У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів
за договором позики за касаційною
скаргою ОСОБА_1, поданою його
представником ОСОБА_3, на рішення
апеляційного суду м. Києва від 26 грудня
2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача на його користь
заборгованість за договором позики від
24 квітня 2009 року у розмірі 600 тис. грн та
судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 24
квітня 2009 року він позичив відповідачу
грошові кошти у сумі 600 тис. грн строком
до 24 квітня 2012 року. Вказував, що на
підтвердження передачі та отримання
грошових коштів він уклав з ОСОБА_2
договір позики у письмовій формі.
Зазначав, що відповідач свої
зобов'язання за договором не виконав,
грошові кошти у строк, визначений
умовами договору, не повернув.

Заочним рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 8
серпня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг за договором позики від 24 квітня
2009 року у розмірі 600 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
26 грудня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати, рішення
суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що відповідач
має сплатити заборгованість за
договором позики, укладеним між
сторонами, який відповідає вимогам
закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову у позові,
виходив із того, що позивачем не
доведено позовні вимоги, зокрема,
наявність у нього суми позики на час
укладення договору.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду вказаним
вимогам процесуального права не
відповідає.

Судами встановлено, що 24 квітня 2009 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений
договір позики, відповідно до якого
позикодавець передав, а позичальник
прийняв у власність 600 тис. грн, на строк
до 24 квітня 2012 року. Факт одержання
грошей підтверджується п. 1 умов
договору (а. с. 4, 39).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047
ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Суд першої інстанції, посилаючись на
вказані норми матеріального права,
надані позивачем докази, дійшов
вірного висновку про те, що договір
позики між сторонами було укладено, він
є реальним, а тому одержані в позику
кошти підлягають стягненню з
відповідача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, у порушення вимог ст. ст. 213-214, 315
ЦПК України, вищезазначених вимог
закону до уваги не взяв, мотиви
неприйняття доказів, які подані
позивачем, зокрема, оригіналу угоди від
24 квітня 2009 року, не вказав; дав невірну
оцінку наданим доказам у їх сукупності,
та задовольняючи апеляційну скаргу
дійшов невірного висновку про те, що
рішенням суду першої інстанції
порушені права апелянта ОСОБА_4, при
цьому не врахував, що законом не
встановлено переважного права ОСОБА_4
перед іншими кредиторами на
задоволення вимог за рахунок майна, яке
належить боржнику - ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
"Про судове рішення у цивільній справі"
судам роз'яснено, що встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Однак, висновок апеляційного суду
ґрунтується на припущеннях, що є
неприпустимим.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його
представником ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
26 грудня 2013 року скасувати, заочне
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 8 серпня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко