У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом приватного
виробничого підприємства «М.А.Л.» до
ОСОБА_3 про припинення права власності
на частку у спільному майні, визнання
права власності; за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до приватного виробничого
підприємства «М.А.Л.» про виділ частки в
натурі у спільному майні, за касаційною
скаргою приватного виробничого
підприємства «М.А.Л.» (далі - ПВП «М.А.Л.»)
на рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 18 квітня 2013 року,
додаткове рішення Комсомольського
районного суду м. Херсона від 30 квітня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 27 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ПВП «М.А.Л.» звернулося
до суду із указаним позовом, у якому
просило припинити право власності
відповідача на нерухоме майно, визнати
за ПВП «М.А.Л.» право власності на
об'єкти нерухомого майна та стягнути з
відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначало, що за
договором купівлі-продажу від 16 січня
2003 року йому та відповідачу на праві
спільної часткової власності належить
нерухоме майно, розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, а саме: адміністративна
будівля літ. «З», загальною площею 237,8
кв. м, майстерня літ. «В», загальною
площею 740,6 кв. м, котельня літ.
«Д», загальною площею 86,2 кв. м. При цьому
його частка у спільному майні
становить 90 %, а частка відповідача - 10 %.

Ураховуючи те, що відповідач не приймає
участі в утримуванні та збереженні
спільного майна з часу його придбання і
його частка є незначною та з
урахуванням того, що об'єкт нерухомості
є неподільною річчю у зв'язку із
характером виробничо-господарської
діяльності, ПВП «М.А.Л.» просило
задовольнити позов.

У серпні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ПВП
«М.А.Л.» про виділ в натурі частки у
спільному майні у розмірі 10 %
відповідно до висновку експерта,
посилаючись на те, що між ним та
позивачем за первісним позовом виник
спір щодо користування спільною
частковою власністю і останній у
добровільному порядку виділити його
частку відмовляється.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 18 квітня 2013 року
та додатковим рішенням цього ж суду від
30 квітня 2013 року, залишеними без змін
ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 27 січня 2014 року, у
задоволенні позову ПВП «М.А.Л.»
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3
задоволено. Виділено у власність
ОСОБА_3 в натурі частку нерухомого
майна, яке розташоване за адресою:
АДРЕСА_1 та складається з частини
адміністративної будівлі літ. «З»
(приміщення І-го поверху 1, 2, 3, 4 та
ІІ поверх), площею 237,8 кв. м,
інвентаризаційною вартістю 20 329 грн,
будівлі котельної (кузні), площею 86,2 кв.
м, інвентаризаційною вартістю 8 219 грн,
всього на 28 548 грн, що складає 10/100 частин
будівель та споруд (згідно висновку
судової будівельно-технічної
експертизи № 0130 від 30 липня 2010
року). Зобов'язано територіальне
управління державної судової
адміністрації в Херсонській області
повернути ПВП «М.А.Л.» кошти, внесені
ним на депозитний рахунок суду як
грошову компенсацію вартості частки у
спільному майні, у розмірі 120 306 грн.

У касаційній скарзі ПВП «М.А.Л.»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов та відмовити у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПВП
«М.А.Л.» та задовольняючи зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
спірне нерухоме майно є подільним та
виділ частки ОСОБА_3 в натурі є
можливим, оскільки договір про цільове
призначення будівель на момент їх
купівлі між співвласниками не
укладався.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що відповідно до договору
купівлі-продажу від 16 січня 2003 року,
укладеного на Херсонській товарній
біржі «Альтер-Его», сторони придбали у
ЗАТ «Примор'я-Сервіс» у спільну
часткову власність, із часткою ПВП
«М.А.Л.» - 90 %, а ОСОБА_3 - 10 %, об'єкт
нерухомого майна, який складається із:
адміністративної будівлі літ. «З»,
загальною площею 237,89 кв. м.,
майстерні літ. «В», загальною площею 740,6
кв. м, котельні літ. «Д», загальною
площею 86,2 кв. м., і знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Договір купівлі-продажу зареєстровано
в Херсонському державному бюро
технічної інвентаризації 24 січня 2003
року.

Відповідно до ст. 364 ЦК співвласник має
право на виділ у натурі частки із майна,
що є у спільній частковій власності.

Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України
неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення.

За правилами ч. 1 ст. 188 ЦК України якщо
кілька речей утворюють єдине ціле, що
дає змогу використовувати його за
призначенням, вони вважаються однією
річчю (складна річ).

Відповідно до ст. 191 ЦК України
підприємство є єдиним майновим
комплексом, що використовується для
здійснення підприємницької
діяльності. До складу підприємства як
єдиного майнового комплексу входять
усі види майна, призначені для його
діяльності, включаючи земельні
ділянки, будівлі, споруди,
устаткування, інвентар, сировину,
продукцію, право вимоги, борги, а також
право на торговельну марку або інше
позначення та інші права, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Підприємство як єдиний майновий
комплекс є нерухомістю.

Виділивши у володіння ПВП «М.А.Л.» із
трьох об'єктів нерухомості лише
будівлю майстерні літ. «В», судом у
порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не
визначено чи впливатиме такий виділ на
подальшу можливість підприємства
здійснювати свою господарську
діяльність відповідно до статуту, а
саме: надавати послуги з ремонту
автомобілів та автотракторної,
сільськогосподарської,
зернозбиральної, дорожньої техніки,
ремонту паливної апаратури,
автомобільних і судових двигунів,
верстатного обладнання, виконання
ковальських, газозварювальних,
токарно-фрезерних, шліфувальних,
слюсарських робіт.

Як убачається із матеріалів справи,
цільове призначення земельної ділянки,
на якій розташовані спірні об'єкти
нерухомості, є «під ремонтно-механічні
майстерні», до складу яких входить
також котельня та адміністративна
будівля.

Вищевказане свідчить про те, що з
моменту побудови вказаних об'єктів
нерухомості, їхнє функціональне
(цільове) призначення вже було
визначене, тобто вони були створені для
здійснення ремонтно-механічних робіт.
Дані про те, що після введення їх в
експлуатацію та на час купівлі-продажу,
їхнє функціональне (цільове)
призначення змінювалося, у матеріалах
справи відсутні.

Таким чином, при відсутності договору
між сторонами про зміну цільового
призначення будівель та при
відсутності рішення місцевої ради про
зміну цільового використання
земельної ділянки під цими будівлями,
їхнім функціональним (цільовим)
призначенням залишається «для
здійснення ремонтно-механічних робіт».

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України
висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється ним за
правилами, встановленими ст. 212 цього
Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, у
справі було проведено декілька судових
експертиз.

Зокрема, відповідно до висновку
судово-будівельної експертизи
експерта Фесун Л.А. № 215 від 25 жовтня 2009
року, досліджувані будівлі не є
відокремленими один від одного
об'єктами, а уявляють собою комплекс
будівель, необхідних для виконання
робіт з ремонту техніки; поділ в натурі
приміщень адміністративної будівлі
літ. «З», майстерні літ. «В» та котельні
літ. «Д», що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1, із збереженням їх цільового
призначення та без такого є неможливим,
оскільки відсутні дані щодо технічного
стану несучих будівельних конструкцій,
щодо можливості їх реконструкції,
зміни технологічних процесів
підприємства у будівлях із дотриманням
вимог охорони праці та промислової
безпеки, щодо можливості додання
технологічних процесів до будівлі
майстерні літ. «В» та суміщення в одній
будівлі технологічних процесів
існуючого підприємства (а. с. 32 - 37, т. 1).

Відповідно до Технічного висновку про
стан несучих конструкцій від 17 лютого
2010 року, у зв'язку із незадовільним
станом основних несучих конструкцій
будівель, їх реконструкція і
добудування є неможливими (а. с.
93 - 101, т. 1).

Відповідно до висновку експертизи № 0130
від 30 липня 2010 року, який було
покладено в основу судового рішення,
експерт дійшов висновку про те, що
розташування спірних будівель та їх
технічний стан дозволяє їх
використовувати відокремлено одне від
одного, як вони на момент дослідження і
використовуються, а отже їх поділ в
натурі в частках 90/100 та 10/100 можливий.
Виробничий процес, що відбувається у
вищезазначених будівлях не пов'язаний
між собою так, що може розглядатися, як
безперервний цикл з кінцевим
результатом, а тому розподіл
нерухомого майна не впливає на цільове
призначення будівель.

Однак, із долучених до матеріалів
справи доповнень до висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 130
від 30 липня 2010 року убачається, що
експертом ОСОБА_5 було надано відповідь
на питання представника ПВП «М.А.Л.»
щодо зміни існуючого функціонального
призначення об'єктів, які уявляють
собою комплекс будівель, необхідних
для виконання робіт з ремонту та
технічного обслуговування техніки
рухомого складу, в разі їх виділу в
натурі. Експертом зазначено, що на
розгляд експертизи були поставлені
питання щодо розподілу існуючих
будівель, а не розподілу бізнесу; для
виділу частки будівель розглядаються
варіанти розподілу без нанесення шкоди
їх технічному стану, а вже від належної
частки кожний із співвласників вирішує
як її використовувати.

З наведеного убачається, що експертом
не досліджувалося питання щодо
збереження технічної можливості
підприємства, після проведення
запропонованого ним розподілу,
здійснювати свою господарську
діяльність у виділеній майстерні літ.
«В», без приміщень адміністративної
будівлі літ. «З» та котельні літ. «Д»,
дотримуючись при цьому визначеного
цільового призначення земельної
ділянки під цим приміщенням.

Відповідно до п. 4.4.2 «Методичного
посібнику з можливості розподілу
об'єктів нерухомості» можливість
розподілу визначається індивідуально
для кожних групи приміщень/будівель та
споруд, зокрема, за підсумком
мінімально необхідної нормативної
площі за ідентичним функціональним
призначенням для всіх співвласників;
за технічним станом приміщень/будівель
та споруд, який характеризується як
добрий, задовільний та незадовільний
(за умови незадовільного стану
експертом зазначається необхідність
виконання ремонтно-будівельних робіт,
які повинні передувати роботам по
переобладнанню та переплануванню
приміщень); за можливості забезпечити
приміщення/будівлю необхідними
інженерними комунікаціями у
відповідності до функціонального
призначення.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи
№ 019/2012 від 9 липня 2012 року
адміністративна будівля літ. «З»,
будівля літ. В (майстерня), будівля літ.
«Д» (котельня, яка використовується в
якості кузні та майстерні з ремонту
паливної апаратури) уявляють собою
комплекс будівель, необхідний для
виконання робіт з ремонту та
технічного обслуговування техніки
рухомого складу, тобто при виділу
(відчужені, передачі) одного з об'єктів
нерухомості, або його частини іншому
співвласнику, буде змінено існуюче
функціональне призначення об'єктів, що
є порушенням вимог п. 4.4.2 «Методичного
посібнику з можливості розподілу
об'єктів нерухомості», також буде
порушено проект «Ремонтно-механічні
майстерні ПВП «М.А.Л.» за адресою:
АДРЕСА_1», згідно з яким
використовується верстатне
устаткування. Виділити в натурі
нерухоме майно, відповідно до часток
співвласників у праві власності на
нерухоме майно, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, відповідно до чинних
вимог не представляється можливим (а. с.
164 - 194).

Із висновку судової комісійної
будівельно-технічної експертизи
№ 215/216/217/218 від 23 грудня 2013 року
убачається, що поділ нерухомого майна в
натурі відповідно до часток
співвласників у праві власності на
майно із збереженням цільового
призначення цих об'єктів технічно
можливий. Після поділу, за виробничою
необхідністю, буде збережено цільове
призначення приміщень
адміністративної будівлі літ. «З»,
цільове призначення майстерні літ. «В»,
та котельні (кузні) літ. «Д». З метою
максимального збереження
функціонального призначення приміщень
та мінімальних витрат на
переобладнання, на розгляд суду було
запропоновано чотири найбільш
доцільні варіанти поділу нерухомого
майна за адресою: АДРЕСА_1.

У порушення вищенаведених вимог, ані
експертом ОСОБА_5, ані експертами
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, при розподілі
будівель не досліджувалася можливість
забезпечення майстерні літ. «В»
необхідними інженерними
комунікаціями, як то опалення,
електрика, водопровід; не наведено, які
переобладнання необхідно провести у
виділених будівлях для збереження їх
цільового призначення, зокрема, і в
межах господарської діяльності ПВП
«М.А.Л.».

Експертами було проведено поділ в
натурі будівель, як окремих об'єктів
нерухомості, які не являють собою
єдиного майнового комплексу
підприємства.

Натомість, встановлення пов'язаності
об'єктів нерухомості виробничим циклом
та процесом є головною обставиною при
визначенні подільності цих об'єктів,
оскільки взаємопов'язані виробничим
циклом та процесом об'єкти на частки не
діляться, на що судам необхідно було
звернути увагу.

Однак судами цього встановлено не було,
як і не було встановлено чи призведе
такий розподіл вищевказаних будівель
до припинення господарської
діяльності підприємства та його
існування взагалі.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди належним чином не
звернули уваги на належність і
допустимість доказів, достатність та
взаємний зв'язок цих доказів у їх
сукупності, зокрема, у порушення вимог
ст. 10 ЦПК України та ст. 129
Конституції України порушили принцип
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і в
доведенні перед судом їх
переконливості та постановили своє
рішення виключно на доказах, наданих
ОСОБА_3, належним чином не перевіривши
доводів та заперечень ПВП «М.А.Л.» (а. с.
100 - 121, т. 3).

При цьому, відхиляючи один доказ і
беручи за основу інший, зокрема щодо
висновків експертиз, суд зобов'язаний
такі свої дії мотивувати (п.
11 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»).

Крім того, у порушення вимог ч. 4 ст. 338
ЦПК України, яка зазначає, що висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення, є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи, суди не виконали
вимоги ухвали суду касаційної
інстанції від 7 листопада 2012 року,
належним чином не встановили фактичних
обставин справи, не врахували правовий
режим майна та не навели доводів про те,
чи не будуть порушені чиїсь права, чи не
буде завдано істотної шкоди сторонам
при вирішенні спору.

Ураховуючи, що судами не дотримані всі
вимоги процесуального закону, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, ухвалені
судові рішення законними та
обґрунтованими визнати не можна, а тому
вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного
виробничого підприємства «М.А.Л.»
задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 18 квітня 2013 року,
додаткове рішення Комсомольського
районного суду м. Херсона від 30 квітня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 27 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко