Справа № 591/4192/14-ц
Провадження № 2/591/1682/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2014 року
м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого в особі судді - Міліціанов
Р.В., за участю секретаря - Бузова Т.І.,
позивача - ОСОБА_1, представника
відповідача - Шпаківського М.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Суми цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Приватного
підприємства «Імперіал» про визнання
договору частково недійсним -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду і вимоги
мотивує тим, що між ним та ПП «Імперіал»
було укладено договір б/н від 12.03.2014р.
щодо надання послуг з приводу
придбання об'єкту нерухомого майна.
Однак, при укладенні договору порушено
вимоги законодавства про права
споживачів, до договору включено
положення, які на думку позивача є
дискримінаційними та несправедливими,
порушують права позивача на свободу
договору та обмежують права його
родичів. Тому, ОСОБА_1 просить визнати
недійсними п.5.2. та п.5.3. договору.

Позивач позов підтримав, просив його о
задовольнити.

Представник відповідача позов не
визнав, оскільки вважав, що положення
спірного договору відповідають
вимогам закону, просив в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи встановив
наступне.

12.03.2014р.між ОСОБА_1 (Замовник) та ПП
«Імперіал» (Виконавець) було укладено
договір про надання послуг (а.с.4),
згідно умов якого відповідач
зобов'язався надавати інформацію про
покупців та виявлених на продаж
об'єктів нерухомості, консультувати з
приводу відчуження обміну, придбання
об'єкту нерухомості (п.2.1.), а позивач
зобов'язався скористатися наданими
варіантами по об'єкту нерухомості,
інформувати щодо оглянутих об'єктів
нерухомості, інформувати про відмову
від надання послуг, дотримуватися
суворої конфіденційності отриманої
інформації та не використовувати її у
випадку відмови від послуг відповідача
(п.2.2.).

Відповідно до п.5.2. договору
передбачена відповідальність
«покупця» у випадку самостійного
придбання (обміну) об'єкту нерухомості
наданого Виконавцем, на ім'я Замовника
або його родичів, знайомих, третіх осіб,
Замовник зобов'язується сплатити
неустойку в п'ятикратному розмірі
вартості послуг, визначених в п.4
договору.

Згідно з п.5.3. договору виконавець має
виключні права на виконання доручення
Замовника. Замовник зобов'язується
протягом строку дії договору не
укладати подібні угоди з будь - якими
посередниками або третіми особами
відносно об'єкта нерухомості наданого
агентством.

Вирішуючи питання правомірності
зазначених положень договору суд
виходить з того, що позивачем
пред'явлено позов з двох підстав, які
свідчать про дискримінацію та
несправедливість умов договору:

· обмеження його свободи на
укладення будь - яких договорів;

· обмеження права родичів
позивача, які гарантовані Конституцією
України.

Тобто, з підстав непропорційності
визначених договором штрафних санкцій,
тривалості обмежень прав позивача в
позові не зазначено.

Згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами,
вимог щодо змісту правочину який не
може суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
вільні в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

В силу ст.6 ЦК України, сторони мають
право укласти договір, який не
передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Позивач перед підписання м договору
мав можливість ознайомитись з його
умовами та відмовитись від підписання.

В судовому засіданні встановлено, що
договір від 12.03.2014р. є типовим для усіх
клієнтів відповідача, тобто є
договором приєднання (ст.642 ЦК Країни).

На підставі ч.2 ст.642 ЦК України, договір
приєднання може бути змінений або
розірваний на вимогу сторони, яка
приєдналася, якщо вона позбавляється
прав, які звичайно мала, а також якщо
договір виключає чи обмежує
відповідальність другої сторони за
порушення зобов'язання або містить
інші умови, явно обтяжливі для сторони,
яка приєдналася. Сторона, яка
приєдналася, має довести, що вона,
виходячи зі своїх інтересів, не
прийняла б цих умов за наявності у неї
можливості брати участь у визначенні
умов договору.

Однак, позивачем не доведено, що він не
прийняв би оспорюваних умов правочину,
якщо б приймав участь в їх визначення,
оскільки позов пред'явлено зі спливом
трьох місяців після укладення
договору, приводом для звернення до
суду став позов ПП «Імперіал» про
стягнення вартості наданих послуг та
неустойки.

Перелік підстав для визнання окремих
положень договору недійсним у випадку
включення до них положень, які є
несправедливими, суперечать принципу
добросовісності, наслідком є істотний
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача,
визначено ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Оскільки, регламентований законом
перелік носить не вичерпний характер
(ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав
споживачів»), то суд враховує позицію
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, висловлену в Ухвалі від 23.10.2013р. у
справі №6-27658св13, згідно якої для
кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві.

Суд вважає, що позивач помилково
тлумачить п.5.2. договору щодо введення
обмежень для укладання договорів для
родичів ОСОБА_1, так як
відповідальність передбачена у
випадку придбання позивачем об'єкту
нерухомості на ім'я його т родичів,
тобто коли близькі позивачу особи
дізнались про існування
запропонованого відповідачем об'єкта
від ОСОБА_1

Положення п.5.2. договору слід тлумачити
з урахуванням інших пунктів, котрі
відображають сутність даного
правочину, зокрема, п.2.2.4., п.5.5. договору,
які забороняють позивачу
розповсюджувати інформацію, отриману
ним від відповідача в ході виконання
умов договору, а також першого речення
п.5.3. договору, яке не оспорюється, про
наявність у Виконавця виключних прав
на виконання доручення Замовника.

Тобто, передбачена п.5.2.
відповідальність може наставати у
випадку розповсюдження ОСОБА_1
конфіденційних відомостей третім
особам (родичам), виключно за наявності
його вини (ст.614 ЦК України), тобто
обумовлена неправомірною поведінкою
Замовника та обставинами порушення
інших умов договору.

Не суперечать нормам законодавства
положення вказаного пункту щодо
кратного розміру неустойки, на чому
наполягав позивач.

Так, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання
(ч.1 ст.549 ЦК України).

Тобто, законодавець встановлює
наступні види забезпечення виконання
зобов'язань: неустойка, штраф, пеня,
перелік видів забезпечення виконання
зобов'язань носить невичерпний
характер.

Отже, положеннями договору може
визначатись неустойка як окремий вид
його забезпечитися і визначатися в
твердій грошовій сумі або в іншій
формі.

Отже, визначення неустойки в кратному
розмірі не суперечить положення ст.6, 509,
549 ЦК України.

Таким чином, враховуючи статус
договору як договору приєднання,
добровільність підписання позивачем
правочину, прийняття на себе обов'язків
щодо конфіденційності та передачі
відповідачу виключне право з надання
послуг, оскільки відповідальність
настає виключно у випадку придбання
об'єкту нерухомого майна
запропонованого відповідачем,
виходячи з меж позовних вимог, які
стосуються лише обмеження свободи
договору, суд не вбачає підстав для
визнання недійсним п.5.2. укладеного
сторонами договору.

Відносно недійсності п.5.3. договору суд
виходить з наступного.

Положення вказаного пункту має не
чіткий характер, визначає заборону
позивача укладати «подібні угоди з
посередниками або третіми особами»,
тобто стосується невизначеного кола
правових відносин та необмеженого кола
осіб. Водночас, договір від 12.03.2014р. не
містить кореспондуючого обов'язку для
ПП «Імперіал», якому не заборонено
пропонувати об'єкт нерухомості, з яким
ознайомився споживач, іншим особам на
договірній основі.

Тобто, п.5.3. договору дійсно містить
ознаки несправедливого та порушує
вимоги добросовісності, однак
обов'язковою умовою для визнання його
недійсним є наявність істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача.

Однак, суду не доведено, що такий
дисбаланс має місце та, що в результаті
включення до договору п.5.3. позивачу
завдано шкоди або існує реальні
вірогідність її нанесення.

Суд виходить з того, що за порушення
п.5.3. Договору не передбачено жодних
правових наслідків та не визначено
міри відповідальності або штрафних
санкцій. Неустойку визначено лише у
випадку недотримання ОСОБА_1 п.5.2.
договору.

В силу ст.1 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК
України).

Тобто, ймовірність порушення таких
прав в майбутньому не може бути
підставою для судового захисту.

Отже, позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Оскільки, позивач звільнений від
сплати судового збору в силу Закону
України «Про захист прав споживачів», в
задоволенні позову відмовлено, то
визначені ст.88, 89 ЦПК України підстави
для покладення судових витрат на
відповідача - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Приватного підприємства «Імперіал»
про визнання недійсними п.5.2., п.5.3.
Договору від 12.03.2014р. - відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м. Суми
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення
-протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо скаргу не було
подано.

Суддя
Р.В. Міліціанов