У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Червинської
М.Є.,

Хоти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: приватне акціонерне
товариство «Альфа Банк» про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, поділ майна, та зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, поділ майна, зобов'язання
вчинити дії, за касаційною скаргою
ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 19 грудня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що з червня 2000 року почав проживати
із ОСОБА_4 однією сім'єю. У період
спільного проживання сторонами було
придбано автомобіль «Хюндай Туксон»,
який зареєстрований за відповідачкою,
однак він має право на 1/2 частину
вказаного автомобіля. Враховуючи, що
ОСОБА_4 його право на Ѕ частину
вказаного автомобіля не визнає,
позивач просив суд встановити факт
проживання однією сім'єю з червня 2000
року по квітень 2013 року та
визнати за ним право власності на 1/2
частину автомобіля «Хюндай Туксон», 2007
року випуску, червоного кольору,
державний номерний знак НОМЕР_1.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з зустрічним позовом, посилаючись
на те, що сторони почали проживати
однією сім'єю з січня 2004 року
та під час спільного проживання, крім
автомобіля «Хюндай Туксон»,
відповідачем за кошти, отримані у
кредит, придбано автомобіль «Тойота
Прадо» державний номерний знак НОМЕР_2,
який зареєстровано за останнім. Кредит
було частково погашено з сімейного
бюджету сторін, а саме сплачено 199 643
грн., які є спільною сумісною власністю,
отже вона має право на половину від
сплаченої суми. Оскільки за своєю
вартістю автомобіль «Хюндай Туксон» є
майже рівноцінним по відношенню до
вартості її частки виплаченої за
автомобіль «Тойота Прадо», позивачка
просила суд у порядку поділу майна
виділити та залишити у власності
кожної із сторін по автомобілю. Також
ОСОБА_4 зазначала, що автомобіль
«Хюндай Туксон», відповідач утримує у
себе, чим порушує її право власності,
тому просила суд зобов'язати
відповідача повернути їй вказаний
автомобіль.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 19 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 26 лютого 2014 року, у
задоволенні первісного позову
відмовлено. Зустрічний позов
задоволено. Встановлено факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
січня 2004 року по квітень 2013 року. У
порядку поділу мана подружжя виділено
у власність ОСОБА_3 автомобіль марки
«Тойота Прадо» реєстраційний номер
НОМЕР_2, у власність ОСОБА_4 автомобіль
марки «Хюндай Туксон», реєстраційний
номер НОМЕР_1. Зобов'язано ОСОБА_3
повернути ОСОБА_4 автомобіль марки
«Хюндай Туксон», реєстраційний номер
НОМЕР_1. Вирішено питання судового
збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
первісного позову та відмовити у
задоволенні зустрічного прозову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічний
позов, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що придбане під час проживання сторін
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
майно слід поділити виділивши кожній
із них по автомобілю.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці не ґрунтуються на
матеріалах справи та суперечать нормам
матеріального і процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що сторони
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з січня 2004 року по квітень 2013
року.

За час спільного проживання ними
придбані два автомобіля марки «Тойта
Прадо» реєстраційний номер НОМЕР_2,
оформлений на ім'я ОСОБА_3 (а.
с. 67-76) та автомобіль марки «Хюндай
Туксон», реєстраційний номер
НОМЕР_1, оформлений на ОСОБА_4 (а. с. 4, 35).

Кожна з сторін користувалася
автомобілем, оформленим на її ім'я.

Вартість автомобілів погоджена
сторонами й становить: автомобіля
марки «Хюндай Туксон» - 97 тис. грн.;
автомобіля марки «Тойота Прадо» СТ -
284 479 грн. 13 коп.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної власності
жінки та чоловіка, які не перебувають у
шлюбі між собою, поширюються положення
Глави 8 цього Кодексу.

У ч. 3 ст. 61 СК України зазначено, що якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Тобто кошти, одержані за кредитним
договором, укладеним між ЗАТ
«Альфа-Банк» та ОСОБА_3 16 червня 2007 року,
для придбання автомобіля марки «Тойта
Прадо» на суму 44 332 доларів США 50 центів,
також є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

З наданого банком розрахунку кредитної
заборгованості за вказаним кредитним
договором вбачається, що станом на 17
жовтня 2013 року ОСОБА_3 сплачено
перший внесок у сумі 60 600 грн. та 199 643
грн. на погашення кредитних
зобов'язань. Загальна заборгованість,
яка підлягає до сплати, складає 465 428
доларів США 79 центів (а. с. 172-173 т. 1).

Однак поза увагою судів залишилися
положення ст. 65 СК України, згідно з
яких договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Тобто дружина та чоловік, незалежно від
припинення шлюбу, мають рівні права та
обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі
майна, розірвання шлюбу не звільняє
подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснено у п. п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року № 11 вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Таким чином, у результаті придбання
подружжям автомобіля «Тойта Прадо» у
кредит боргові зобов'язання перед
позикодавцем несуть як чоловік, так і
дружина, а не тільки той із подружжя,
хто підписав кредитний договір.

Суди, не врахувавши вказаних норм
матеріального права, задовольняючи
зустрічний позов, помилково виходили з
того, що частка ОСОБА_4 за автомобіль
«Тойота Прадо» є більшою за вартість
автомобіля «Хюндай Туксон» та виділили
їй у власність автомобіль «Хюндай
Туксон», а ОСОБА_3 автомобіль «Тойота
Прадо», при цьому не врахували наявну
заборгованість за кредитним договором.

Оскільки суди у порушення вимог ст. ст.
212-214, 315 ЦПК України не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 19 грудня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко