22-ц/775/436/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Пантелєєв Д.Г.
Доповідач Баркова Л.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Баркової Л.Л.

Мальцевої Є.Є., Гаврилової Г.Л.

при секретарі Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення суми боргу за договором
позики з урахуванням індексу інфляції,
відсотків за користування позикою,
трьох відсотків річних, пені, про
визнання договору іпотеки дійсним,
звернення стягнення на майно, визнання
права власності на майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 11
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року позивач звернувся до
суду з даним позовом. Зазначав, що між
ним та ОСОБА_4 09.04.2008 року був укладений
договір позики на суму 170000 грн. із
строком повернення до 09.04.2009 року та
договір поруки, за умовами якого
поручитель ОСОБА_5 передала в
забезпечення договору позики житловий
будинок по АДРЕСА_1, а після отримання
кадастрового номеру на земельну
ділянку зобов'язалась нотаріально
оформити договір іпотеки. Оскільки
відповідачі ухиляються від виконання
умов договору позики, борг не
повернули, просив стягнути з них
солідарно суму боргу 170 000 гривень,
відсотки за користування грішми 512550
грн., інфляційні 33830 грн., три відсотки
річних за прострочення повернення
грошей 29580 грн. та пеню 1521500 грн., а
всього 2267460 грн., а також визнати
дійсним договір іпотеки від 09.04.2008 р.,
укладений між ним та ОСОБА_5 та таким, що
не підлягає нотаріальному посвідченню,
звернути стягнення на житловий будинок
АДРЕСА_1, визнавши за ним право
власності на цей будинок в рахунок
погашення боргу відповідно до ч.2 ст.220
ЦК України.

Рішенням Приморського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
11 лютого 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 суму боргу 170000 грн., відсотки за
користування позикою 512500 грн.,
інфляційні 33830 грн., три відсотки річних
23375 грн., пеню 100000 грн., а всього 839705 грн.
В іншій частині вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь
місцевого бюджету Приморського району
м. Маріуполя судовий збір по 1827 грн., з
кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального і матеріального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду в частині відмови йому у
задоволенні позову скасувати, визнати
дійсним договір іпотеки від 09.04.2008 року
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
між ним та поручителем ОСОБА_5 та таким,
що не підлягає нотаріальному
посвідченню, звернути стягнення на цей
будинок та визнати право власності на
будинок за ним.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу без участі відповідача ОСОБА_4,
від якого надійшла заява про розгляд
справи за його відсутністю,
представника відповідачів ОСОБА_7, яка
належним чином повідомлена про час і
місце судового розгляду справи, про що
свідчить виписка із журналу про
отримання телефонограми за Р.№87.

Заслухавши суддю доповідача,
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

У відповідності з п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вирішуючи справу та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог в частині
визнання договору іпотеки дійсним,
звернення стягнення на майно та
визнання права власності на нього, суд
першої інстанції виходив з того, що
договір поруки має дописки у п.1.3 і
включення додаткових пунктів 4.7 та 4.8.,
які стосуються передачі в іпотеку
житлового будинку та особисто
виконані позивачем після підписання
тексту договору сторонами, а тому
договір іпотеки не можна вважати
укладеним.

Проте погодитися повністю з таким
висновком суду не можна.

Судом встановлено, що 09.04.2008 року між
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був укладений договір
позики за № 2515, відповідно до умов
якого останній взяв в борг 170000 грн. та
зобов'язався повернути до 09.04.2009 року.
(а.с. 4)

Того ж дня між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був
укладений договір поруки, за яким
ОСОБА_5 поручилася перед ОСОБА_3
виконати в солідарному порядку всі
зобов'язання ОСОБА_4 за договором
позики, у тому числі за рахунок
заставленого нерухомого майна,
відповідно до п.1.3 договору.

Пунктами 4.7 і 4.8 цього договору
передбачено, що у рахунок забезпечення
зобов'язань ОСОБА_5 передає в іпотеку
домоволодінням АДРЕСА_1 з передачею
права власності на нього
заставодержателю у разі невиконання
зобов'язань за договором позики, а
також сторони зобов'язались
нотаріально посвідчити договір
іпотеки після отримання кадастрового
номера земельної ділянки. Строк дії
поручительства встановили до 09.04.2009
року. (а.с. 5)

Факт власноручного внесення
ОСОБА_3, в договір поруки пунктів 4.7 і 4.8
та дописок у п.1.3, останнім не
заперечується, однак він стверджує, що
вносив ці доповнення за згодою
відповідачів, до підписання ними
договору позики і поруки, що
підтверджується їх особистими
підписами в договорах.

Між тим, на спростування доводів
ОСОБА_3, відповідачами не надано як
суду першої інстанції, так і
апеляційному суду другого примірника
договору поруки, який би свідчив при
вчинення ним дописок після підписання
тексту договору.

Ксерокопія ж договору поруки, яка
знаходиться в іншій справі, не містить
підпису кредитора ОСОБА_3

Згідно із ч.2 ст.220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

За положеннями ч.3 статті 640 ЦК
України, що діяла на час виникнення
правовідносин, договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

За правилами ч.1 і ч.2 статті 577 ЦК
України якщо предметом застави є
нерухоме майно, договір застави
підлягає нотаріальному посвідченню.
Застава нерухомого майна підлягає
державній реєстрації у випадках та в
порядку, встановлених законом,

Згідно до статті 1 Закону України
від 5 червня 2003 року №898-1У «Про
іпотеку» іпотекою визнається вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодкержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов»язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку встановленому цим
законом.

За положеннями статей 18 та 19 цього
закону іпотечний договір, зміни та
доповнення до нього укладаються у
письмовій формі підлягають
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

У відповідності із роз»ясненнями
Пленуму Верховного Суду України,
викладеними у п. 13 постанови від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», вирішуючи
спір про визнання правочину, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
дійсним судам необхідно враховувати,
що норма частини другої статті 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

З урахуванням наведеного не можна
вважати дійсним з підстав,
передбачених ч.2 статті 220 ЦК України
укладеним договір іпотеки, визначений
у пунктах 1.3,4.6,4.7,4.8 договору поруки, а
тому саме з цих підстав позовні вимоги
ОСОБА_3 про визнання дійсним договору
іпотеки від 09.04.2008 року та таким, що не
підлягає нотаріальному посвідченню,
звернення стягнення на житловий
будинок АДРЕСА_1 та визнання за ним
права власності на цей будинок в
рахунок погашення боргу, не підлягають
задоволенню.

Тому, приймаючи до уваги, що суд
першої інстанції відмовив у
задоволенні позову з інших підстав, які
не підтверджено належними і
допустимими доказами, колегія суддів
вважає за необхідне рішення суду в цій
частині скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
11 лютого 2014 року в частині відмови у
задоволенні позову скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання дійсним договору
іпотеки від 09.04.2008 р., укладеного між ним
та ОСОБА_5 та таким, що не підлягає
нотаріальному посвідченню, звернення
стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1
та визнання право власності на цей
будинок в рахунок погашення боргу,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді