Справа № 159/6631/13-ц
Провадження № 2/159/47/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
04 липня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

під головуванням судді
Бойчука П.Ю.,

за участю: секретаря
Спасюк К.В.,

представника позивача

за первісним позовом

(представник відповідача

за зустрічним позовом)
Савицької Г.Р.,

відповідача за первісним позовом

(позивача за зустрічним позовом)
ОСОБА_2,

представника відповідача за

первісним позовом (представника

позивача за зустрічним позовом)
ОСОБА_3,

відповідача за первісним позовом
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ковелі цивільну справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"ПРИВАТБАНК" в особі Волинської філії
до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та
в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, а також до ОСОБА_7, ОСОБА_4, з
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідачів - Органу опіки
та піклування виконавчого комітету
Ковельської міської ради Волинської
області, про виселення,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка
діє в інтересах малолітніх дітей
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПРИВАТБАНК", з участю третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
стороні відповідача - Служби у справах
дітей виконавчого комітету
Ковельської міської ради, приватного
нотаріуса Ковельського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, про
визнання недійсним договору іпотеки,-

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк "ПРИВАТБАНК" в особі
Волинської філії (далі по тексту -
Волинська філія ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК")
звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2
про виселення з житлового будинку
(предмета іпотеки), що розташований в
АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовував
тим, що між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_2
14 вересня 2007 року був укладений
кредитний договір №VОКVGК00001599, згідно
якого ОСОБА_2 було надано кредит у
вигляді кредитної лінії у розмірі 104350
доларів США строком до 14 вересня 2037
року. В забезпечення виконання
зобов'язань за кредитний договором між
ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" і ОСОБА_2 03 жовтня 2007
року укладено договір іпотеки
№VОКVGК00001599, згідно якого
іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме
майно, а саме: житловий будинок
загальною площею 100,80 кв. м., житловою
площею 60,30 кв.м., який розташований за
адресою: АДРЕСА_1. Майно належить на
праві власності ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу.

Оскільки позичальником не
виконувались умови договору, то
позикодавець звернувся до суду з
заявою про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення.

Згідно рішення суду від 08 серпня 2011
року було звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме на житловий
будинок загальною площею 100,80 кв. м.,
житловою площею 60,30 кв.м., який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК".

Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотекодержателя або
нового власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. На письмову вимогу
позивача (іпотекодержателя)
добровільно звільнити вищезазначене
житлове приміщення, позитивної
відповіді не отримано, відповідач
приміщення не звільнив. На даний час
відповідач продовжує проживати в
житловому будинку. Тому позивач
просить виселити відповідача та інших
осіб, які зареєстровані та/або
проживають у житловому будинку
(предмет іпотеки), розташованого за
адресою: Волинська область, АДРЕСА_1 та
стягнути судові витрати по справі /а.с.
2-4/.

Відповідно до ухвали Ковельського
міськрайонного суду від 05 березня 2014
року, до участі в справі за даним
позовом було залучено Орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Ковельської міської ради Волинської
області в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача
/а.с. 65/.

Відповідно до ухвали Ковельського
міськрайонного суду від 20 березня 2014
року до участі в справі в якості
відповідачів по вказаному вище позову
було залучено ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітніх
дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також ОСОБА_7
та ОСОБА_4 /а.с. 81/.

В ході судового розгляду справи
відповідачем ОСОБА_2, яка діє в
інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, було заявлено зустрічний позов
до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", з участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на стороні відповідача - Служби у
справах дітей виконавчого комітету
Ковельської міської ради, приватного
нотаріуса Ковельського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, про
визнання недійсним договору іпотеки.

