У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором за касаційною
скаргою ОСОБА_4, поданою представником -
ОСОБА_5, на заочне рішення Борщівського
районного суду Тернопільської області
від 14 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 10 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Державний ощадний банк
України» (далі - ПАТ «Державний ощадний
банк України») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
6 липня 2011 року між ним та
ОСОБА_3 було укладено договір
іпотечного кредиту, відповідно до умов
якого останній отримав кредит у
розмірі 152 тис. грн. зі
сплатою 18,5 % річних строком на 144 місяці,
а з ОСОБА_4 було укладено договір
поруки. Оскільки свої зобов'язання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконують належним
чином, утворилась заборгованість у
розмірі 194 749 грн 33 коп., яку позивач
просив стягнути солідарно з
відповідачів на його користь.

Заочним рішенням Борщівського
районного суду Тернопільської області
від 14 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 10 лютого 2014
року, позов ПАТ
«Державний ощадний банк України»
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4
солідарно на користь ПАТ «Державний
ощадний бак України» заборгованість за
кредитним договором від 6 липня 2011 року
у розмірі 194 749 грн 33 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення в частині
стягнення з нього солідарно
заборгованості та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ПАТ «Державний ощадний банк
України» до нього відмовити.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, тому згідно зі
ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що позичальник та поручитель допустили
заборгованість за кредитним договором,
а тому заборгованість підлягає
стягненню з відповідачів в солідарному
порядку.

Проте погодитись із таким висновком
судів в частині вирішення позову
ПАТ «Державний ощадний банк України»»
до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
за кредитним договором не можна,
оскільки суди дійшли його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 6 липня 2011 року
між ПАТ «Державний ощадний банк
України» та ОСОБА_3 було укладено
договір про іпотечний кредит,
відповідно до умов якого останній
отримав кредит у розмірі 152 тис. грн зі
сплатою 18,5 % річних на 144 місяці з 6 липня
2011 року по 5 липня 2023 року на
придбання квартири за договором
купівлі-продажу від 6 липня 2011 року.

З метою забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за вказаним
договором між банком та ОСОБА_4 було
укладено договір поруки.

Згідно ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України у
разі, якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України), що
підлягає сплаті.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

З матеріалів справи вбачається, що в
договорі іпотечного кредиту від
6 липня 2011 року строк основного
зобов'язання визначений - не пізніше
5 липня 2023 року (а.с.4).

Пунктом 3.4 цього договору передбачено,
що банк має право дострокового
виконання зобов'язань у випадку
невиконання позичальником або
поручителем своїх боргових та інших
зобов'язань за цим договором або
договором поруки.

Із розрахунку заборгованості
вбачається, що ОСОБА_3 вчасно здійснив
щомісячні платежі по кредитному
договору лише двічі, а саме у вересні та
жовтні 2011 року. У зв'язку з несплатою
подальших платежів, з 1
листопада 2011 року у позичальника
виникла заборгованість.

15 серпня 2012 року, 11 жовтня 2012 року та 23
травня 2013 року позичальнику та
поручителю були надіслані вимоги про
дострокове погашення заборгованості у
повному обсязі та процентів за
користування кредитом, яке залишилось
без реагування.

Отже, пред'явивши вимогу про дострокове
стягнення кредитної заборгованості,
при тому що в договорі поруки не
зазначено про строк його дії згідно зі
ст. 252 ЦК України, кредитор, банк, змінив
строк виконання основного зобов'язання
і зобов'язаний був пред'явити вимогу до
поручителя протягом шести місяців з
цієї дати.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4
ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі
ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Отже, якщо кредитним
договором не визначено інші умови
виконання основного зобов'язання, то у
разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Так, ПАТ «Державний ощадний банк
України» звернувся до суду з позовом до
поручителя у червні 2013 року, при тому,
що вимоги про дострокове погашення
заборгованості, тобто про зміну дати
виконання основного зобов'язання,
надіслав 15 серпня 2012 року.

Разом з тим договором поруки не
визначено строк, після закінчення
якого порука припиняється, а тому
підлягають застосуванню норми
ч. 4 ст. 559 ЦК України, згідно з
якими порука вважається припиненою,
оскільки кредитор після настання
строку виконання основного
зобов'язання не пред'явив вимоги до
поручителя протягом шести місяців.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України №
6-155цс13 від 29 січня 2014 року, яка в силу ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх
судів України.

Також суди виходили з того, що
договором про надання споживчого
кредиту встановлено, що він діє до 5
липня 2023 року. ПАТ «Державний ощадний
банк України» звернулось до суду з
позовом у червні 2013 року, тобто до
закінчення строку дії основного боргу.

Проте такі висновки судів є
передчасними.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України строк
виконання кожного щомісячного
зобов'язання спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

ОСОБА_6 допустив неналежне виконання
своїх обов'язків, передбачених
кредитним договором у листопаді 2011
року, оскільки не сплатив кредит та
проценти за його користування
відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремо
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалась або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
право на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Суди у порушення ст. ст. 212-215, 315 ЦПК
України зазначене не врахували, не
звернули уваги, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) в розмірі та в строки,
визначені графіком повернення кредиту
та щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом а також
встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а,
відтак, і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення. ОСОБА_3 порушив
зобов'язання у листопаді 2011 року, а
позов до поручителя пред'явлено у
червні 2013 року, тобто поза межами
строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК
України.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту та
процентів повинно здійснюватись
позичальником частинами щомісячно не
пізніше останнього робочого місяця,
наступного за звітним, початок
позовної даності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Така правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення в частині позову
до ОСОБА_4 відповідно до ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Заочне рішення Борщівського районного
суду Тернопільської області від 14
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 10
лютого 2014 року в частині позову
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором скасувати, справу
в цій частині передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко