Номер провадження: 22-ц/785/4890/14
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Процик М.В., Доценко Л.І.

При секретарі - Булгак Х.О.

За участю представника позивача-ОСОБА_8

Представника відповідача-Аністратенко
О.О., Михайлін О.Є.

Розглянула у відкритому судовому
засіданні м. Одесі апеляційну скаргу
ОСОБА_6 на рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 12.02.2014 року
по справі за позовом ОСОБА_6 до
Одеського регіонального управління
державної спеціалізованої фінансової
установи «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву»

-про заміну дати звільнення, виплату
компенсації за невикористану
відпустку та стягнення
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку та моральну шкоду,

В С Т А Н О В И Л А:

19.10.2012 року позивачка звернулась
з вищезазначеними вимогами котрі
обґрунтовувала тим, що рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 09.06.2011р. задоволені її вимоги про
поновлення на роботі на посаді
начальника кредитно- консультаційного
управління Одеського регіонального
управління Державної спеціалізованої
фінансової установи «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» та стягнуто на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 3 928 грн. та моральну
шкоду 2500 грн., а всього 6 428 грн.

Наказом від 03 листопада 2011 року
вона була поновлена на роботі.

В зв'язку з тим, що відповідач не
надавав її роботу та не виплачував
кошти за рішенням суду вона 05 червня 2012
року написала заяву про звільнення та
наказом за № 23-к на підставі ч.1 ст.36
КЗпП України була звільнена за угодою
сторін.

Позивачка зазначає, що у день її
звільнення за угодою сторін 05.06.2012р.
відповідач в силу вимог ст. 116 КЗпП
України повинен був виплатити середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу з 10.06.2011р. по 03.11.2011р., а так як
цього зроблено не було, то на підставі
ст. 117 КЗпП України стягненню з
відповідача підлягає також середній
заробіток за час затримки вказаного
розрахунку - з дати звільнення по день
винесення судового рішення. Крім того,
позивачка вказує, що оскільки вона
перебувала у вимушеному прогулі, то має
право на компенсацію за невикористану
щорічну відпустку. Позивачка вважає, що
під час звільнення відповідач не
виплатив їй компенсацію за 66 днів
основної відпустки за період з 17.09.2009р.
по 05.06.2012р. ОСОБА_7 також вважає, що
відповідачем їй було завдано моральну
шкоду, яку вона оцінює у 5000 грн. і
просить стягнути на свою користь .

Рішенням Малиновського районного
суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року в
заявлених вимогах відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду з
ухваленням нового, про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема
посилається на те, що суд не врахував,
що на час звільнення з неї не був
здійснений розрахунок та на те, що їй
не врахована компенсація за 1 день
основної відпустки та 11 днів
додаткової, що дорівнює 12 днів та не
обґрунтовано відмовив в стягнені
моральної шкоди в результаті порушення
норм трудового законодавства.

Судова колегія, заслухавши
доповідь судді доповідача, вислухавши
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в заявлених вимогах
районний суд виходив з недоведеності
позовних вимог та за необгрутованістю
позову та за пропуском строку на
звернення до суду з цим позовом.

Проте з таким судженням суду
першої інстанції повністю погодитись
не можна з наступних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що 09
червня 2011 року рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси, яке залишено
без змін ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 03.11.2011р. та ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05.04.2012р. позивачка поновлена
на роботі та на її їсть стягнуто з
Одеського регіонального управління
Державної спеціалізованої фінансової
установи «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву»
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 3928,00 грн. та моральна
шкода 2500,00 грн., а всього 6428,00 грн.; також
на користь держави стягнуті судові
витрати; в частині поновлення на роботі
та присудження заробітної плати за
один місяць рішення допущено до
негайного виконання.

Наказом № 22-к від 03.11.2011 року
позивачка поновлена на роботі.(а.с.14)

З 03.11.2011р. по 05.06.2012 р. позивачка на
роботу не виходила.

Наказом директора Одеського
регіонального управління Державної
спеціалізованої фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» № від 07.11.2011р.
була створена робоча комісія для
з'ясування причин відсутності
працівника на робочому місці.
Складались акти про відсутність
позивачки на роботі.

Відповідно до табелів обліку робочого
часу за весь вищезазначений період
заробітна плата ОСОБА_6 відповідачем не
нараховувалась.

Відповідно до постанови Одеського
окружного адміністративного суду від
26.04.2012р по справі № 2а/1570/10465/2011 позивач з
05.05.2011 р. по 14.11.2011 р. перебувала на
обліку Одеського міського центру
зайнятості та їй було надано допомогу
по безробіттю у розмірі 6 339 грн. 35 коп.

На підставі заяви ОСОБА_6 наказом № 23-к
віз 05.06.2012р. позивачка була звільнена
підставі п.1 ст. 36 КЗпП України та в цей
день отримала трудову книжку.

07.06.2012р. позивачка звернулась до
відповідача із заявою в якій просила
провести всі розрахунки передбачені
ст. 116 КЗпП України та виплатити грошову
компенсацію за всі невикористані
відпустки по день звільнення.

17.09.2012 року відповідач провів з
нею розрахунок та заборгованість по
зарплаті була погашена за
результатами виконавчих проваджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і звести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Аналіз зазначених норм свідчить про те,
що всі суми (заробітна плата, вихідна
(одноразова) допомога, компенсація за
невикористану відпустку, оплата за час
тимчасової непрацездатності тощо),
належні до сплати працівникові, мають
бути виплачені у день звільнення цього
працівника. Закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать.

Не проведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені ст. 116 КЗпП
України строки є підставою для
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, тобто виплати
працівникові середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку. Після ухвалення судового
рішення про стягнення одноразової
допомоги при звільненні працівника з
роботи у зв'язку виходом на пенсію по
інвалідності роботодавець не
звільняється від відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
тобто за весь період невиплати
власником або уповноваженим ним
органом належних працівникові при
звільненні сум.

Виходячи з того, що позивачка була
звільнена з роботи 05.06.2012 року, а повний
розрахунок було проведено тільки 17.09.2012
року, судова колегія приходить до
висновку, що затримка розрахунку
становить 3 місяці та 10 днів.

Середній заробіток позивачки
становить 1793 грн., а тому стягненню
підлягає в порядку ст.117 КЗпП України
(1793х3)+(1793: 24) = 5379 + 747 = 6126 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Районний суд залишив поза увагою вище
вказані норми права, дійшовши висновку,
що після поновлення її на роботі вона
жодного дня не працювала та не
врахував обставини щодо обов'язку
підприємства виплатити
середньомісячний заробіток за час
прогулу та моральну шкоду встановлені
рішенням суду, яке набрало законної
сили.

Одночасно судова колегія
погоджується з судженням суду першої
інстанції про те, що з моменту
поновлення позивачки на роботі та до
дати її звільнення( з 03.11.2011 року по
05.06.2012 року) позивачка на роботу не
виходила, а тому районний суд прийшов
до обґрунтованого висновку, що в цій
частині стягнення середнього
заробітку не підлягає задоволенню.

Щодо компенсації за
невикористану відпустку судова
колегія виходить з наступного.

Статтею 24 Закону «Про відпустки»
визначено, що у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі невикористані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки працівникам , які
мають дітей,

Кількість днів щорічної
відпустки, за які необхідно виплатити
компенсацію працівникові,
розраховується виходячи з фактичної
належної тривалості щорічної
відпустки, яка визначається
пропорційно відпрацьованому ним часу.
Загального нормативно-правового акта,
який би визначав порядок розрахунку
кількості днів щорічної відпустки ,
немає.

Тому, при підрахунку днів
щорічної відпустки пропорційно
відпрацьованому часу судова колегія
користується механізмом нарахування
оплати за дні відпустки, закладеними в
постанові кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження
Порядку обчислення середньої
заробітної плати».

Виходячи з того, що позивачці
встановлено 24 дні відпустки, нею
відпрацьовано-565 к.д., з яких 13 днів
святкових і неробочих ,які припадають
на період, включених в стаж роботи, з
врахуванням 365к.д. з яких 10 днів
святкових, відповідно до ст.73 КзпП
України, відпустка позивачки
становить 24Х(565-13)/(365-10)=37,32.

З врахуванням ст. 241-1 КЗпП України та
роз'яснень Міністерства праці та
соціальної політики України кількість
календарних днів щорічної відпустки за
робочий рік працівника, яку він має
використати, округляється до більшого
цілого, тобто вона мала отримати 37 к.д.,
компенсацію за яку вона отримала в сумі
2 373,18 грн.

За таких обставин, вимоги
позивачки щодо несплати компенсації
за один день не ґрунтуються на Законі.

За змістом ст.83 КЗпП України
грошова компенсація за невикористані
додаткові відпустки передбачається
лише працівникам, які мають малолітніх
дітей.

П.10 додатку 1 до колективного
договору на 2009-2012 роки передбачено, що
тривалість додаткової відпустки з
ненормованим робочим днем
визначається наказом директора.

Виходячи з того, що директором не
визначалась тривалість додаткової
відпустки позивачу. Її вимоги щодо
стягнення компенсації за 11 днів
додаткової відпустки не підлягають
задоволенню.

Не можуть бути задоволені і
вимоги позивачки щодо зміни дати
звільнення, оскільки вона визначена
угодою сторін, а сама по собі затримка
розрахунку при звільненні не може
бути підставою для зміни дати
звільнення працівника.

Судова колегія вважає, що виплата
коштів в сумі 6 126 грн. за затримку
розрахунку при звільнені є достатньою
сатисфакцією щодо порушених
відповідачем трудових пав, а тому
районний суд прийшов до правильного
висновку щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Одночасно судова колегія
приходить до висновку. що районний суд
помилково відмовив у задоволенні
позовних вимог і за необґрунтованістю
позову , і за пропуском строку
звернення до суду з цим позовом , що є
взаємовиключними підставами.

Виходячи з того, що районний суд
не застосував до спірних правовідносин
вимоги ст.116,117 КЗпП України, судова
колегія приходить до висновку, що в цій
частині рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового про часткове їх
задоволення, а в решті позовних
вимогах-відмовити.

Керуючись ст.ст. 309; 316; 317; 319 ЦПК України
судова колегія

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 12.02.2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до Одеського
регіонального управління державної
спеціалізованої фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» про заміну
дати звільнення, виплату компенсації
за невикористану відпустку та
стягнення середньомісячного
заробітку за час затримки розрахунку
та моральну шкоду задовольнити
частково.

Стягнути з Одеського
регіонального управління державної
спеціалізованої фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» на користь
ОСОБА_6 6 126 грн.

В інших позовних вимогах відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене на протязі 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Голодуючий суддя -
Л.А.Гірняк

Судді
М.В.Процик

Л.І.Доценко