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 2000
доларів на придбання квартири за
адресою: АДРЕСА_5. Розписку не брала,
тому що її сім'я знає ОСОБА_4 вже 10 років
як лікаря, яка їх лікувала, зазначила,
що це дуже порядна людина, яка живе для
інших, не шкодуючи себе. Гроші були
повернуті повністю. Також свідок
зазначила, що сім'я доньки ОСОБА_4 жила
дуже скромно, вона навіть привозила
іграшки для їхньої дитини.

Відповідач обставини покупки та
оформлення вказаної квартири на ОСОБА_1
повідомити не зміг, що доводить позицію
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2 не
мав жодного відношення до покупки
вказаної квартири.

Судом встановлено, що в цій квартирі
проживали позивачка разом зі своєю
сім'єю: донькою і чоловіком. Мати
позивачки була зареєстрована в цій
квартирі, що підтверджується відміткою
в її паспорті, згідно якої з 11.10.2009 року
ОСОБА_4 була знята з реєстрації в
АДРЕСА_18 та 10.11.2009 року зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 214, т.1). Але
проживати з дітьми не змогла, тому
вирішила продати відремонтовані
будинки в с. Триліси і купити собі
окрему квартиру.

Влітку 2010 року ОСОБА_4 підшукала собі
квартиру та 12.06.2010 року ОСОБА_4 уклала
Попередній договір № 1 про купівлю
квартири за адресою: АДРЕСА_1 за 55 000
доларів США, передавши продавцю 1 500
доларів США, як завдаток (а.с. 228, т.1 ).

Дані обставини підтверджуються
показаннями ОСОБА_4, допитаної в якості
свідка та свідка ОСОБА_16, що
узгоджуються між собою та з наявними в
матеріалах справи доказами. Свідок
ОСОБА_16 підтвердила, що ОСОБА_4 особисто
оглядала квартиру, на наступний день
після оглядин особисто уклала з
продавцем квартири в її присутності
попередній договір, про всі основні
умови покупки квартири домовлялась
ОСОБА_4 особисто, квартиру шукала для
себе, домовлялась з покупцями про
залишення деяких меблів, які їй були
необхідні. Лише при оформленні
договору-купівлі продажу квартири
стало відомо, що ОСОБА_4 хоче записати
покупцем квартири свою доньку, яку і
привела з собою до нотаріуса.
Розраховувалась за квартиру особисто
ОСОБА_4, вартість квартири становила 55
000 доларів США, її донька з покупцями не
спілкувалась. Чоловіка доньки в момент
укладання договору купівлі-продажу
квартири у нотаріуса не було. Після
укладення Договору-купівлі продажу
квартири за адресою: АДРЕСА_1 ключі від
квартири продавець передав особисто
ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що
після укладання ОСОБА_4 попереднього
договору на придбання квартири за
адресою: АДРЕСА_1, 14.06.2010 року було
відчужено житлові будинки АДРЕСА_18, та
АДРЕСА_19 разом із земельними ділянками,
що були зареєстровані за ОСОБА_4 та
ОСОБА_1

Позивачка підтвердила той факт, що
14.06.2010 року відбулось відчуження
будинків із земельними ділянками, для
купівлі ОСОБА_4 квартири для
проживання..

ОСОБА_4, опитана як свідок, також
повідомила, що будинок АДРЕСА_18 був
проданий за майже 14000 доларів США, а
будинок АДРЕСА_19 - майже за 24000 доларів
США. Отриманих грошових коштів за
продаж будинків не вистачало для
купівлі вказаної квартири, тому вона
позичила у ОСОБА_17 12 000 доларів США на
покупку квартири за адресою АДРЕСА_1, що
підтверджується розпискою від 18.07.2010
року (а.с.26, т.1).

20.07.2010 року був укладений Договір
купівлі-продажу квартири за адресою
АДРЕСА_1 (а.с. 24, т. 1). Даний договір був
укладений на ім'я ОСОБА_1, однак вона не
заперечує того факту, що вказана
квартира купувалась матір'ю за
особисті кошти ОСОБА_4 Оформлення
квартири на доньку було здійснено
через наявність у ОСОБА_4 онкологічного
захворювання (а.с. 75-76, т.1), через яке
вона знаходилась у пригніченому стані.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.

При вчиненні будь-якого правочину
особа повинна мати вільне
волевиявлення на вчинення правочину,
яке відповідає його внутрішній волі та
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ст. 203 ЦПК).

Як вбачається із письмових пояснень
позивачки, вона не мала наміру
укладати договір купівлі-продажу
квартири за адресою АДРЕСА_1. Покупкою
вказаної квартири займалась її мати,
яку купила за власні кошти.

Твердження ОСОБА_2, що договір
купівлі-продажу квартири від 20.07.2010
року укладений за його згодою, не
спростовує встановлених фактичних
обставин придбання вказаної квартири
ОСОБА_4 за її власні кошти.

Крім того, в матеріалах справи наявний
лист відповідача, що адресований
позивачці, в якому зазначено, що він не
претендує на квартиру її матері (а.с. 35,
1). Відповідно до ст. 306 ЦК України листи,
телеграми тощо є власністю адресата.
Виходячи із змісту ч. 4 ст. 306 ЦК України
кореспонденція, яка стосується
фізичної особи, може бути долучена до
судової справи, якщо в ній містяться
докази, що мають значення для вирішення
справи.

Твердження представника відповідача,
що розписки не можуть бути належними
доказами у справі не береться судом до
уваги, так як за своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей
(правовий висновок ВСУ від 18.09.2013 року).

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Факт того, що позивачка або відповідач
мали реальну фінансову можливість
купити спірну квартиру, та мали намір
укласти від свого імені договір
купівлі-продажу вказаної квартири
сторонами не доведений. В той же час, із
показань свідків та інших матеріалів
справи вбачається, що подружжя мало
нестабільний невеликий дохід (а.с.12-18,
30-32, т.2), та не мало фінансової
можливості придбати самостійно собі
нерухомість у м. Києві.

Не дивлячись на те, що квартира за
адресою АДРЕСА_1 придбана в період
шлюбу, ця квартира не є спільною
сумісною власністю, адже придбана
виключно за кошти, що були отриманні за
відчуження майна, яке належало
позивачці та її матері на праві
приватної власності та було придбано
до шлюбу, а тому не підлягає поділу, як
майно подружжя.

Судом достовірно встановлено, що
квартиру за адресою АДРЕСА_1 придбала
ОСОБА_4, яка, виконавши всі істотні
умови договору, перебуваючи в
хворобливому стані, записала покупцем
квартири свою доньку. Відтак, визнати
вказану квартиру особистою приватною
власністю позивачки не має правових
підстав.

Відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Виходячи із змісту ст. 217 ЦК України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Представник позивача не заперечувала
проти обставин, якими ОСОБА_4
обґрунтовувала свій позов, та, надаючи
пояснення, визнала їх і таке визнання
не суперечить закону й не порушує права
та інтереси інших осіб, тому суд дійшов
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову ОСОБА_4
щодо переведення на неї прав покупця
квартири за адресою АДРЕСА_1 та
визнання за нею права власності на
вказану квартиру.

Що стосується заяви відповідача про
застосування строків позовної
давності до позовних вимог ОСОБА_4, то
відповідно до положень ст. 261 ЦК
України, перебіг позовної давності
починається від дня коли особа
довідалася або могла довідатись про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. Як вбачається із
матеріалів справи, ОСОБА_4 дізналася
про порушення свого права відносно
спірної квартири АДРЕСА_1 в момент
залучення її в якості третьої особи
під час провадження справи за позовом
ОСОБА_2 до її доньки про поділ спільного
майна подружжя та виділення йому
спірної квартири у власність, тому
підстав вважати про порушення строків
позовної давності не має.

Щодо обставин придбання іншої спірної
квартири, судом встановлено наступне.

Через погані санітарні умови в
квартирі за адресою: АДРЕСА_5 що
фактично була придбана ОСОБА_4 у 2009
році, її було вирішено продати. В
квартирі був страшний грибок, який
негативно позначався на здоров'ї
дитини сторін, що підтвердила свідок
ОСОБА_18.

