копія/Справа № 689/182/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.06.2014 року Ярмолинецький районний суд
Хмельницької області -

головуючий-суддя
Баськов М.М.

за участю:

секретаря
Кушнір О.М.

позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Ярмолинці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги (заміни
кредитора у зобов'язанні),

встановив:

В січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги (заміни
кредитора у зобов'язанні), укладеного
між ним та відповідачем. На
обґрунтування заявлених вимог позивач
зазначив, що рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 10.06.2010р. на
його користь було стягнуто з ОСОБА_3
заборгованість за договором позики в
сумі 800000 грн., три проценти річних за
час прострочення виконання
зобов'язання в сумі 68000 грн., 1700 грн.
судового збору, 120 витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та 430 грн. вартості
оголошення, а всього 870250 грн. 09.04.2013 р.
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений
договір про відступлення права вимоги,
за умовами якого останній отримав
право вимоги до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу згідно вищевказаного
судового рішення. Також позивач
зазначив, що він не був ознайомлений з
умовами договору про відступлення
права вимоги, укладеного між ним та
ОСОБА_2, а останній фактично ввів його в
оману щодо умов договору, зокрема щодо
того, що він повинен буде заплатити
ОСОБА_2 50 % від суми боргу. Крім того,
позивач вказав, що на укладення
оспорюваного ним правочину не було
його волевиявлення, а тому просить
визнати його недійсним.

В ході судового розгляду ОСОБА_1
заявлені вимоги підтримав, пославшись
на обставини, викладені в позовній
заяві, а також зазначив, що між ним та
ОСОБА_2 була домовленість, що останній
поверне йому 50 % боргу ОСОБА_3, тобто 435000
грн., і саме тому вони уклали
оспорюваний договір. ОСОБА_2 09.04.2013 р.
передав йому грошові кошти в сумі 80000
грн. і повідомив, що через тиждень
поверне решту суми, однак цього не
зробив. Також позивач вказав, що він
вважав, що між ним та ОСОБА_2 був
укладений проект договору про
відступлення права вимоги, оскільки
вони підписали декілька примірників
договору, а його анкетні дані були
вказані невірно. Крім того, позивач
пояснив, що на виконання умов договору
в травні 2013 року він видав довіреність
на ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, для здійснення ними
повноважень від його імені щодо
стягнення заборгованості за договором
позики з ОСОБА_3, однак в подальшому
припинив дію довіреності, так як ніхто
гроші йому не повернув.

Відповідач ОСОБА_2, який у
встановленому порядку оповіщений про
час і місце розгляду справи, в судове
засідання не з'явився, подав суду
письмове заперечення проти позову, в
якому зазначив, що позивачем не надано
належних доказів, які б підтверджували
існування на момент укладення між ним
та ОСОБА_1 договору про відступлення
права вимоги від 09.04.2013 р. підстав
недійсності правочину, визначених в ст.
203 ЦК України.

Суд, заслухавши позивача,
дослідивши докази по справі, вважає, що
позов не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Світошинського районного суду м. Києва
від 10.06.2010 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
договором позики, стягнуто з
останнього на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики в
сумі 800000 грн., три проценти річних за
час прострочення виконання
зобов'язання в сумі 68000 грн., 1700 грн.
судового збору, 120 витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та 430 грн. вартості
оголошення, а всього 870250 грн. (а.с. 86).

09.04.2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
укладений договір про відступлення
права вимоги (заміни кредитора у
зобов'язанні), за умовами якого (п. 5)
останній отримав право вимоги до
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу згідно
вищевказаного судового рішення (а.с. 3).

Як вбачається з позовної заяви та
з пояснень ОСОБА_1 під час судового
розгляду підставами визнання
недійсності вказаного договору є
відсутність його волевиявлення та
вчинення правочину під впливом
обману.

В той же час, ОСОБА_1 підтвердив
обставини добровільності укладення
ним договору з ОСОБА_2 про відступлення
права вимоги, а також про отримання ним
від останнього в рахунок виконання
договору грошових коштів в сумі 80000 грн.

Також про вільне волевиявлення
ОСОБА_1 на укладення оспорюваного ним
правочину свідчить і те, що позивач
відповідно до умов договору про заміну
кредитора у зобов'язанні, видав
довіреність на ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для здійснення ними
повноважень від його імені щодо
стягнення заборгованості за договором
позики з ОСОБА_3 (а.с. 29)

Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України (далі -
ЦК) кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок, в
тому числі, передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Загальними правовими підставами
визнання правочину недійсним є
порушення умов його дійсності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Зокрема, в силу ч. 3 ст. 203 ЦК
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно з п. 7 постанови пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" (далі -
постанова ПВСУ №9) правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

В пункті 8 цієї ж постанови
вказано, що відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 229 ЦК визначено, що
істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

В п. 20 постанови ПВСУ №9
роз'яснено, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину
не має істотного значення.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України (далі -
ЦПК) цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 статті 60 ЦПК визначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 та ч. 3 ст. 60
ЦПК доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У матеріалах справи відсутні
докази, які б свідчили про недійсність
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
договору про відступлення права
вимоги, а твердження позивача носять
голослівний характер та не ґрунтуються
на належних та допустимих доказах.

Зокрема позивачем не доведено, що
його волевиявлення на момент укладення
договору не було вільним, а також щодо
вчинення оспорюваного ним правочину
під впливом обману зі сторони ОСОБА_2

За таких обставин позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
про відступлення права вимоги не
підлягає задоволенню, як
безпідставний.

На підставі ст.ст. 203, 215, 229, 230, 512 ЦК
України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215
ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
про відступлення права вимоги (заміни
кредитора у зобов'язанні) укладеного
між ними 9 квітня 2013 року, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Хмельницької області через суд
першої інстанції шляхом подачі
протягом десяти днів з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя підпис

Копія вірна:

Суддя
М.М.Баськов