Справа № 739/669/14-ц
Провадження № 2/739/167/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р.

м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Перцевої
Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Новгороді-Сіверському Чернігівської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новгород-Сіверська
житлово - експлуатаційна контора» про
стягнення заборгованості із
заробітної плати, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні та компенсації
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Новгород-Сіверська житлово -
експлуатаційна контора» (далі -
відповідач) про стягнення
заборгованості із заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
компенсації моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 16
грудня 2007 року він працював у вказаному
товаристві, при чому з 02 січня 2008 року
на посаді робітника з комплексного
обслуговування та ремонту житла. 17
квітня 2014 року він звільнився з роботи
за згодою сторін. При звільненні з ним
не було проведено розрахунку, в
наслідок чого виникла заборгованість
із заробітної плати у розмірі 6 775 грн. 58
коп. У зв'язку з невиплатою заробітної
плати в день звільнення він також має
право на отримання середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку при звільненні по день
подання позову у розмірі 374 грн. 78 коп.
Також внаслідок невиплати заробітної
плати йому було заподіяно моральну
шкоду у зв'язку з тим, що він був
позбавлений можливості повноцінно
підтримувати нормальні життєві зв'язки
і змушений застосовувати додаткові
зусилля для покращення свого
матеріального добробуту, розмір
завданої моральної шкоди оцінює у 300
грн. Всього ж просить стягнути на свою
користь 7 450 грн. 36 коп.

У судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі та просив їх задовольнити з
підстав, вказаних у позові, при цьому
визнав, що після подачі позову до суду
йому було виплачено частину
заборгованої заробітної плати у
розмірі приблизно 4 000 грн., також просив
стягнути середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі 374 грн. 78 коп. та в якості
компенсації моральної шкоди 300 грн.

Представник відповідача у
судовому засіданні позов визнала
частково, пояснивши, що заборгованість
із заробітної плати позивачу дійсно
була, однак заробітна плата була йому
виплачена трьома платежами, останній з
яких було здійснено 08 травня 2014 року,
виникнення заборгованості пояснила
складним матеріальним становищем
товариства та відсутністю певний час
коштів для виплати заробітної плати.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи та наявні в них
докази, суд приходить до наступних
висновків.

Як встановлено, 16 грудня 2007 року
позивача було прийнято на роботу в ТОВ
«Новгород-Сіверський ЖЕК» на посаду
охоронця, 02 січня 2008 року переведено на
посаду робітника з комунального
обслуговування та ремонту житла, а 17
квітня 2014 року він звільнився за згодою
сторін на підставі пункту 1 частини
першої статті 36 Кодексу законів про
працю України (а.с. 10). У день звільнення
позивача з ним не було проведено
розрахунку, у зв'язку з чим станом на 18
квітня 2014 року перед ним виникла
заборгованість із заробітної плати у
розмірі 6 775 грн. 58 коп., що
підтверджується довідкою №12 від 22
квітня 2014 року (а.с.11).

Відповідно до частини першої статті 21
Закону України «Про оплату праці» від 24
березня 1995 року №108/95-ВР працівник має
право на оплату праці відповідно до
актів законодавства і колективного
договору на підставі укладеного
трудового договору.

Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП
України заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною першою статті 116 КЗпП України
передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

З викладеного вище вбачається, що
відповідач, який в день звільнення
позивача не здійснив виплату
останньому заборгованої заробітної
плати, порушив вимоги законодавства
щодо своєчасної виплати нарахованої
заробітної плати.

При цьому встановлено, що 30 квітня, 05 та
08 травня 2014 року заборгована заробітна
плата у розмірі 6 775 грн. 58 коп. була
виплачена позивачу шляхом здійснення
грошових переказів, що підтверджується
видатковими касовими ордерами та
квитанціями про переказ коштів (а.с.
14-16).

Таким чином на день розгляду справи
позовні вимоги в частині стягнення
заборгованості із заробітної плати
відповідачем виконані в повному
обсязі, відповідно підстави для їх
задоволення відсутні. За таких
обставин в задоволенні позову в цій
частині необхідно відмовити.

Відповідно до частини першої статті 117
КЗпП України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки зазначені в статті 116 цього
Кодексу, тобто в день звільнення, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Судом встановлено, що відповідач з 18
квітня 2014 року мав заборгованість із
заробітної плати перед позивачем у
розмірі 6 775 грн. 58 коп., яка повністю
була виплачена йому лише 08 травня 2014
року.

Аналіз положення частини першої статті
117 КЗпП України свідчить про те, що
обов'язковою умовою відповідальності
за затримку розрахунку при звільненні
є наявність вини власника або
уповноваженого ним органу, при цьому
обов'язок доведення відсутності вини
покладається на останніх.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, висловленої
за результатами розгляду справи
№6-60цс11 у постанові від 21 листопада 2011
року сама по собі відсутність коштів у
роботодавця не виключає його
відповідальності за статтею 117 КЗпП
України.

Враховуючи викладене суд приходить до
висновку про недоведеність
відсутності вини відповідача у
невиплаті позивачу заробітної плати та
обґрунтованість позовних вимог
останнього про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Вирішуючи питання про розмір
середнього заробітку, який підлягає
стягненню, суд враховує, що позивач має
право на отримання середнього
заробітку за ввесь час затримки
розрахунку при звільненні за період з 18
квітня 2014 року, тобто дня, наступного за
днем звільнення, по 08 травня 2014 року,
тобто по день, коли позивачу було
повністю виплачено заборгованість із
заробітної плати.

Водночас позивачем заявлено вимоги про
стягнення середнього заробітку лише по
день подання до суду позовної заяви,
тобто по 25 квітня 2014 року у розмірі 374
грн. 78 коп.

Оскільки позивач незважаючи на
роз'яснення йому в порядку статті 10
Цивільного процесуального кодексу
України (ЦПК України) права заявити про
збільшення розміру позовних вимог цим
правом не скористався, а суд в силу
положень статті 11 ЦПК України
позбавлений можливості вийти за межі
заявлених позовних вимог, позовні
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні підлягають задоволенню
в межах заявлених позовних вимог, у
розмірі 374 грн. 78 коп.

Вирішуючи питання про стягнення
компенсації моральної шкоди у розмірі
300 грн., завданої порушенням законних
прав позивача, суд виходить з того, що
порядок відшкодування такої шкоди у
сфері трудових відносин регулюється
статтею 237-1 КЗпП України, яка
передбачає відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику у разі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації життя.

У пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (з відповідними
змінами) роз'яснено, що відповідно до
статті 237-1 КЗпП України (набрав
чинності з 13 січня 2000 року) за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Як встановлено судом, у зв'язку з
невиплатою заборгованої заробітної
плати у день звільнення, тобто 17 квітня
2014 року, позивачу було спричинено
душевні страждання, оскільки він не мав
і на час розгляду справи не має роботи і
відповідно доходів, будучи при цьому
позбавленим можливості
використовувати зароблену заробітну
плату для проживання, що в свою чергу
порушило його благополуччя, позбавило
можливості повноцінно підтримувати
нормальні життєві зв'язки та змусило
застосовувати додаткові зусилля для
покращення свого матеріального
добробуту.

Водночас суд враховує, що невиплата
заробітної плати мала місце лише у
період з 17 по 30 квітня 2014 року, тобто по
день здійснення першого платежу на
погашення заборгованості, при цьому
позивачку 29 квітня 2014 року було
запропоновано отримати заборговану
заробітну плату, але він цією
можливістю не скористався, що
підтверджується актом від 29 квітня 2014
року (а.с. 17).

За таких обставин, враховуючи вимоги
розумності та справедливості, суд
приходить до висновку, що достатньою
компенсацією моральної шкоди,
заподіяної позивачу невиплатою
заробітної плати буде компенсацію у
розмірі 100 грн. Відповідно позовні
вимоги в цій частині підлягають
задоволенню частково.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 5 Закону України «Про судовий
збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI позивачі
звільняються від сплати судового збору
за подання позовів про стягнення
заробітної плати, поновлення на роботі
та за іншими вимогами, що випливають із
трудових відносин.

Згідно з положенням частини третьої
статті 88 ЦПК України якщо позивача, на
користь якого ухвалено рішення,
звільнено від сплати судового збору,
він стягується з відповідача в дохід
держави пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

У зв'язку з тим, що позов підлягає
задоволенню частково, з відповідача на
користь держави відповідно до
підпункту 1 пункту 1 частини другої
статті 4 Закону України «Про судовий
збір» необхідно стягнути судовий збір
пропорційно до задоволеної частини
позовних вимог у розмірі 15 грн. 50 коп. (474
грн. 78 коп. х 243 грн. 60 коп. / 7 450 грн. 36
коп.).

На підставі викладеного, керуючись
статтею 21 Закону України «Про оплату
праці», статтями 116, 117, 237-1 КЗпП України,
статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК
України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Новгород-Сіверська житлово -
експлуатаційна контора» про стягнення
заборгованості із виплати заробітної
плати, стягнення середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та компенсації моральної
шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новгород-Сіверська
житлово - експлуатаційна контора»,
ідентифікаційний код юридичної особи -
05523636, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні у розмірі 374
(триста сімдесят чотири) гривні 78
копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новгород-Сіверська
житлово - експлуатаційна контора» на
користь ОСОБА_1 в якості компенсації
моральної шкоди 100 (сто) гривень 00
копійок.

У задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новгород-Сіверська
житлово - експлуатаційна контора» на
користь держави судовий збір у розмірі
15 (п'ятнадцять) гривень 50 копійок.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Чернігівської
області через Новгород-Сіверський
районний суд Чернігівської області
шляхом подачі апеляційної скарги у
десятиденний строк з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
В.В. Чепурко

Повне рішення складено 15 травня 2014
року.