АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1051/14
Головуючий в першій інстанції -
Доповідач - Котушенко С.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів Петренко
І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Самарського
районного суду м.Дніпропетровська від
03 грудня 2013 року за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
звернення стягнення та за позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», третя особа - приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2
про звернення стягнення. Позивач
вказував на те, що у відповідності з
договором №DN80FI00000102 від 06 серпня 2007
року банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі
15 300 доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 9,96 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 07 серпня 2027 року.

В той же день у забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором між
ними було укладено договір іпотеки
№DN80FI00000102, за умовам якого відповідач
надав в іпотеку АДРЕСА_1.

Посилаючись на неналежне виконання
позичальником умов договору, банк
просив в рахунок погашення
заборгованості у розмірі 107 812,75 грн.,
звернути стягнення на вказану квартиру
та виселити відповідача з квартири зі
зняттям його з реєстраційного обліку.

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк»
про визнання договорів недійсними,
вказуючи на те, що при укладенні
кредитного договору відповідач
навмисно ввів його в оману щодо
суттєвих умов договору, приховав від
нього реальну відсоткову ставку, не
надав належної інформації про умови
кредитування, не попередив про валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
договором.

Посилаючись на те, що наслідком
визнання недійсним кредитного
договору є недійсність договору
іпотеки, а також не невідповідність дат
укладення вказаних договорів, на
відсутність підпису представника
банку у виданому йому екземплярі
договору іпотеки, ОСОБА_2 просив його
позов задовольнити.

Ухвалою від 29 жовтня 2013 року суд
об'єднав обидва позови в одне
провадження.

Рішенням Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року
в задоволенні позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення в
частині відмови в задоволенні його
позову як постановленого з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а також про ухвалення в цій
частині нового рішення.

В іншій частині рішення не
оскаржується і у відповідності зі ст.303
ЦПК України не переглядається.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів не
вбачає передбачених законом підстав
для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 08
серпня 2007 року між сторонами було
укладено кредитний договір №DN80FI00000102,
за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит
у вигляді не поновлюваної лінії у
розмірі 19 629,20 доларів США зі сплатою за
користування кредитом 0,83% на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом та винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 0,32%
від суми виданого кредиту щомісяця з
кінцевим терміном повернення до 07
серпня 2027 року.

В той же день, тобто 08 серпня 2007 року
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 було
посвідчено складений сторонами 06
серпня 2007 року договір іпотеки, яким
забезпечувалось виконання зобов'язань
за вищевказаним кредитним договором.

Правові підстави позову визначає
позивач, а він у позовній заяві просив
визнати недійсним кредитний договір,
посилаючись на те, що вчинив його
внаслідок обману з боку відповідача, а
недійсність договору іпотеки є
наслідком визнання недійсним
кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають значення (ч.1 ст.229
цього Кодексу), такий правочин
визнається недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснення, що міститься
в п.20 постанови Пленуму Верховного суду
України від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки ознакою обману є умисел у діях
однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача,
істотність зазначених обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач не надав суду ніяких доказів,
які б давали йому право на задоволення
своїх вимог, хоч це і є його обов'язком.

ОСОБА_2 також вважає, що при укладенні
спірних договорів мало місце ненадання
йому банком інформації про умови
кредитування в передбаченому Законом
України «Про захист прав споживачів»
обсязі.

Відповідно до п.2.1. Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, що затверджені
Постановою Правління НБУ від 10 травня
2007 року №168 (далі Правила) банки
зобов'язані перед укладенням
кредитного договору надати споживачу в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту, зазначивши
таке: а) найменування та
місцезнаходження банку юридичної
особи та його структурного підрозділу;
б) умови кредитування, зокрема: можливу
суму кредиту; строк, на який кредит може
бути одержаний; мету, для якої кредит
може бути використаний; форми та види
його забезпечення; необхідність
здійснення оцінки майна та, якщо така
оцінка є необхідною, ким вона
здійснюється; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
процентної ставки (фіксована, плаваюча
тощо); переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування; в)
орієнтовну сукупну вартість кредиту з
урахуванням: процентної ставки за
кредитом, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту (у тому числі на
користь третіх осіб страховиків,
оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів
тощо); варіантів погашення кредиту,
уключаючи кількість платежів, їх
періодичність та обсяги; можливості та
умови дострокового повернення кредиту;
г) інші умови, передбачені
законодавством.

У п.2.2. Правил вказано, що інформація про
платежі споживача, які зазначені в п.2.1.
цієї глави, надається з обов'язковим
зазначенням бази їх розрахунку
(зазначається сума, на підставі якої
робиться розрахунок, зокрема сума
наданого кредиту, сума непогашеного
кредиту, фіксована сума тощо).

Згідно з п.2.4. Правил банки зобов'язані
отримати письмове підтвердження
споживача про ознайомлення з
вищенаведеною інформацією.

Відповідно до п.3.1. Правил банки
зобов'язані в кредитному договорі або
додатку до нього надавати детальний
розпис сукупної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, зазначивши таке: значення
процентної ставки та порядок
обчислення процентних доходів
відповідно до вибраного банком методу
згідно з вимогами нормативно-правових
актів Національного банку; перелік,
розмір і баз розрахунку всіх комісій
(тарифів) банку, що пов'язані з наданням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
у тому числі комісії за обслуговування
кредитної заборгованості,
розрахунково-касове обслуговування,
здійснення валютно-обмінних операцій,
юридичне оформлення тощо.

У п. 3.4. вказано, що банки зобов'язані в
кредитному договорі зазначити: вид і
предмет кожної супутньої послуги, яка
надається споживачу; обґрунтування
вартості супутньої послуги
(нормативно-правові акти щодо
визначення розмірів зборів та
обов'язкових платежів, тарифів
нотаріусів, страхових компаній,
суб'єктів оціночної діяльності,
реєстраторів за надання витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна про наявність чи відсутність
обтяжень рухомого майна, інших
реєстрів тощо); про відкриття
банківського рахунку, відкритого з
метою зарахування на нього суми
наданого кредиту або надання кредиту
за рахунком (овердрафт), умови
відкриття, ведення та закриття такого
рахунку, тарифи та всі суми коштів, які
споживач має сплатити за договором
банківського рахунку у зв'язку з
отриманням кредиту, його
обслуговуванням і погашенням.

Статтею 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачено, що
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію; і)
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

З матеріалів справи вбачається, що
умови ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачів» банк виконав перед
укладенням договору. Даний факт
підтверджується заявою ОСОБА_2, де він
зазначив, що ознайомлений та згодний з
умовами кредитування, які були йому
надані у письмовій формі, та своїм
підписом підтверджує факт надання йому
повної інформації про умови
кредитування в ПриватБанку та іншої
переліченої в заяві інформації. (а.с.80-81
т.2).

Встановивши зазначені обставини, суд
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи в
оскарженій частині, а зводяться до
переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Згідно ст.212 ЦПК України виключне право
оцінки доказів, належить суду, який
оцінює їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Ухвалене судом рішення в оскарженій
частині відповідає матеріалам справи
та вимоги закону, що регулює зазначені
правовідносини, підстав для його
скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року
в оскарженій частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: