У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

судів - Ковальчук Н.М., Григоренко М.П.,

секретаря судового засідання Демчук
Ю.Ю.,

за участю

представника позивача ПАТ „Дельта
банк" Оверчук О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Рівненської області цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника відповідача публічного
акціонерного товариства „Дельта банк"
на рішення Рівненського районного суду
від 12 грудня 2013 року у цивільній справі
за позовом публічного акціонерного
товариства „Дельта банк" до фізичної
особи підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та договором поруки,
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Колегія суддів заслухавши
суддю-доповідача, учасників судового
розгляду, що з'явились у судове
засідання, перевіривши рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду
від 12 грудня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з фізичної особи
підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
ПАТ „Дельта банк" заборгованість за
кредитним договором №028/33-3/18-16-Ю від 22
травня 2006 року станом на 16 жовтня 2013
року в сумі 207641 грн. 32 коп. та судові
витрати в сумі 1820 грн., а всього 209461 грн.
32 коп. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ПАТ „Дельта банк" вказує на
незаконність рішення суду першої
інстанції, яке полягає в тому, що воно
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи. Доводить, що
майновий поручитель несе
відповідальність перед
іпотекодержателем за невиконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки. Покликається на судову
практику, що стягнення заборгованості
за кредитним договором та звернення
стягнення на предмет іпотеки не
вважається подвійним стягненням, а
тому суд безпідставно відмовив у
позовних вимогах щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки, який
забезпечений виконанням кредитного
договору. За викладених обставин
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити,
стягнути з боржника та поручителя
заборгованість за кредитним договором
та звернути стягнення на предмет
іпотеки, яким є житловий будинок та
належить ОСОБА_6 шляхом продажу на
публічних торгах у межах процедури
виконавчого провадження за експертною
оцінкою

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22
травня 2006 року між АКІБ „УкрСиббанк" та
ФОП ОСОБА_4 у формі поновлювальної
кредитної лінії укладено кредитний
договір №028/33-3/18-16-Ю за яким відповідач
отримав 100000 грн. зі строком погашення
не пізніше 21 травня 2009 року зі сплатою
17,5% річних, а при користуванні
кредитними коштами понад встановлений
термін процентна ставка
встановлюється у 21% річних,

В рахунок забезпечення виконання
кредитного договору укладеного між
позивачем та ФОП ОСОБА_4 22 травня 2006
року укладено договір поруки
№028/33-3/18-16-Юп із ОСОБА_5 за яким
поручитель взяв на себе зобов'язання
перед кредитором по сплаті боржником
кредитним коштів та погодився на
солідарну відповідальність (п.1.4.
договору поруки) за виконанням
основного зобов'язання за кредитним
договором.

22 травня 2006 року між АКІБ „УкрСиббанк"
та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір
№028/33-3/18-16-Ю, яка виступила майновим
поручителем перед кредитором за
боржника ФОП ОСОБА_4 за виконанням ним
умов кредитного договору та передала в
іпотеку нерухоме майно - житловий
будинок з надвірними будівлями в
АДРЕСА_1, вартість якого визначена за
домовленість сторін у сумі 200800 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, в
частині солідарного стягнення
заборгованості за кредитним договором
з боржника та поручителя, суд першої
інстанції обґрунтовано послався на
положення ст.ст.509,526,1054 ЦК України, та
визнав, що між позивачем та боржником
за кредитним договором виникли
зобов'язальні правовідношення, за
якими кредитор надає, а позичальник,
отримавши кошти, зобов'язувався
повернути їх у строки встановлені
кредитним договором.

Позичальник порушив своїх зобов'язань,
а тому кредитор вправі ставити вимогу
про повернення кредиту із сплатою
процентів за користування та сплатою
штрафних санкцій визначених кредитним
договором.

Доводи апеляційної скарги щодо
задоволення позовних вимог за даним
позовом також у зверненні стягнення на
предмет іпотеки є необґрунтованими та
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до приписів ст.ст.3,4 ЦПК
України, ст.20 ЦК України право вибору
способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
належить виключно позивачу.

При цьому не повинен порушуватися
принцип щодо вибору способу захисту
свого особистого права та інтерес
визначеного ст.16 ЦК України, який надає
право вибору одного із способів такого
захисту, який не може бути подвійним в
одному позовному провадженні.

Представником позивача є помилковим
тлумачення цих положень, який у
апеляційній скарзі просить
задовольнити позовні вимоги та за
рішенням суду стягнути заборгованість
за кредитним договором з боржника та
поручителя, а також звернути стягнення
не предмет іпотеки за цим кредитним
договором.

Відповідно до роз'яснення, яке
викладено в ч.2 п.9 постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України
№5 від 30 березня 2012 року „Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідношень" зазначено,
що задоволення позову кредитора про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави не є перешкодою для
пред'явлення позову про стягнення
заборгованості з поручителя за тим
самим договором кредиту у разі, якщо на
час розгляду справи заборгованість за
кредитом не погашена. Задоволення
позову кредитора про стягнення
заборгованості з поручителя не є
перешкодою для пред'явлення позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави з метою погашення
заборгованості за тим самим договором
кредиту у разі, якщо на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду ухвалено
без порушень норм матеріального і
процесуального права, судом з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, в повній мірі, апеляційна
скарга не містить посилань на закон, з
порушенням якого ухвалено рішення, та
не спростовує правильності висновків
суду, а тому відсутні підстави для його
скасування.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідача публічного акціонерного
товариства „Дельта банк" відхилити.

Рішення Рівненського районного суду
від 12 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий:
Ю.М. Рожин

Судді:
Н,М, Ковальчук

М,П, Григоренко