Справа № 1521/2605/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2014 року Овідіопольський
районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Козирського
Е.С.;

при секретарі: Мочернюк В.В.;

за участю: позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3; представника позивача - ОСОБА_4;
відповідача - ОСОБА_5; представника
відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Овідіопольського районного суду
Одеської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання недійсними
договору дарування, свідоцтва про
право на спадщину за законом, визнання
права власності на майно в порядку
спадкування, визнання заповіту
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з
позовними вимогами до ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору дарування
від 20.08.1995 року, за умовами якого ОСОБА_7,
що діяла на підставі довіреності від
імені свого чоловіка ОСОБА_8,
подарувала ОСОБА_9 житловий будинок з
надвірними спорудами АДРЕСА_1; про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину, що складається з
зазначеного житлового будинку та
видане ОСОБА_5 27.06.2006 року після смерті
його матері ОСОБА_9, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1; про припинення права
власності ОСОБА_5 на вказаний житловий
будинок та визнання за позивачами і
відповідачем в рівних частках прав
власності на вказаний будинок в
порядку спадкування. В позові
посилаються на те, що являються
спадкоємцями першої черги за законом
після смерті своєї матері - ОСОБА_7., що
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, прийняли спадщину
шляхом подання 17.04.2007 року нотаріусу
відповідної заяви. Відповідач також є
спадкоємцем за правом представлення
після смерті їх сестри та його матері -
ОСОБА_9, а тому підлягають визнанню їх
права власності на спадщину в рівних
частках після смерті ОСОБА_7, якій
належало право власності на спірний
будинок після смерті її чоловіка.
Вважають, що договір дарування
підлягає визнанню недійсним , оскільки
був вчинений на підставі довіреності
після смерті довірителя. Оскільки не
дійсний правочин не створює юридичних
наслідків, то підлягає визнанню
недійсним і свідоцтво про право на
спадщину за законом від 27.06.2007 року, яке
видане на підставі вказаного договору
дарування.

В судовому засіданні позивачі
підтримали позовні вимоги в повному
обсязі та додатково пояснили, що
спірний будинок був збудований ОСОБА_8
та ОСОБА_7 за час шлюбу в 70-ті роки
минулого століття. На час смерті ОСОБА_8
з ним разом постійно проживали його
дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_9 зі
своєю сім'єю, позивачі не проживали
разом з ним та не приймали спадщину
після його смерті.

Заперечуючи проти задоволення позову,
відповідач та його представник
вказують на те, що ОСОБА_9 була
спадкоємницею ОСОБА_7 на підставі його
заповіту від 19.12.1994 року. Разом з ОСОБА_7,
що мала право на обов'язкову частку в
спадщині як непрацездатна дружина,
прийняли спадщину, проживаючи разом зі
спадкодавцем на день його смерті та
фактично вступивши в управління та
володіння спадковим майном. Хоча угода
дарування і вчинена на підставі
довіреності, що припинали свою дію,
тобто не уповноваженою особою, однак
схвалена спадкоємцями ОСОБА_8 як його
правонаступниками, а тому не підлягає
визнанню недійсною. Крім того, позивачі
не є спадкоємцями ОСОБА_8, а тому
вказаною угодою не зачіпаються їх
законні права та інтереси. ОСОБА_7,
спадкоємцями та правонаступниками
якої є позивачі, схвалювала угоду
дарування та не скористалась правом
оспорювання цієї угоди протягом строку
позовної давності в три роки. Більш
того, прийнявши спадщину після смерті
ОСОБА_7, позивачі не завертались до суду
за захистом своїх прав більше п'яти
років, а тому у всякому разі в позові
слід відмовити в зв'язку з закінченням
строків позовної давності та на
підставі заяви про застосування
строків позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків
по справі та дослідивши надані докази,
суд вважає, що позовна заява не
підлягає задоволенню з наступних
підстав:

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували в шлюбі з
1950 р. до дня смерті останнього
ІНФОРМАЦІЯ_3.. За час шлюбу в 70-ті роки
минулого століття збудували будинок з
надвірними спорудами, що розташований
за адресою АДРЕСА_1, та який був їх
спільною сумісною власністю як
подружжя, що сторонами не оспорюється
та підтверджується свідоцтвом про
право власності на будинок від 10.05.1995
року, виданого на підставі рішення
виконкому Овідіопольської районної
ради №170 від 10.04.1995 року.

10.12.1994 року ОСОБА_10 склав заповіт на все
своє майно на ім'я доньки ОСОБА_11, яка на
день його смерті постійно проживала
разом з ним. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер.

10.08.1995 року ОСОБА_7, що діяла від імені
ОСОБА_8 на підставі довіреності від
27.06.2004 року, подарувала ОСОБА_9 належний
ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1.
Договір посвідчено державним
нотаріусом Овідіопольської
нотаріальної контори та зареєстровано
в реєстрі №3021.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9

27.06.2006 року державним нотаріусом
Іллічіського мііського нотаріального
округу видано свідоцтво про право на
спадщину за законом, згідно якого
спадкоємцем майна ОСОБА_9 є її син
ОСОБА_5, в тому числі з урахуванням
одної третьої частки майна, від якої
відмовився ОСОБА_12 та одної третьої
частки майна, від якої відмовилась
ОСОБА_13.

24.07.2008 року ОСОБА_5 на підставі рішення
Молодіжненської сільської ради від
25.05.2007 року видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1646 га в АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням - присадибна ділянка.

Згідно ст. 5 ЦК України та ч.3 п.2
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Таким чином, вказана угода вчинена
ОСОБА_7 від імені ОСОБА_8 на підставі
довіреності, яка припинила свою дію у
відповідності до ст.69 ЦК України 1963
року, що була чиною на час існування
правовідносин, тобто не уповноваженою
особою.

Разом з тим, ОСОБА_7 є спадкоємницею
ОСОБА_8, що підтверджується її заявою
про прийняття спадщини від 24.11.95 року
після смерті ОСОБА_8 та свідоцтвом про
спадщину на її ім'я на грошові вклади
померлого (матеріали спадкової справи
№237/95) та його правонаступником. Як
правонаступник померлого, вона
схвалювала угоду дарування вказаного
будинку на ім'я ОСОБА_9, що
підтверджується як фактом укладення
нею угоди, так і подальшою її
поведінкою. При цьому суд враховує
також те, що ОСОБА_7 05.05.1986 року заповіла
належну їй частину будинку по АДРЕСА_1
ОСОБА_9 (копія заповіту в спадковій
справі №170/2007 року), а від належної їй
частини спадщини після смерті ОСОБА_9
відмовилась на користь відповідача
ОСОБА_5 , про що зазначено в свідоцтві
про право на спадщину на ім'я ОСОБА_5
Крім того, ОСОБА_8 19.12.1994 року також
заповів все своє майно на ім'я ОСОБА_9,
заповіт якого не скасовано та не
змінено. ОСОБА_9 мала можливість
отримати вказаний будинок у власність
в порядку спадкування. Як встановлено з
пояснень свідків: ОСОБА_15, ОСОБА_14,
ОСОБА_12, а також ОСОБА_5 який був допитан
в якості свідка, і не оспорюється
позивачами, ОСОБА_9 проживала разом зі
спадкодавцем на день його смерті та
фактично вступила в володіння його
майном.

Відповідно до ст. 63 ЦК України 1963 року
угода, що вчинена від імені іншої особи
особою, яка не уповноважена на вчинення
угоди або з перевищенням повноважень,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки для особи, яку
представляють, лише в разі подальшого
схвалення угоди цією особою. Подальше
схвалення угоди особою, яку
представляють, робить угоду дійсною з
моменту її укладення. Схвалення угоди
правонаступником особи, від імені якої
була вчинена угода, виходячи із сутті
правонаступництва, не змінює характеру
правовідносин, що урегульовані ст. 63 ЦК
1963 року.

В зв'язку з цим не має підстав для
визнання угоди дарування недійсною в
зв'язку з вчиненням її не уповноваженою
особою, а відтак не має правових
підстав для визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого на ім'я ОСОБА_5 27.06.2006
року, припинення його прав власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 та визнання
за позивачами прав власності на
вказаний будинок.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3 не були
учасниками оспорюваної угоди, не
приймали спадщину після смерті ОСОБА_8,
факт прийняття спадщини, в судовому
порядку не встановлювали, тому
вчиненою угодою не порушуються
суб'єктивні права та інтереси
позивачів. Оскільки згідно ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку,встановленому цим Кодексом,
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, то
встановлення обставин того, що угодою
не порушувались безпосередньо права
позивачів, є самостійною підставою для
відмови в задоволені позову.

Що стосується застосування строків
давності до вимог позивачів, про
необхідність застосування яких заявив
відповідач до ухвалення судового
рішення, то суд виходить з наступного.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено,
що позовна давність застосується судом
лише за заявою сторони у справі,
зробленою до винесення ним рішення. Ч.4
цієї статті визначено, що сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмові у позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 помер
ІНФОРМАЦІЯ_3., його дружина ОСОБА_7
померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Позивачі по
справі звернулись до Овідіопольської
державної нотаріальної контори 17.04.2007
р. Спірна угода дарування була укладена
10.08.1995 р. Не зважаючи на подану
відповідачем до суду заяву про
застосування строків позовної
давності, позивачі жодним чином не
пояснили та не обґрунтували
об'єктивність прострочення зазначених
строків.

П.11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі» зазначено,
що при встановлені того, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Розгляд і вирішення справ в судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості (ч. І-3 ст.10 ЦПК
України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Виходячи з вищенаведених підстав, суд
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 5 ЦК України, ст. 63 ЦК України 1963 року,
ст.ст. 3, 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК
України, п.11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
«Про судове рішення у цивільній
справі», ч.3 п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову
ОСОБА_1,ОСОБА_2,ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору дарування,
свідоцтва про право на спадщину,
припинення права власності та визнання
прав власності відмовити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Є.С.Козирський