Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2947/14р.
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова
О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі
територіального відокремленого
безбалансового відділення -
Запорізького обласного управління
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України»

на рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі
територіального відокремленого
безбалансового відділення -
Запорізького обласного управління
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України»,
третя особа: приватне підприємство
«Зернодар», про визнання припиненим
договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі
територіального відокремленого
безбалансового відділення -
Запорізького обласного управління ПАТ
«Державний ощадний банк України»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення
на предмет іпотеки, виселення

В позові, уточненому в ході судового
розгляду, зазначено, що 27 липня 2007 року
між ВАТ «Державний ощадний банк
України», правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України», та
приватним підприємством «Зернодар»
укладений договір відновлюваної
кредитної лінії № 10, відповідно до умов
якого позичальник отримав кредит у
сумі 650000 грн. В забезпечення виконання
зобов'язань за договором кредитування
позивач та відповідачі уклали договір
іпотеки № 10/2-ію від 05.09.2008 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу, згідно із яким в іпотеку
«Державний ощадний банк України»
передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
яка належить відповідачам на праві
спільної часткової власності. Оскільки
позичальник виконував свої
зобов'язання за кредитним договором
неналежним чином, станом на 12 березня
2013 року утворилася заборгованість в
сумі 430 778 грн. 92 коп., з яких 284 900 грн.
складає заборгованість за
простроченим кредитом, 79 244 грн. 19 коп. -
заборгованість по простроченим
процентам за користування кредитом, 14
498 грн. 03 коп. - пеня за несвоєчасну плату
відсотків, 52 136 грн. 70 коп. - пеня за
несвоєчасну сплату кредиту. Так як
позичальник належним чином не
виконував свої зобов'язання, просив
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом його продажу банківською
установою з укладенням договору
купівлі-продажу з будь-якою особою з
визначенням початкової ціни предмету
іпотеки за оцінкою суб'єкта оціночної
діяльності. Оскільки звернення
стягнення на предмет іпотеки в силу
закону є підставою для виселення
мешканців житла, 9 січня 2013 року
направлено відповідачам вимогу про
добровільне звільнення квартири, яка
отримана відповідачами. У зв'язку з
викладеним також просив виселити
відповідачів з іпотечного житла, а
також про стягнення з відповідачів
витрат зі сплати судового збору в сумі
3441 грн.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «Державний
ощадний банк України», третя особа
приватне підприємство «Зернодар», про
визнання припиненим договору іпотеки.

В зустрічному позові зазначав, що
позичальник за основним зобов'язанням
приватне підприємство «Зернодар» є
припиненим у зв'язку із його
ліквідацією та внесенням до Єдиного
державного реєстру запису про його
припинення від 16 грудня 2013 року,
припиненим є і договір іпотеки. Просив
суд визнати договір іпотеки № 10/2-ію від
05.09.2008 року припиненим у зв'язку із
припиненням основного зобов'язання -
Договору відновлювальної кредитної
лінії №10 від 27.07.2007 року.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року
позов ПАТ «Державний ощадний банк
України» залишено без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано припиненим договір іпотеки №
10/2-ію від 05.09.2008 року, укладений між ВАТ
«Державний ощадний банк України»,
правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України» і
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ
«Державний ощадний банк України»
подало апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справ,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ПАТ «Державний ощадний банк
України» задовольнити в повному
обсязі, у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 відмовити.

В засідання апеляційного суду
представник позивача, який належно та
своєчасно повідомлений про час та
місце судового засідання, що
підтверджується наявним в справі
рекомендованим поштовим повідомленням
про вручення судової повістки про
виклик, не з'явився. Подано заяву про
розгляд справи за відсутності
представника позивача. Судова колегія
на місці ухвалила про можливість
розглядати справу за відсутності
позивача.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_3, який одночасно є
представником відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні
правовідносини.

27 липня 2007 року між ВАТ «Державний
ощадний банк України»,
правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України» (далі
- Банк) , та приватним підприємством
«Зернодар» укладений договір
відновлюваної кредитної лінії № 10 за
яким це підприємство отримало кредит у
сумі 650000 грн.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за договором кредитування
ВАТ «Державний ощадний банк України»,
правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України», та
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 уклали договір
іпотеки № 10/2-ію від 05.09.2008 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу, згідно із яким в іпотеку
передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
яка належить відповідачам на праві
спільної часткової власності.

Позичальник виконував свої
зобов'язання за кредитним договором
неналежним чином, що призвело до
виникнення заборгованості, яка станом
на 12 березня 2013 року становила 430 778 грн.
92 коп., з яких 284 900 грн. заборгованість
за простроченим кредитом, 79 244 грн. 19
коп. заборгованість по простроченим
процентам за користування кредитом, 14
498 грн. 03 коп. пеня за несвоєчасну плату
відсотків, 52 136 грн. 70 коп. пеня за
несвоєчасну сплату кредиту.

9 січня 2013 року Банком направлено
відповідачам вимогу про добровільне
звільнення квартири.