Свої зустрічні позовні вимоги
позивач обґрунтовувала тим, що у
забезпечення зобов'язань за кредитним
договором №VОКVGК00001599 від 14 вересня 2007
року між нею та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" було
укладено Договір іпотеки № 6241 від 03
жовтня 2007 року. Відповідно до договору
іпотеки вона передала банку в іпотеку
нерухоме майно - будинок загальною
площею 100,8 кв.м., житловою площею 60,3
кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_1 і який
на даний час використовується її
сім'єю. Вказаний будинок вона придбала
24 вересня 2007 року на підставі договору
купівлі-продажу. Після цього придбання
вона отримала будинкову книгу і 01
жовтня 2007 року зареєструвала в ньому
свого неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. На вимогу банку 03 жовтня
2007 року вона зняла з реєстрації
неповнолітнього сина, а 27 травня 2008
року знову провела реєстрацію місця
проживання сина по адресі АДРЕСА_1.
Позивач зазначає, що про дану обставину
було відомо відповідачу під час
укладення договору іпотеки. 28 липня 2008
року у вказаному будинку вона
зареєструвала свою другу неповнолітню
дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач
стверджує, що на час укладення договору
іпотеки ні вона, ні її неповнолітні
діти іншого житла для проживання не
мали і не мають на даний час. Вважає, що
вказаний договір іпотеки, предметом
іпотеки за яким є нерухоме майно, право
користування яким мають неповнолітні
діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5, був укладений
всупереч чинного законодавства без
відповідного на це дозволу органу
опіки та піклування. Передання
зазначеного вище будинку в іпотеку в
подальшому може унеможливити
користування дітьми цим нерухомим
майном. Тому позивач просить визнати
договір іпотеки від 03 жовтня 2007 року,
укладений між нею та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"
недійсним /а.с. 114-118/.

Згідно ухвали Ковельського
міськрайонного суду від 05 травня 2014
року, зазначений зустрічний позов
ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду
з первісним позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"
/а.с. 148/.

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом
(відповідача за зустрічним позовом)
Савицька Г.Р. (довіреність № 3150-О від
21.09.2012 року) позовні вимоги ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" підтримала повністю з
підстав, викладених в позовній заяві.
Вказувала на те, що причиною звернення
позивача до суду з даним позовом стало
невиконання відповідачем ОСОБА_2 умов
кредитного договору, яке продовжується
по даний час. Оскільки є наявне рішення
суду, яке набрало законної сили, про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, позивач ставить питання про
виселення відповідача з предмету
іпотеки. Вважає, що вимоги ЗУ "Про
іпотеку" щодо повідомлення осіб про
добровільне виселення, банком
дотримано повністю.

Представник позивача за первісним
позовом (відповідача за зустрічним
позовом) позовні вимоги по зустрічному
позову не визнала повністю. Суду
пояснила, що договір іпотеки був
предметом дослідження суду при
винесенні рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки, підстав
його недійсності не було встановлено, а
тому на даний час не вбачається підстав
для визнання його недійсним. Крім
цього, на час укладення між ОСОБА_2 та
банком іпотечного договору від 03
жовтня 2007 року в будинку АДРЕСА_1
неповнолітні діти ОСОБА_2
зареєстровані не були, а тому
відповідна згода органу опіки та
піклування під час укладення договору
іпотеки не відбиралась. Вважає, що
зустрічний позов не ґрунтується на
вимогах закону, а тому просила суд
задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК", виселити відповідачів з
житлового будинку, розташованого за
адресою: Волинська область, АДРЕСА_1 та
стягнути з них судові витрати по
справі. В задоволенні зустрічного
позову просила відмовити в зв'язку з
безпідставністю вимог.

Відповідач за первісним позовом
(позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2
в судовому засіданні позовні вимоги
ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" визнала частково. Не
заперечуючи, що порушила умови
кредитного договору щодо своєчасного
погашення заборгованості по кредиту,
вказувала на те, що письмового
попередження про добровільне
виселення вона не отримувала, а тому
позов в частині виселення не визнає.
Зустрічний позов підтримала з підстав,
викладених в позовній заяві. Просила
суд відмовити ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в
задоволенні його вимог щодо виселення
її та інших членів сім'ї та
задовольнити її зустрічний позов. Всі
судові витрати, пов'язані розглядом
справи, просили покласти на ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК".

Відповідач за первісним позовом
ОСОБА_4 в судовому засіданні
притримувалась аналогічної позиції, що
й ОСОБА_2

Представник відповідача за
первісним позовом (представник
позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3
(довіреність від 05.12.2013 року) позовні
вимоги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" не визнав
повністю, зустрічний позов ОСОБА_2, яка
діє в інтересах її неповнолітніх дітей,
підтримав з підстав, викладених в
позовній заяві. Суду пояснив, що
позовні вимоги банку вважає
безпідставними, оскільки банком не
було дотримано вимог закону щодо
письмового попередження про
добровільне виселення всіх осіб, які
проживають в предметі іпотеки. ОСОБА_2
також не отримувала особисто такого
попередження. Вказував на те, що банк
при укладенні договору іпотеки,
достовірно знаючи, що в житловому
будинку (предметі іпотеці) проживає
малолітня дитина ОСОБА_2, примусив
останню зняти з реєстрації місця
проживання її малолітню дитину, чим
порушив права цієї дитини. Просив
відмовити в задоволенні первісного
позову та задовольнити зустрічний
позов, визнавши договір іпотеки
недійсним.

Відповідач за первісним позовом
ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився,
хоча неодноразово був повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи.
Причин своєї неявки суду не повідомив
/а.с. 72, 91, 98, 110, 155, 170, 188/.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні відповідача
як за первісним так і за зустрічним
позовом - Служби у справах дітей
виконавчого комітету Ковельської
міської ради Гупік М.І. в судовому
засіданні просив відмовити в
задоволенні первісного позову,
оскільки виселення малолітніх дітей з
житлового будинку не відповідає
інтересам останніх. Щодо рішення суду
по зустрічному позову покладався на
розсуд суду. При цьому вказував на ту
обставину, що батьки малолітнього
ОСОБА_6 на момент укладення договору
іпотеки не звертались до органу опіки
та піклування про надання дозволу на
укладення такого договору, а тому такий
дозвіл не надавався. Однак, якщо ця
малолітня дитина не була зареєстрована
в предметі іпотеки на момент укладення
договору іпотеки, то така згода органу
опіки та піклування не вимагається.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідача за зустрічним
позовом - приватний нотаріус
Ковельського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 в судовому засіданні
заперечила проти задоволення
зустрічного позову, вказуючи при цьому,
що при укладенні договору іпотеки
вимоги закону були дотримані повністю.
На момент укладення договору іпотеки
малолітня дитина ОСОБА_6 не була
зареєстрована в предметі іпотеки, що
підтверджувалось будинковою книгою. За
таких обставин згода органу опіки та
піклування не вимагалась, а тому права
дітей не були порушені. Крім цього,
ОСОБА_2 після народження другої дитини,
зареєструвала її в предметі іпотеки
без дозволу іпотекодержателя, чим
порушила умови договору іпотеки.
Просила в зустрічному позові
відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
показання свідка, з'ясувавши обставини
справи та дослідивши наявні в справі
докази, прийшов до переконливого
висновку, що в задоволенні як
первісного, так і зустрічного позовів
слід відмовити повністю.

Суд прийшов до такого висновку,
виходячи з наступних міркувань.

Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61
ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що
між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" і ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір
№VОКVGК00001599 від 14 вересня 2007 року,
згідно якого останній було відкрито
кредитну лінію у розмірі 78000,00 доларів
США зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 10,08%
річних з кінцевим терміном повернення
14 вересня 2037 року /а.с. 5-11/.

В забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" і ОСОБА_2
14.09.2007 року уклали договір іпотеки.
Згідно п. 33.3 договору іпотеки ОСОБА_2.
надала в іпотеку нерухоме майно, а саме
- житловий будинок загальною площею 100,8
кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., який
розташований в АДРЕСА_1 та який
належить останній на підставі договору
купівлі-продажу /а.с. 12-14/.

Згідно заочного рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 08 серпня 2011
року, в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№VОКVGК00001599 звернено стягнення на
предмет іпотеки - житловий будинок по
АДРЕСА_1, що на праві приватної
власності належить ОСОБА_2, шляхом
застосування процедури продажу,
встановленої ст. 38 Закону України "Про
іпотеку".

Зазначене рішення суду набрало
законної сили, що визнали відповідачі
за первісним позовом.

Разом з тим, вказаним рішенням
суду в позовній вимозі ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" щодо виселення
відповідача з вказаного будинку було
відмовлено через її передчасність, так
як ця вимога може мати місце після
прийняття рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 40 Закону України "Про
іпотеку" передбачено, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців.

Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК України,
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення всі громадяни, що мешкають у
ньому, зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Як роз'яснено в п. 43 Постанови №5
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", при розгляді
позову іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке: згідно з ч. 4 ст. 9, ст.
109 Житлового кодексу України, ст.ст. 39 - 40
Закону України "Про іпотеку" виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Позивачем 01 серпня 2013 року
надсилалась відповідачу ОСОБА_2 за вих.
№ 30.1.0/2-668 вимога про добровільне
звільнення житлового будинку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, разом
із усіма незареєстрованими у предметі
іпотеки членами сім'ї та іншими
мешканцями, яку, згідно
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення,
ОСОБА_2 отримала 27 серпня 2013 року /а.с. 17/.

Твердження відповідача ОСОБА_2 та
її представника про те, що зазначена
вимога не була нею отримана, не знайшли
свого підтвердження в ході судового
розгляду справи, а тому суд відхиляє їх.

Зокрема, допитана в судовому
засіданні свідок ОСОБА_11, яка працює
поштарем відділення поштового зв'язку
АДРЕСА_1, суду показала, що тривалий час
обслуговує вул. Кутузова, в тому числі й
будинок, що належить відповідачу.
Підтвердила, що зазначене
рекомендоване відправлення вона
вручила повнолітньому члену сім'ї
ОСОБА_2. Проте кому саме - не пам'ятає. В
зв'язку з цим не може вказати, кому саме
належить підпис в книзі для запису
рекомендованих поштових відправлень і
повідомлень, однак ствердила, що дане
відправлення було вручене.

Факт отримання зазначеної вище
вимоги про добровільне виселення за
адресою: АДРЕСА_1 підтверджується
копією аркушів книги для запису
рекомендованих поштових відправлень і
повідомлень /а.с. 181/.

Відповідно до п.п. 92, 99 Правил
надання послуг поштового зв'язку,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України № 270 від 05.03.2009 року
"Про затвердження Правил надання
послуг поштового зв'язку",
рекомендовані поштові відправлення, у
тому числі рекомендовані листи з
позначкою "Судова повістка",
рекомендовані повідомлення про
вручення поштових відправлень,
поштових переказів, повідомлення про
надходження електронних поштових
переказів, які не були вручені під час
доставки, повторні повідомлення про
надходження реєстрованих поштових
відправлень, поштових переказів,
адресовані фізичним особам, під час
доставки за зазначеною адресою або під
час вручення в об'єкті поштового
зв'язку вручаються адресату, а у разі
його відсутності - повнолітньому члену
сім'ї за умови пред'явлення документа,
що посвідчує особу, а також документа,
що посвідчує родинні зв'язки з
адресатом (свідоцтво про народження,
свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення
органу опіки і піклування про
призначення їх опікунами чи
піклувальниками.

Зважаючи на викладене вище, суд
вважає, що відповідач ОСОБА_2 належним
чином отримала вимогу про добровільне
виселення, а відтак встановлена
законом процедура виселення ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" дотримана.

Як встановлено в судовому
засіданні і це не заперечують сторони
по справі, у встановлений законом
термін відповідачі за первісним
позовом в добровільному порядку з
предмета іпотеки не виселились.

Решта доводів відповідача за
первісним позовом та її представника
щодо відсутності підстав для виселення
з предмету іпотеки всіх мешканців
цього житлового будинку, не
спростовують зазначених вище
висновків суду, а тому суд не приймає їх
до уваги та відхиляє.

Таким чином, зібрані у справі
докази та їх належна оцінка вказують на
наявність підстав для задоволення
позовної заяви ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" про
виселення ОСОБА_2, її малолітніх дітей
ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також ОСОБА_7, ОСОБА_4 з
будинку АДРЕСА_1, що є предметом
іпотеки.

Однак, згідно Закону України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті", який
набрав чинності на момент ухвалення
даного рішення, протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

- загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку.

Судом беззаперечно встановлено і
цього не заперечили сторони по справі,
що житловий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2, виступає як
забезпечення зобов'язань останньої за
споживчим кредитом, наданим їй
кредитною установою - резидентом
України в іноземній валюті. Цей будинок
перебуває в іпотеці, використовується
як місце постійного проживання
позичальника ОСОБА_2 та членів її сім'ї,
іншого нерухомого житлового майна вона
не має.

З матеріалів справи вбачається, що
загальна площа цього житлового будинку
не перевищує 250 кв.м.

Таким чином даний будинок підпадає
під обов'язкові умови, визначені
вказаним Законом.

Відповідно до Розділу V Закону
України "Про іпотеку", задоволення
вимог іпотекодержателя за рахунок
предмета іпотеки включає в себе, поміж
іншого, такі складові: звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення мешканців, реалізація
предмета іпотеки.

З огляду на вказане, суд вважає, що
процес виселення мешканців з предмета
іпотеки, в тому числі й ухвалення судом
відповідного рішення, є однією з
обов'язкових умов примусового
стягнення (відчуження без згоди
власника) нерухоме житлового майна, а
тому в даному випадку зазначений вище
Закон поширюється на правовідносини,
що склались між сторонами.

З цих же міркувань суд відхиляє
доводи представника позивача за
первісним позовом щодо застосування
цього Закону лише в процесі виконання
судового рішення, в тому числі й про
виселення мешканців житлового будинку.

Отже, в цілому первісний позов ПАТ
КБ "ПРИВАТБАНК" є підставним, однак на
даний час не підлягає до задоволення на
підставі Закону України "Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті".

Відмовляючи в задоволенні
первісного позову в цілому, суд, на
підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, залишає
за позивачем понесені ним судові
витрати.

Стосовно зустрічного позову
ОСОБА_2 суд прийшов до таких висновків.

Як зазначалось вище, в
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"
і ОСОБА_2 03.10.2007 року уклали договір
іпотеки. Згідно п. 33.3 договору іпотеки
ОСОБА_2. надала в іпотеку нерухоме
майно, а саме - житловий будинок
загальною площею 100,8 кв.м., житловою
площею 60,3 кв.м., який розташований в
АДРЕСА_1 та який належить останній на
підставі договору купівлі-продажу /а.с.
12-14/.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Так, положеннями ст. 203 ЦК України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину.

Виходячи з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про іпотеку", іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Як зазначено в ч. 2 ст. 6 Закону
України "Про іпотеку", майно, що є у
спільній власності, може бути передане
в іпотеку лише за нотаріально
посвідченою згодою усіх співвласників.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про
іпотеку", іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Виходячи з обставин справи, при
укладанні спірного Договору іпотеки,
його сторонами дотримано усіх
необхідних вимог, встановлених Законом
України "Про іпотеку", Законом України
"Про нотаріат" та Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
03.03.2004р. за № 20/5, чинної на момент
укладення договору.

Твердження позивача ОСОБА_2 про
наявність у дитини - ОСОБА_6, станом на
дату укладення договору іпотеки,
майнових прав на квартиру є надуманим
та не відповідає дійсності.

Згідно положень ч. 6 ст. 203 ЦК
України, правочин, який вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх або
непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону
України "Про охорону дитинства", батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки та
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Як зазначено в п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 177
Сімейного кодексу України та абз. 3 п. 40
Інструкції, батьки малолітньої дитини
не мають права без дозволу органу опіки
і піклування вчиняти такі правочини
щодо її майнових прав, як укладання
договорів, що підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі, договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири, а також відмовлятися від
майнових прав дитини.

Виходячи з ч. 4 ст. 12 Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей", для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органу опіки та
піклування.

З наведених правових норм
вбачається, що законодавцем
встановлено обов'язкову вимогу
отримання згоди органу опіки і
піклування у випадку, коли батьки (або
особи, що їх замінюють) мають намір
розпорядитися нерухомим майном, яке
повністю або частково належить дитині
або ж яким вона має право
користуватися.

В даному випадку відсутність у
дитини (ОСОБА_6) майнових прав на
іпотечний будинок підтверджується
будинковою книгою прописки
(реєстрації) громадян, які проживають в
АДРЕСА_1, яка була надана нотаріусу
перед укладанням спірного Договору
іпотеки. З цієї домової книги
вбачається, що станом 03.10.2007 р. дитина не
мала права власності на цей будинок, не
була зареєстрована в ньому та не
проживала за даною адресою. Наявність у
Нотаріуса вказаної домової книги і
зумовила відсутність необхідності
витребовувати згоду органу опіки і
піклування на укладання Договору
іпотеки.

Вказане узгоджується з
рекомендаціями Міністерства юстиції
України, наданими у листі від 25.07.2006 р. №
19-50-556 "Щодо отримання згоди органів
опіки та піклування та піклування",
виходячи з яких для встановлення факту
користування нерухомим майном
нотаріуси витребовують довідку про
реєстрацію місця проживання або місця
перебування дитини за адресою майна, що
відчужується або заставляється, видану
житлово- експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації. Коли з
поданих документів нотаріусом
встановлено, що така дитина проживає за
іншою адресою, ніж адреса майна, що
відчужується, а також те, що така дитина
не має права власності на це майно (його
частину) нотаріус мас право не
витребовувати згоду органу опіки та
піклування на посвідчення такого
правочину.

В судовому засіданні позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_2 визнала, що
самостійно виписала дитину перед
укладенням спірного Договору іпотеки,
оскільки не була в повній мірі обізнана
з чинним законодавством та наслідками
такої дії.

Зважаючи на викладене, суд визнає,
що причини, з яких ОСОБА_2 виписала
дитину з житлового будинку, який в
подальшому став предметом іпотеки,
правового значення для справи не мають.

Як зазначено в ч. 3 ст. 6 Закону
України "Про іпотеку", іпотекодавець
зобов'язаний до укладання іпотечного
договору попередити іпотекодержателя
про всі відомі йому права та вимоги
інших осіб на предмет іпотеки, в тому
числі ті, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку.

З метою дотримання ч. 3 ст. 6 Закону
України "Про іпотеку", умовами п. 12
Договору іпотеки іпотекодавець
засвідчила, що їм не відомі права та
вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в
тому числі, ті, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку.

Як встановлено в судовому
засіданні, згідно з умовами п. 12.5
Договору іпотеки, іпотекодавець
гарантувала, що в предметі іпотеки не
проживає та не зареєстровано
малолітніх та неповнолітніх дітей.

Проаналізувавши вищевикладене,
суд прийшов до висновку, що позивачем
за первісним позовом не було надано
суду належних доказів, які б
підтверджували правомірність
заявлених позовних вимог, а тому
останні, на думку суду, не ґрунтуються
на законі та задоволенню не підлягають.

Решта доводів позивача за
зустрічним позовом не спростовують
наведених висновків суду, а тому суд
вважає, що оспорюваний договір іпотеки
було укладено у повній відповідності
до вимог ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України, положень Законів
України "Про іпотеку", "Про нотаріат", а
тому підстав для визнання його
недійсним не має.

Відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову, суд, на підставі ч. 1
ст. 88 ЦПК України, залишає за позивачем
понесені ним судові витрати.

Однак, при зверненні до суду із
зустрічним позовом позивачем сплачено
судовий збір в сумі 234,60 грн., а згідно
вимог ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір", за
подання до суду позовної заяви
немайнового характеру сплачується
судовий збір в сумі 243,60 грн.

Враховуючи, що позивачем не в
повному обсязі сплачено судовий збір
при зверненні із зустрічним позовом, з
позивача в корить держави слід
достягнути судовий збір в сумі 9,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215
ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. 177 СК
України, ст.ст. 1, 6, 18, 39, 40 Закону України
"Про іпотеку", ст.17 Закону України "Про
охорону дитинства", Закону України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті", суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні первісного позову
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "ПРИВАТБАНК" в особі
Волинської філії до ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а
також до ОСОБА_7, ОСОБА_4, з участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідачів - Органу опіки
та піклування виконавчого комітету
Ковельської міської ради Волинської
області, про виселення, - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітніх
дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПРИВАТБАНК", з участю третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
стороні відповідача - Служби у справах
дітей виконавчого комітету
Ковельської міської ради, приватного
нотаріуса Ковельського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, про
визнання недійсним договору іпотеки-
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) в
користь держави 9 (дев'ять) гривень 00
копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду Волинської
області через Ковельський
міськрайонний суд Волинської області
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні
при його оголошенні - протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 09 липня 2014 року.

Головуючий

П.Ю.Бойчук