Номер провадження: 22-ц/785/5687/14
Головуючий у першій інстанції Дєтков
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Парапана В.Ф.

при секретарі - Волчанському
О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Березівського районного суду Одеської
області від 15 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Анатоліївської
сільської ради і державного комітету
земельних ресурсів Березівського
району Одеської області про
встановлення факту належності
земельної ділянки та визнання права
власності на земельну ділянку в
порядку спадкування,

встановила:

ОСОБА_2 звернулася з цим позовом
до суду, посилаючись на те, що після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батька -
ОСОБА_3 відкрилася спадщина на земельну
ділянку, площею 5.03 га, що розташована на
території Анатолівської сільської
ради Березівського району Одеської
області. У встановлений законом строк
до нотаріуса вона не змогла звернутись
у зв'язку з відсутністю державного акту
на землю, який був втрачений батьком до
своєї смерті. Оскільки на даний час
копію державного акту з відділу
Держкомзему вона отримала, тому
просить встановити факт належності їй
спірної земельної ділянки та визнати
за нею право власності на вказане
спадкове майно.

Представник Анатолівської сільської
ради Березівського району Одеської
області, будучи належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи, у судове засідання не з'явився,
але своїм листом №496/221 просить справу
розглядати без його участі та позовні
вимоги підтримує.

Представник відділу
Держземагентства у Березівському
районі Одеської області вимоги позову
не визнав та пояснив, що вони є
безпідставними, оскільки позивачкою,
яка протягом встановленого законом
строку не зверталась до нотаріуса для
оформлення спадщини, не доведений факт
прийняття цієї спадщини.

Рішенням суду у задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням, позивач подала апеляційну
скаргу в якій просить скасувати це
рішення та постановити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

Здійснення права на спадкування
передбачається главою 87 ЦК України, в
ст.ст.1268-1270 якої містяться положення
про те, що спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо не заявив про
відмову від неї, та спадкоємець, який на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати
особисто нотаріусу заяву про прийняття
спадщини у строк шість місяців, який
починається з часу відкриття спадщини.

Пленум Верховного Суду України в
своїй постанові №7 від 30 травня 2008 року
роз'яснив, що свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину у
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

Власником вищевказаної спірної
земельної ділянки, згідно Державного
акту на право приватної власності на
землю, є померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_3, який є рідним батьком
позивачки, що підтверджується
ксерокопією її свідоцтва про
народження (а.с.4,5,7).

Із витягу зі Спадкового реєстру
№32624008 вбачається, що ОСОБА_2 звернулась
фактично до нотаріуса з приводу
прийняття спадщини 4 грудня 2012 року,
тобто після спливу встановленого
законом шестимісячного строку (а.с.10).

Як вбачається з пояснень
позивача, правовстановлюючий документ
на земельну ділянку ОСОБА_3 за життя
своє був загублений, але за її
зверненням до відповідного місцевого
земельного органу з приводу втрати
державного акту на землю вона належним
чином завірену копію його отримала,
тому була вимушена подати цей позов до
суду.

З огляду на наведене, суд
правильно вважав, що вимоги щодо
встановлення факту належності саме
позивачки земельної ділянки є
безпідставними, оскільки спірна
земельна ділянка належить, згідно
вищезазначеного державного акту на
землю, померлому ОСОБА_3

У непозовному цивільному
судочинстві розглядаються судами
справи про встановлення факту
належності правовстановлюючих
документів особі, прізвище, ім'я, по
батькові, місце і час народження якої,
що зазначені в документі, не збігаються
з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і
часом народження цієї особи,
зазначеним у свідоцтві про народження
або в паспорті, але не справи з вимогами
щодо встановлення фактів належності
особі того чи іншого майна, яке
фактично їй не належить.

До компетенції суду входить
вирішення питання щодо поважності
пропуску строку для прийняття спадщини
та надання спадкоємцеві додаткового
строку, достатнього для подання заяви
до нотаріуса про прийняття спадщини.

У п.2 вищевказаної постанови
Пленуму Верховного суду України
міститься ще таке роз'яснення, якщо
виникнення права на спадкування
залежить від доведення певних фактів,
особа може звернутися в суд із заявою
про встановлення цих фактів, яка, у разі
відсутності спору, розглядається за
правилами окремого провадження.
Зокрема, у такому порядку суди повинні
розглядати заяви про встановлення
родинних відносин із спадкодавцем,
проживання з ним однією сім'єю,
постійного проживання разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, прийняття спадщини, яка
відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо.

Таким чином, враховуючи наведене,
суд дійшов вірного висновку, що
визнавати право власності на спадкове
майно за позивачкою не представляється
можливим за відсутністю на те правових
підстав.

Посилання позивачки про відмову
нотаріуса у видачі свідоцтва та про
відмову її матері - дружини померлого
батька, від своєї частини спадщини не
знайшло свого підтвердження в
матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного та обґрунтованого
висновку, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на
які посилалася як на підставу своєї
позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними,
посилання на пропуск позивачем строку
позовної давності є необґрунтованим та
не основаним на діючих нормах
цивільного законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, рішення Березівського
районного суду Одеської області від 15
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан