У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення суми
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником - ОСОБА_4, на рішення
Первомайського міськрайонного суду
Миколаївської області від 13 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 28 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ
«Дельта Банк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
18 листопада 2005 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
«Український промисловий банк» (далі -
ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого позичальник
тримав кредит у розмірі 20 тис. доларів
США зі сплатою 14 % річних з кінцевим
строк повернення до 17 листопада 2010
року. 30 червня 2010 року між ним, ТОВ
«Укрпромбанк» та Національним банком
України було укладено договір про
передачу активів та кредитних
зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на його
користь, відповідно до п. 4.1 якого в
порядку та на умовах, визначених
договором, ТОВ
«Укрпроманк» відступило йому право
вимоги за кредитними та
забезпечувальними договорами,
внаслідок чого банк замінив ТОВ
«Укрпромбанк» як кредитора та набув
право вимагати від боржника виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором. Оскільки позичальник свої
зобов'язання за договором не виконує,
на вимоги не реагував, утворилась
заборгованість у розмірі 116 326 грн 21
коп., яку позивач просив стягнути на
його користь з відповідача.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 13 січня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 28 квітня 2014
року, позов ПАТ «Дельта Банк»
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ «Дельта Банк» суму
заборгованості за кредитним договором
від 18 листопада 2005 року, станом на 1
березня 2013 року в сумі 116 326 грн 21 коп.,
яка складається з: 84 711 грн 41 коп. - тіло
кредиту,

31 614 грн 79 коп. - заборгованість за
відсотками. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий судовий
розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що ПАТ «Дельта Банк» набуло право
вимоги до відповідача, що виникло у ТОВ
«Укрпромбанк», на підставі договору
про передачу активів та кредитних
зобов'язань. Оскільки позичальник
допустив заборгованість за кредитним
договором, доказів отримання банком
коштів від реалізації автомобіля
«ІVЕCО», належного йому на праві
власності, не надав, а тому
заборгованість підлягає стягненню на
користь позивача у повному обсязі.

Проте повністю погодитись із таким
висновком судів не можна, оскільки суди
дійшли його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 18 листопада 2005
року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого позичальник отримав
кредит у розмірі 20 тис. доларів США зі
сплатою 14 % річних з кінцевим строком
повернення до 7 листопада 2010 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним договором між
ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 було
укладено договір застави, за умовами
якого ОСОБА_3 передав в заставу банку
автомобіль марки «ІVЕCО», 1997 року
випуску, державний номер НОМЕР_1 та
автомобіль марки «Mersedes Benz» 320SEL, 1993 року
випуску, державний номер НОМЕР_2, які
належать йому на праві власності.

30 червня 2010 року право вимоги, що
виникло з кредитного договору у ТОВ
«Укрпромбанк», у порядку,
передбаченому законом, передано ПАТ
«Дельта Банк».

Задовольняючи позов, суди виходили з
розрахунку банку та з витягу до
договору про передачу активів, згідно з
яким фактичний розмір заборгованості
ОСОБА_3 станом на 30 червня 2010 року
складав 10 598 доларів 20 центів США, що
еквівалентно 83 999 грн 79 коп., а станом на
1 березня 2013 року - 14 553 долари 51 цент
США.

При цьому суди не звернули уваги на те,
що 12 жовтня 2009 року відповідачу
надійшов лист від ТОВ «Укрпромбанк»
про наявність простроченої
заборгованості у сумі 5 931 долар США та
про вчинення 4 листопада 2008 року
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу
ОСОБА_5 виконавчого напису, яким
звернуто стягнення на заставлені
автомобілі.

5 листопада 2012 року відділом державної
виконавчої служби Первомайського
міськрайонного управління юстиції
(далі - ВДВС) заставлений автомобіль
«ІVЕCО», державний номер НОМЕР_1 на
підставі виконавчого напису був
реалізований, а кошти в сумі 21 555 грн 76
коп. перераховано на рахунок ВДВС.

Таким чином, судами не враховано, що
кошти, отримані внаслідок примусової
реалізації майна відповідача, яке
виступало забезпеченням його
кредитних зобов'язань, не враховані
позивачем під час пред'явлення позову,
хоча розмір заборгованості
відповідача мав бути зменшений на суму
коштів, які надійшли стягувачу від ВДВС
за реалізоване заставне майно.
Зазначене впливає на нарахування
відсотків та інших санкцій.

При цьому суди послались на те, що
відповідачем не надано доказів
отримання банком коштів від реалізації
заставного майна.

Однак такі висновки судів є
незаконними, оскільки з листа ВДВС від
11 квітня 2014 року № 8451/1
вбачається, що на рахунок ВДВС надійшли
кошти у розмірі 21 55 грн 76 коп., отримані
від реалізації заставного майна,
належного відповідачу та після
відрахування витрат на виконавче
провадження залишок коштів у розмірі 15
089 грн 03 коп. було перераховано на
рахунок ПАТ «Дельта Банк». А, крім того,
не відповідач має подавати докази
виконання ВДВС своїх обов'язків.

Також не можна погодитись з висновком
суду про можливість відповідача
вирішення питання щодо врахування
коштів від реалізації заставного майна
на стадії виконавчого провадження,
оскільки державний виконавець
проводить виконавчі дії на підставі
виконавчого листа, виданого судом, у
якому зазначено суму заборгованості за
кредитним договором згідно рішення
суду, а зменшення суми заборгованості
не входить до його повноважень.

Крім того, суди не звернули уваги на те,
що правильне визначення розміру
заборгованості впливає на визначення
розміру відсотків за користування
коштами.

З огляду на наведене, суди всупереч ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не
врахували, та виходячи із розрахунку
банка, не звернули увагу на те, що
заборгованість визначена без
урахування коштів отриманих від
реалізації заставного майна.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від
13 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 28 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко