У х в а л а

іменем україни

12 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Державної податкової інспекції в
Галицькому районі Івано-Франківської
області, Галицького районного відділу
управління Міністерства внутрішніх
справ в Івано-Франківській області,
треті особи: Державна виконавча служба
Галицького районного управління
юстиції в Івано-Франківській області,
ОСОБА_5, про визнання права власності на
майно та звільнення майна з-під арешту,
за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції в Галицькому
районі Головного управління
Міндоходів в Івано-Франківській
області на рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що 19 лютого 2013 року головним
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Галицького районного управління
юстиції було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження в
порядку примусового виконання
виконавчого листа, виданого Галицьким
районним судом Івано-Франківської
області, про конфіскацію всього майна,
яке належить на праві власності
ОСОБА_6, на користь держави. Протоколом
слідчого Галицького РВ УМВС в
Івано-Франківській області від 29
жовтня 2011 року про накладення арешту на
майно, опис та передачу його на
зберігання було накладено арешт на
майно, яке є особистою власністю
позивача та знаходиться в його
господарстві.

Позивач вважав, що майно, перелічене в
вищезазначеному протоколі, не може
бути конфісковане на користь держави,
оскільки є його особистою власністю,
його син ОСОБА_6, який засуджений за
вчинення злочинів, передбачених ст. ст.
307, 309 КК України, із конфіскацією майна,
ніколи не був власником речей, які
зазначені в протоколі від 29 жовтня
2011 року.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд скасувати протокол
слідчого Галицького РВ УМВС в
Івано-Франківській області від
29 жовтня 2011 року про накладення арешту
на майно, опис та передачу його на
зберігання, визнати за ним право
власності на дерев'яну шафу, телевізор
марки «Шарп», відеопрогравач марки
«Вівг», м'який диван з двома м'якими
кріслами, газову плиту марки «Індезіт»,
холодильник марки «Норд», стіл із
чотирма м'якими кріслами, м'який куток,
трюмо, меблеву стінку, тумбочку,
телевізор марки «Самсунг», тюнер марки
«Лемберг», килим та виключити
зазначене майно з вищезазначеного
протоколу, а також звільнити зазначене
майно з-під арешту.

Рішенням Галицького районного суду
Івано-Франківської області від
27 грудня 2013 року позов ОСОБА_4
задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
дерев'яну шафу, телевізор марки «Шарп»,
відеопрогравач марки «Вівг», м'який
диван з двома м'якими кріслами, газову
плиту марки «Індезіт», холодильник
марки «Норд», стіл із чотирма м'якими
кріслами, м'який куток, трюмо, меблеву
стінку, тумбочку, телевізор марки
«Самсунг», тюнер марки «Лемберг»,
килим.

Виключено зазначене майно з протоколу
слідчого Галицького РВ УМВС в
Івано-Франківській області від 29
жовтня 2011 року про накладення арешту на
майно, опис та передачу його на
зберігання.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3
березня 2014 року рішення Галицького
районного суду Івано-Франківської
області від 27 грудня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
м'який диван з двома м'якими кріслами,
набір м'яких меблів, придбаних 24 червня
2009 року та меблевий набір
«Стінка Вікторія», стіл столовий,
придбаний 7 квітня 2009 року.

Звільнено зазначене майно з-під арешту.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Державна податкова
інспекція в Галицькому районі
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області просить суд
касаційної інстанції змінити рішення
апеляційного суду в частині визначення
належних відповідачів, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого
висновку, що позов ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України
встановлено, що суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі
(частина 1 статті 11 ЦПК України).

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4, апеляційний суд обґрунтовано
виходив із того, що майно, зазначене в
протоколі слідчого Галицького РВ УМВС
в Івано-Франківській області від 29
жовтня 2011 року, є власністю ОСОБА_4, а
тому не підлягає конфіскації на
користь держави.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційним судом
правильно встановлено та належно
перевірено обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, судове рішення ухвалено із
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в Галицькому районі
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області відхилити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3
березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова