АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/733/14
Головуючий в 1 інстанції Дубіжанська
Доповідач Козлов С.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Слоквенко Г.П.,

при секретарі:
Яловій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 жовтня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за
договором позики та штрафних санкцій
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору позики
частково безгрошовим, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовною заявою, в якій просив
стягнути на його користь з ОСОБА_1 суму
боргу, суму боргу від інфляцій, штраф та
проценти по договору займу в сумі 58 631
грн. 23 коп., судовий збір 586 грн. 32 коп. та
правову допомогу в сумі 1 000 грн.,
посилаючись на те, що 28.07.2012 року за
умовами договору займу ОСОБА_1 взяв у
нього в борг 41 000 грн. до 16.12.2012 року,
зобов'язавшись виплачувати проценти
від суми боргу у розмірі 4% на залишок
суму до 16 числа кожного місяця та
сплатити штраф в розмірі 10 % від суми
неповернутого займу за несвоєчасне
повернення сум займу, але до
теперішнього часу не повернув гроші по
договору.

ОСОБА_1 пред'явлений до нього позов
не визнав і звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому
просив визнати укладений між ними
28.06.2012 року договір позики (розписку)
безгрошовим на суму 39 000 грн. та в
обґрунтування свого позову вказав на
те, що 28.06.2012 року під диктовку ОСОБА_2
він написав йому розписку, у
відповідності до якої взяв в борг 41 000
грн. та зобов'язався їх повернути 16.12.2012
року, але під час передачі грошей
ОСОБА_2 надав тільки 12 000 грн.,
повідомивши його про обов`язок
сплатити штрафи та проценти за
позичені 12 000 грн., тобто цей договір
позики був укладений на суму 12 000 грн., у
зв'язку з чим він є частково
безгрошовим.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
30 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 41 000
грн., проценти за користування позикою
у розмірі 11 480 грн., штраф за договором
позики у розмірі 4 100 грн., індекс
інфляції у розмірі 82 грн. та судові
витрати по справі у розмірі 566 грн. 62
коп., а в задоволенні решти позовних
вимог ОСОБА_2 та в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання
договору позики частково безгрошовим
відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
ОСОБА_1 просить змінити рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові ОСОБА_2 і задоволення його
позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів
скарги колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення та
скасування рішення суду.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

За змістом положень статей 625 та 1050
ЦК України якщо позичальник своєчасно
не повернув суму позики, тобто порушив
виконання грошового зобов'язання,
настають правові наслідки, встановлені
законом, згідно якого він зобов'язаний
сплатити позикодавцю суму позики з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, три
проценти річних від простроченої суми,
якщо іншій розмір не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Судом встановлено, що 28 червня 2012
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений
договір позики на підставі розписки,
відповідно до якої ОСОБА_1 отримав в
борг від ОСОБА_2 41 000 грн., зобов'язавшись
повернути їх до 16 грудня 2012 року,
виплачувати проценти від суми боргу у
розмірі 4% на залишок суму до 16 числа
кожного місяця та сплатити штраф в
розмірі 10 % від суми неповернутого
займу за несвоєчасне повернення сум
займу, але до теперішнього часу
отримані гроші не повернув.

Виходячи з того, що в судовому
засіданні не надано належних і
допустимих доказів отримання позики
ОСОБА_1 у значно меншому розмірі, а саме:
12 000 грн., та написання спірної розписки
під погрозою зі сторони ОСОБА_2,
керуючись названими нормами закону суд
першої інстанції обґрунтовано стягнув
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вказану суму
боргу, штраф та індекс інфляції,
відмовивши в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 про визнання договору
позики частково безгрошовим.

Доводи ОСОБА_1 в скарзі про
передачу йому ОСОБА_2 у борг лише 12000
грн. спростовуються вищевказаною
власноручно складеною та підписаною
ним розпискою, за якою він отримав
позику у розмірі 41000 грн., і
безгрошовість цієї розписки ніякими
письмовими доказами не
підтверджується, а посилаючись на
підписання цієї розписки під впливом
тяжкої обставини ОСОБА_1 у
встановленому законом порядку
позовних вимог про визнання цього
договору позики недійсним з таких
підстав не заявляв і належних доказів
суду в підтвердження зазначених
обставин не надав. Безпідставні і
доводи скаржника про наявність лише у
банківських установ права
нараховувати проценти за користування
кредитом, оскільки норми ЦК України не
містять жодного винятку як щодо
суб'єктного складу, так і щодо права
фізичної особи на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, розмір яких і порядок одержання
встановлюється договором (частина
перша статті 1048 ЦК України). Наведені у
скарзі доводи правильність висновків
суду не спростовують і фактично
зводяться до одностороннього
тлумачення регулюючого спірні
правовідносини законодавства лише на
свою користь, повторного обґрунтування
заявлених ним зустрічних вимог з
викладенням таких же самих обставин і
доказів, яким суд дав належну оцінку у
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
30 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Судді: