7 липня 2014 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Євтушенко О.І.,
розглянувши матеріали за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 6 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 24 квітня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Головне управління
юстиції в м. Києві, про визнання
спадкоємцем четвертої черги та
визнання права власності на
1/3 частину будинку в порядку
спадкування за законом,
Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 6 лютого

2014 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне
управління юстиції в м. Києві, про
визнання спадкоємцем четвертої черги
та визнання права власності на 1/3
частину будинку в порядку спадкування
за законом відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
24 квітня 2014 року рішення Печерського
районного суду м. Києва від 6 лютого 2014
року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

У відкритті касаційного провадження
слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 324 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні судів першої та
апеляційної інстанції чи відкинуті
ними, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу та про перевагу
одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року у віці 80 років помер ОСОБА_4, про що
видане свідоцтво про смерть серії

НОМЕР_1.

Після його смерті залишилося майно у
вигляді 1/3 частини житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
належна померлому на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, 26 квітня 1988 року; грошові
вклади у Печерському (всього 19
рахунків) та Шевченківському (всього 7
рахунків) відділеннях ВАТ «Державний
ощадний банк України» з відповідними
відсотками.

Згідно матеріалів спадкової справи
Шостої Київської державної
нотаріальної контори № 154/10 спадкове
майно ОСОБА_4 успадкувала ОСОБА_5 як
дружина, що пережила чоловіка, у тому
числі, 1/3 частину житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, про
що 15 серпня 2010 року державним
нотаріусом Шостої Київської державної
нотаріальної контори Прудь Н.В. видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від

13 грудня 2012 року, яке набрало законної
сили, було частково задоволено позовні
вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя
особа - Головне управління юстиції в м.
Києві, про усунення перешкод у
користуванні житловим будинком,
визнання права власності, припинення
права власності, виселення та визнання
недійсним правочину. Визнано недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане

5 серпня 2010 року державним нотаріусом
Шостої Київської державної
нотаріальної контори Прудь Н.В. у
спадковій справі № 154/10 на ім'я ОСОБА_5
на отримання спадщини за законом, яка
складається з

1/3 частини житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на

1/3 частину житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Припинено право власності ОСОБА_5 на
зазначену частину житлового будинку.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» (далі - Постанова) при
вирішенні спору про право на спадщину
осіб, які проживали зі спадкодавцем
однією сім'єю не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини (четверта
черга спадкоємців за законом), судам
необхідно враховувати правила частини
другої статті 3 СК України про те, що
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Зазначений п'ятирічний строк повинен
виповнитися на момент відкриття
спадщини і його необхідно обчислювати
з урахуванням часу спільного
проживання зі спадкодавцем однією
сім'єю до набрання чинності цим
Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги
належать не лише жінка (чоловік), які
проживали однією сім'єю зі
спадкодавцем без шлюбу, таке право
можуть мати також інші особи, якщо вони
спільно проживали зі спадкодавцем,
були пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки, зокрема,
вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші
особи, які взяли до себе дитину як члена
сім'ї, тощо.

Пунктом 23 Постанови встановлено, що
якщо постійне проживання особи зі
спадкодавцем на час відкриття спадщини
не підтверджено відповідними
документами, у зв'язку із чим нотаріус
відмовив особі в оформленні спадщини,
спадкоємець має право звернутися в суд
із заявою про встановлення факту
постійного проживання зі спадкодавцем
на час відкриття спадщини, а не про
встановлення факту прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Таким чином суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку, що факт
проживання однією сімʼ?єю зі
спадкодавцем протягом пʼ?яти років до
часу відкриття спадщини має бути
встановлений винятково рішенням суду,
так як нотаріус не має можливості
безспірно встановити зазначені
обставини, а вимоги про встановлення
даного юридичного факту позивачем не
заявлялись, оскільки відповідне
рішення на підтвердження встановлення
такого юридичного факту суду не
надавалось.

Оскільки позивачем не доведено
належність ОСОБА_2 до кола спадкоємців
за законом, а заповіт ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_2, посвідчений державним
нотаріусом Шостої Київської державної
нотаріальної контори Прудь Н.В. 17
квітня 2003 року не є підтвердження факту
спільного проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_4,
суд першої інстанції, з яким погодився
суд апеляційної інстанції дійшов
вірного висновку відмовивши у
задоволенні позовних вимог.

Із матеріалів касаційної скарги,
оскаржуваних судових рішень
вбачається, що скарга є
необґрунтованою і наведені в ній
доводи не дають підстав для висновків
щодо незаконності та неправильності
зазначених судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,
у разі якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені в ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті
касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Печерського районного суду

м. Києва від 6 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від

24 квітня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне
управління юстиції в м. Києві, про
визнання спадкоємцем четвертої черги
та визнання права власності на 1/3
частину будинку в порядку спадкування
за законом, відмовити.

Копію ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ разом із доданими
до касаційної скарги матеріалами
направити скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ:
О.І. Євтушенко