Позичальник за основним зобов'язанням
приватне підприємство «Зернодар»
припинене у зв'язку із його ліквідацією
про що до Єдиного державного реєстру
запису про його припинення від 16 грудня
2013 року.

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції з дотриманням вимог ст. ст.
212 - 215 ЦПК України належно оцінив
надані сторонами докази, виконав всі
вимоги цивільного судочинства і
вирішив справу згідно з законом,
вирішивши питання наявності обставин,
якими обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
первісного та задоволення зустрічного
позову.

Суд першої інстанції застосував для
вирішення справи норми матеріального
права - ст.ст. 526, 543, 572, 589, 590, 625, 629, 1048-1050,
1054, 1055 ЦК України, за якими зобов'язання
за договором, у тому числі за договором
кредиту, за яким кредитодавець надає
кошти, а позичальник зобов'язується їх
повернути за сплатою процентів, є
обов'язковими для виконання сторонами,
має виконуватися належним чином, з
застосуванням відповідальності за
порушення грошового зобов'язання, у
тому числі зі зверненням стягнення на
предмет застави за рішенням суду.

Є правильним застосування для
вирішення справи ст.ст. 1, ч.5 ст. 3 Закону
України «Про іпотеку», за якими
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмету іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника, при
цьому іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору.

Суд першої інстанції на підставі ст.ст.
14, 104, 111, 526, 598, 609 ЦК України дійшов
правильного висновку про припинення
іпотеки у зв'язку з припиненням
юридичної особи боржника за кредитним
договором.

Доводи апеляційної скарги про
невідповідність рішення суду умовам
п.п.4.4. договору іпотеки від 05.09.2008р.
№10/2-ію, де вказано, що право застави
припиняється при виконанні
зобов'язанні у повному обсязі, що
відповідає ст. 6 ЦК України не
спростовують висновки рішення суду.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про
іпотеку" іпотека припиняється у разі
припинення основного зобов'язання або
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України
право застави припиняється у разі
припинення зобов'язання, забезпеченого
заставою.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку про те, що у разі
ліквідації боржника - сторони
основного зобов'язання - право застави,
що забезпечувало його виконання, також
є припиненим. При цьому, ураховуючи
імперативний характер норми п. 1 ч. 1 ст.
593 ЦК України, зазначення в договорі
застави інших умов, за яких право
застави у разі припинення основного
зобов'язання залишається дійсним, слід
вважати нікчемним.

Таким чином, виходячи з однорідної
юридичної природи поруки та застави як
засобів забезпечення виконання
зобов'язань, а також того факту, що як
порука, так і застава припиняються у
разі припинення основного зобов'язання
відповідно до ч. 1 ст. 575, п. 1 ч. 1 ст. 593, ч. 1
ст. 609 ЦК України, ч. 1 ст. 17 Закону
України "Про іпотеку", іпотека як вид
застави припиняється в разі припинення
основного зобов'язання (кредитного
договору). Зважаючи на це, припинення
юридичної особи у зв'язку з визнанням
її банкрутом є підставою припинення
іпотеки, оскільки зобов'язання за
кредитним договором припиняється.

Урегулювання сторонами договірних
відносин на власний розсуд за
наявності в законі імперативних
приписів є протиправним.

Колегія суддів виходить із правової
позиції постанови Верховного суду
України №6-52цс13 від 11.09.2013р., прийнятій
за наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, яка згідно
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
усіх судів України, які зобов'язані
привести свою практику у відповідність
з рішенням Верховного Суду України.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильності рішення суду, оскільки
на час звернення Банку до суду
позичальник ПП «Зернодар» не був
припинений є неспроможними, оскільки
встановлені судом правовідносини
сторін знайшли вирішення оскарженим
рішенням на час його ухвалення.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує питання,
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовуються вимоги та заперечення,
якими доказами вони підтверджуються,
чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити, як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; чи
є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Відповідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Фактичними даними, які мають значення
для вирішення цієї справи є
встановлені судом першої інстанції
обставини припинення юридичної особи
боржника за кредитним договором, що з
вищевказаних підстав потягло законний
висновок про припинення договору
іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про
існування іншої практики розгляду
справ судами апеляційної та касаційної
інстанцій за подібними позовами є
неприйнятними, оскільки вказана
практика не має для суду обов'язкового
характеру на відміну від вищевказаної
постанови Верховного Суду України
(№6-52цс13) у справі з подібних
правовідносин, яку правильно
застосував суд першої інстанції і
правильність його висновків знайшла
своє підтвердження під час
апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
зобов'язання ПП «Зернодар» залишилися
не виконаними не можуть спростувати
висновки рішення, оскільки судом
першої інстанції на підставі належних
доказів встановлено та не оспорюється
позивачем, що ця юридична особа
припинена, що в силу вимог
вищенаведених норм матеріального
права потягло припинення її
зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги, які
полягають у цитуванні ст.ст. 212, 213 ЦПК
України не свідчать про порушення
судом цих норм процесуального права, не
доводять неправильності рішення суду.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі
територіального відокремленого
безбалансового відділення -
Запорізького обласного управління
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України»
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: