Справа № 667/1547/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року

Комсомольський районний суд м. Херсона
у складі:

головуючого - судді Черниш О.Л.

при секретарі Верескун Є.В.

за участю позивачки ОСОБА_1,
представника позивачки ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, який діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_4, про стягнення компенсації
вартості майна, що не підлягає поділу, -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду із
позовом, у якому зазначила, що її доньці
ОСОБА_5 на праві особистої приватної
власності належав автомобіль Волга, д/н
НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилася
спадщина, яка складається із
вищезазначеного майна.

Позивачка є спадкоємцем першої
черги. Окрім неї спадкоємцями першої
черги є відповідач та її онук ОСОБА_4

Оформити спадщину в нотаріальній
конторі позивачка не може, оскільки
відмовляється надати транспортний
засіб для проведення оцінки, а тому
позивачка звертається до суду із
позовом про визнання права власності
на майно у судовому порядку.

Просила суд визнати за нею право
власності у порядку спадкування на 1/3
частину транспортного засобу Волга
(НОМЕР_1).

У судовому засіданні позивачка
надала уточнення до позовної заяви, у
якій просила суд стягнути із ОСОБА_3 на
її користь грошову суму у розмірі 1/3
частини від оцінки транспортного
засобу Волга, державний номерний знак
НОМЕР_1, у розмірі 8755гривень.

На обґрунтування зазначеної
вимоги позивачка зазначила, що у позові
було вказано, що внаслідок дій
відповідача вона не змогла у
нотаріальному порядку оформити право
власності на транспортний засіб. Але
після подання позову до суду
відповідачем було здійснено грошову
оцінку транспортного засобу і
позивачка отримала свідоцтво про право
на 1/3 частину транспортного засобу.

В силу положень ст.183ЦК України
транспортний засіб є неподільною
річчю, що не потребує доказування,
оскільки факт є загальновідомим.

Враховуючи, що спільне володіння,
користування та розпорядження
вищезазначеним майном неможливе,
позивачка вважає, що має право на
отримання компенсації вартості
транспортного засобу із подальшим
переданням частки у власність
відповідача.

У судовому засіданні позивачка та
її представник підтримали позов про
стягнення із ОСОБА_3 на її користь
грошової компенсації вартості 1/3
частини автомобіля.

Відповідач позов не визнав,
пояснив, що коштів на сплату
компенсації вартості 1/3 частини
автомобіля у нього немає, отримати у
власність 1/3 частину автомобіля,
належної позивачці, не бажає. Вважає, що
автомобіль має бути проданий і
отримані від продажу кошти поділені
між спадкоємцями.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
малолітньому ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом в рівних частках - по 1/3,
належить автомобіль марки ГАЗ, модель
31105 120, 2005року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1 ( а.с.20).

Фактично спадковий автомобіль
перебуває у відповідача, що сторонами
не оспорюється.

Відповідач пояснив, що на
сьогодні спадковим автомобілем не
користується, немає намірів у
подальшому користуватися, а тому не
бажає і не має можливості сплачувати
компенсацію вартості частини
автомобіля і набувати права власності
на 1/3 автомобіля. На думку відповідача
єдиним способом вирішення спору щодо
спадкового автомобіля є його продаж за
спільною згодою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивачка, як на правову підставу своїх
вимог, посилається на ст.183 ЦК України,
яка тільки визначає ознаки подільності
чи неподільності речі, а тому не дає
правових підстав позивачці для вимог
про стягнення з іншого спадкоємця
частини вартості майна, яке є
неподільним.

Статті Глав 84-90 ЦК України, якими
регулюються спадкові правовідносини,
не передбачають за спадкоємцями права
на отримання від інших спадкоємців без
їх згоди компенсації вартості їх
частки спадкового майна.

Суд вважає, що після отримання
свідоцтва про право на спадщину на 1/3
частину автомобіля, спадкоємці стали
співвласниками і їх відносини щодо
користування спільною частковою
власністю регулюються Главою 26
Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України
якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина
друга статті 183 цього Кодексу),
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Згідно змісту вказаної норми
співвласнику надано право вимагати від
інших співвласників грошової чи іншої
матеріальної компенсації вартості
належної йому частки, але за
співвласниками не закріплено обов'язку
сплатити йому грошову чи іншу
матеріальну компенсацію, якщо вони не
бажають придбати його частку у
власність.

Із наданих суду доказів не
вбачається, що відповідач має намір
реально володіти та користуватися
спадковим автомобілем, але при цьому не
компенсовувати позивачці вартість її
частки у праві власності на автомобіль.

Під час подачі позову до суду
(26.02.2014 року) у позивачки спадщина на
автомобіль не була оформлена.
Свідоцтво про право на спадщину за
законом на 1/3 частину автомобіля
позивачка отримала 28 лютого 2014 року і
після цього зразу ж уточнила позовні
вимоги, вимагаючи стягнення грошової
компенсації вартості 1/3 частки
автомобіля, хоч фактично змінила
предмет та підставу позову.

Сказані обставини вказують на те,
що позивачка не з'ясовувала чи бажає
відповідач сплатити грошову
компенсацію вартості її частки, і
відповідно набути право власності на 1/3
частки автомобіля, не з»ясувала
можливості спільно відчужити
автомобіль.

За вказаних обставин відсутні
підстави стверджувати, що на сьогодні є
зловживання відповідача з метою
фактичного користування та володіння
автомобілем, що веде до знецінення його
вартості, без сплати співвласнику
грошової компенсації його частки, а
відповідно підстави для примусового
стягнення з відповідача на користь
позивачки грошової компенсації
вартості належної їй частки
автомобіля.

Оцінивши в сукупності всі докази
у справі, суд прийшов до висновку, що
позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 179,212,209 ЦПК
України, на підставі ст.183, ч.2 ст.364 ЦК
України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
позову до ОСОБА_3, який діє в своїх
інтересах, та в інтересах малолітнього
ОСОБА_4 про стягнення вартості майна, що
не підлягає поділу.

Рішення протягом десяти днів з
дня його проголошення може бути
оскаржено до апеляційного суду
Херсонської області шляхом подачі
апеляційної скарги через
Комсомольський районний суд м. Херсона.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя
О.Л. Черниш