30.12.2011 року квартира за адресою: АДРЕСА_5
була продана. Відповідно до умов
Договору купівлі-продажу квартири від
30.12.2011 року вказана квартира була
продана за 30000 доларів США, які ОСОБА_4
віддала своїй доньці для придбання
іншої квартири. Іншу частину коштів на
придбання квартири подружжя повинно
було докласти за рахунок своїх
спільних заощаджень. 22.01.2012 року
позивачка уклала попередній договір
купівлі квартири АДРЕСА_2, вартість
якої становила 74000 доларів США. Пошуком
вказаної квартири займалась позивачка,
яка шукала квартиру для своєї сім'ї та
обговорила всі істотні умови її
покупки. Позивачка витратила на
вказану квартиру 30000 доларів США,
отримані від своєї матері, додатково
ОСОБА_4 передала своїй доньці ще 6 000
доларів США запозичені у подруги на
придбання квартири. Решту коштів була
сплачена за рахунок коштів подружжя, що
не заперечувалось сторонами у справі.
03.02.2012 року була придбана квартира
АДРЕСА_2, яка зареєстрована за ОСОБА_1

Виходячи із змісту п. 3 ч.1 ст. 57 СК
України не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя набуте ним за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя.

Відповідно до вимог частини 7 ст. 57 СК
України, суд може визнати майно
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка, якщо у придбання майна
вкладені крім спільних коштів і кошти,
що належали одному із подружжя. У
такому разі частка у цьому майні,
відповідно до розміру внеску, є його
особистою приватною власністю.

В постанові ВСУ від 02.10.2013 року
визначено, що належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

В силу вимог ст. 57 СК України, майно,
отримане одним із подружжя за
безвідплатною угодою або за кошти, які
належали йому особисто, є його
приватною власністю.

Отже, нерухоме майно придбане одним із
подружжя, хоча й під час шлюбу, але не за
спільні кошти подружжя, а за кошти, що
одержані одним із подружжя від третіх
осіб, не є спільним сумісним майном.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними.

Приписами ст.71 СК України
встановлено способи та порядок поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. В силу
даної норми встановлено, що майно, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Із запропонованого ОСОБА_2 поділу майна
подружжя не вбачається дотримання
вимог ст. 70 СК України щодо рівності
часток подружжя, в його позовних
вимогах не значиться вартість спірного
майна, що унеможливлює здійснення
запропонованого ним поділу майна в
натурі. Крім того, в позові взагалі не
йдеться про ідентифікуючі ознаки
побутової техніки.

Віповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, тому суд прийшов до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог відповідача.

Відтак, на підставі наведеного, ?
частину квартири АДРЕСА_2 слід визнати
особистою приватною власністю
позивачки, інша ? частина спірної
квартири є спільною сумісною
власністю, що підлягає поділу між
подружжям в рівних частках.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 3, 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.
57-74 СК України, постановами Верховного
суду України від 02.10.2013 року, від 18.09.2013
року, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: Реєстраційна служба головного
управління юстиції у м. Києві, про
визнання майна особистою приватною
власністю та поділ спільної сумісної
власності подружжя та позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної
сумісної власності подружжя -
задовольнити частково:

Визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, що
складається з трьох житлових кімнат,
загальною площею 45,30 кв.м, житловою
площею 32,20 кв.м, особистою приватною
власністю ОСОБА_1.

Іншу ? частину вказаної квартири
АДРЕСА_2, що складається з трьох
житлових кімнат, загальною площею 45,30
кв.м, житловою площею 32,20 кв.м, визнати
спільною сумісною власністю подружжя,
поділивши її між подружжям в рівних
частках, та в порядку поділу спільного
майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/4 частину квартири
АДРЕСА_2, а ? частину квартири АДРЕСА_2
визнати за ОСОБА_2.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, третя особа - Реєстраційна
служба головного управління юстиції у
м. Києві про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири в
частині покупця, переведення прав і
обов'язків покупця і визнання права
власності на квартиру задовольнити.

Визнати недійсним Договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 20.07.2010 року,
зареєстрований в реєстрі за № 1033, в
частині покупця, перевівши з гр. ОСОБА_1
на гр. ОСОБА_4 права та обов'язки покупця
квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 33,00 кв.м, що складається з однієї
кімнати, житловою площею 17,00 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: