ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про стягнення
коштів за договором банківського
рахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Новотроїцького районного
суду Херсонської області від 29 липня 2013
року, рішення апеляційного суду
Херсонської області від 29 жовтня 2013
року та за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Херсонської обласної дирекції
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на рішення апеляційного
суду Херсонської області від 29 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 ОСОБА_3 звернулася до суду з
указаним позовом, просила стягнути з
відповідача на її користь
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 7 282 грн, проценти за
користування грошовими коштами за
період з 21 квітня 2005 року до 1 липня 2013
року - 9 522 грн 36 коп., інфляційні втрати
за період 2007-2011 років - 4 726 грн 02 коп.,
судові витрати - 229 грн 4 коп. та за
послуги юридичної консультації - 500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 20
квітня 2005 року між нею та публічним
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль») було укладено договір на вклад
та на рахунок НОМЕР_1 внесла грошові
кошти зі сплатою 14 % річних. Всього вона
внесла 11 500 грн. Вироком Чаплинського
районного суду Херсонської області від
12 березня 2012 року її визнано потерпілою
та встановлено, що обвинувачені
отримали від неї суму у розмірі 11 500 грн.
24 квітня 2007 року вона зняла зі свого
рахунку 4 218 грн, залишок 7 282 грн
відповідач відмовляється повернути,
стверджуючи, що вказані кошти не
проведені через електронну базу.

Рішенням Новотроїцького районного
суду Херсонської області від 29 липня 2013
року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 29 жовтня 2013
року рішення суду першої інстанції у
частині відмови в позові про стягнення
коштів за договором банківського
рахунку скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення про задоволення
позову частково. Стягнуто з ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» на користь
ОСОБА_3 1 546 грн 60 коп. інфляційних
витрат. В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі у
частині відмови в позові, посилаючись
на неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позову.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Херсонської
обласної дирекції акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
просить скасувати рішення
апеляційного суду у частині
задоволення позову, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
позові, в іншій частині рішення
апеляційного суду залишити без змін.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційні скарги ОСОБА_3 та ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Херсонської обласної дирекції
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» підлягають задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що строк дії
договору вкладу №? 2 закінчився 21
квітня 2006 року. Після вказаної дати
новий договір банківського вкладу в
письмовій формі між сторонами не
укладався, а тому зазначений договір
банківського владу після 21 квітня 2006
року є нікчемний, отже, відсутні
підстави для нарахування процентів та
інфляційних втрат.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції у частині відмови в позові
про стягнення коштів за договором
банківського вкладу та стягуючи з
відповідача на користь позивача
інфляційні втрати, апеляційний суд
виходив із того, що відносно грошових
коштів у розмірі 8 300 грн цивільний
позов у кримінальній справі подано не
було, щодо цієї суми між сторонами
існували договірні правовідносини,
строк дії договору вкладу один рік.
Поза строком дії договору стягнення
процентів не передбачено, але
підлягають стягненню інфляційні
втрати.

Із такими висновками суду апеляційної
інстанції не можна погодитися з огляду
на таке.

Судами встановлено, що 20 квітня 2005 року
між сторонами укладено договір
банківського вкладу «Вільні кошти» №?
2 на суму 3 700 грн, зі сплатою 14 %
річних строком на 12 місяців.

Як зазначено у листі банку 14/752 від 25
липня 2007 року, кошти у розмірі 11 500 грн
на рахунок ОСОБА_3 внесено не було.
Фактично на рахунку обліковується 4 218
грн.

Згідно з випискою з рахунку НОМЕР_1 на
ньому обліковується 4 215 грн, з яких 3 700
грн - вклад та 518 грн - проценти.

Вироком Чаплинського районного суду
Херсонської області від 12 березня 2012
року відносно ОСОБА_5 встановлено, що
засуджена є винною особою у завдані
ОСОБА_3 шкоди, оскільки отримала від неї
кошти 1 500 грн та 5 000 грн, але до каси
банку їх не внесла, а умисно розтратила.
Вказаним вироком із засуджених ОСОБА_5
та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, яку було
визнано за її позовом потерпілою у
кримінальній справі, відшкодовано 6 500
грн.

Відповідно до п. 2 договору
банківського вкладу днем закінчення
строку вкладу є 21 квітня 2006 року.

Згідно із ст. 1059 ЦК України договір
банківського вкладу укладається у
письмовій формі. Письмова форма
договору банківського вкладу
вважається додержаною, якщо внесення
грошової суми підтверджено договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки або сертифіката чи іншого
документа, що відповідає вимогам,
встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту.

У разі недодержання письмової форми
договору банківського вкладу цей
договір є нікчемним.

Згідно із п. 1.10 Інструкції про порядок
відкриття, використання і закриття
рахунків у національній та іноземних
валютах, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 12 листопада 2003 року № 492 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у
редакції, чинній на час виникнення
правовідносин), письмова форма
договору банківського вкладу
вважається дотриманою, якщо внесення
грошової суми на вкладний (депозитний)
рахунок вкладника підтверджено
договором банківського вкладу з
видачею ощадної книжки або іншого
документа, що відповідає вимогам,
установленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) і звичаями ділового обороту.

У договорі банківського вкладу,
зокрема, зазначаються: вид
банківського вкладу; сума, що вноситься
або перераховується на вкладний
(депозитний) рахунок; строк дії
договору; розмір і порядок сплати
процентів або доходу в іншій формі,
умови перегляду їх розміру,
відповідальність сторін; умови
дострокового розірвання договору; інші
умови за погодженням сторін.

Згідно із ст. 654 ЦК України зміна або
розірвання договору вчиняється в такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Як убачається із копії договору №?
2 на вклад «Вільні кошти»,
укладеного 20 квітня 2005 року між банком
та ОСОБА_3, вкладник передає, а банк
приймає на вклад «Вільні кошти»
грошові кошти на суму 3 700 грн до 21
квітня 2006 року зі сплатою 14 % річних (п.
п. 1, 2, 5). Водночас сума 3 700 грн
перекреслена ручкою і від руки вписано
«5700 + 5800 = 11 500 грн», а день
закінчення строку вкладу вписаний
«21.04.2007», а потім «21.04.2008». Зазначені
записи зроблені від руки та скріплені
печаткою банку «приходна каса № 4» (а.с.
7).

Дійшовши висновку про відмову в позові,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив із того, що договір
банківського вкладу №? 2 після 21
квітня 2006 року є нікчемним, оскільки не
підтверджений договором банківського
вкладу з видачею ощадної книжки або
іншим документом, що відповідає
вимогам, установленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) і звичаями ділового обороту.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає встановленим обставинам
справи, нормам матеріального права та
правовому висновку, викладеному у
постанові Верховного Суду України від
29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, який,
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Згідно п. п. 4, 7, 8 зазначеного договору
сплата процентів вкладнику за
користування вкладом відбувається
одночасно з поверненням суми вкладу
шляхом перерахування на відкритий
рахунок НОМЕР_2. Часткове зняття
грошових коштів із вкладного рахунку
не передбачається.

3 травня 2006 року та 24 квітня 2007 року
ОСОБА_3 поповнила вклад на 1 500 грн та 5 000
грн відповідно, які вироком суду
стягнуто із засуджених ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Суди першої та апеляційної інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку, що
кошти у розмірі 6 500 грн стягнуто із
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, а
тому повторно вони не підлягають
стягненню.

Висновок апеляційного суду про відмову
у задоволенні позовних вимог про
стягнення процентів за договором
вкладу з тих підстав, що після
закінчення строку дії договору сплата
процентів не передбачена, є
необґрунтованим.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України
проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Згідно із правовим висновком
Верховного Суду України, висловленим
при розгляді справи № 6-39цс13 від 29
травня 2013 року, банк повинен
виплачувати проценти за банківськими
вкладами за прострочений строк до дня
фактичного повернення коштів
вкладникам, а також 3 % річних та суму
відповідно до індексу інфляції за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК
України.

Як убачається із матеріалів справи, у
позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що на
її рахунку обліковувалося 4 218 грн, які
було виплачено банком у квітні 2007 року
та просила стягнути, зокрема, проценти
за користування грошовими коштами з 21
квітня 2005 року до 1 липня 2013 року у
розмірі 9 522 грн 36 коп. та інфляційні
втрати з 2007 року до 2011 року у розмірі 4 726
грн 02 коп. (а.с. 1-2).

У запереченні на позов ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» зазначало, що на рахунку
ОСОБА_3 обліковувалися 3 700 грн та
нараховані проценти за користування
грошовими коштами у розмірі 518 грн (а.с.
28-30).

Таким чином, внесені за договором
ОСОБА_3 кошти у розмірі 3 700 грн
сторонами не оспорюються і
підтверджуються письмовою формою
договору.

Апеляційний суд на вказані обставини
уваги не звернув та не з'ясував, за який
період ОСОБА_3 нараховані проценти за
користування грошовими коштами у
розмірі 518 грн, чи є вони процентами за
договором, які виплачені за
прострочений строк: від дня закінчення
договору до дня їх фактичного
повернення.

Крім того, висновки апеляційного суду
про стягнення інфляційних втрат є
необґрунтованими та суперечливими.

Апеляційний суд встановив, що
відповідно до вироку Чаплинського
районного суду Херсонської області від
12 березня 2012 року винні особи вчинили
розкрадання коштів позивача за кілька
разів (шляхом внесення у програмне
забезпечення банку недостовірних
відомостей про нібито зняття
вкладником вказаної суми з рахунку
НОМЕР_3) за період з 29 серпня 2005 року до 30
травня 2007 року на загальну суму 8 300 грн.
Із них 7 000 грн ОСОБА_5 за рахунок раніше
привласнених коштів передавала
позивачу в період з 19 вересня 2005 року до
24 квітня 2007 року, створюючи видимість,
що знімає їх з її рахунку, а 1 300 грн банк
зарахував на рахунок клієнта за
рахунок власних коштів.

Стягуючи з відповідача на користь
ОСОБА_3 інфляційні втрати, апеляційний
суд не мотивував на підставі яких норм
матеріального права та доказів дійшов
такого висновку, чому саме стягнув
інфляційні втрати за 2010-2011 роки та
відмовив у стягненні таких за 2007-2009
роки, як просила позивач.

У порушення ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
апеляційний суд належним чином не
дослідив матеріали справи, не
встановив обставини справи, не
перевірив доводи і заперечення сторін
та не мотивував свого висновку щодо
стягнення інфляційних втрат.

Оскільки допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із направленням справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Херсонської
обласної дирекції акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 29 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова