УХВАЛА

іменем україни

9 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Воле-Висоцької сільської ради
Жовківського району Львівської
області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
треті особи: Жовківська державна
нотаріальна контора, Червоноградське
міське бюро технічної інвентаризації,
про визнання частково недійсним
рішення виконавчого комітету, визнання
права власності за касаційною скаргою
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Львівської області від
17 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до
Воле-Висоцької сільської ради, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи:
Жовківська державна нотаріальна
контора, Червоноградське міське бюро
технічної інвентаризації, у якому
просили визнати частково недійсним і
скасувати рішення виконкому
Воле-Висоцької сільської ради від 15
серпня 1996 року про оформлення права

власності на будинок АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_9 в частині реєстрації її
особистого права на цей будинок в
цілому. Визнати їхнє право, як членів
колишнього колгоспного двору, на 1/3
частку майна кожного (що становить 6/18)
зазначеного будинковолодіння, визнати
право ОСОБА_3 на спадкування 1/18
обов'язкової частки від належної 1/3 в
майні цього двору померлій ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_9

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
на підставі оспорюваного рішення
оформлено та зареєстровано право
власності на зазначене
будинковолодіння на ім'я лише їх
матері, а не членів колгоспного двору,
що вважали незаконним, оскільки, як їм
стало відомо, мати за життя 18 липня
2008 року склала заповіт, яким
усе своє майно заповідала синам -
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, та онукам - ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 у рівних частинах, а вони
позбавлені права на належну їм частину
колгоспного двору після смерті матері.

Рішенням Жовківського районного суду
Львівської області від 28 грудня 2012 року
позов задоволено. Визнано частково
недійсним та скасовано рішення
виконкому Воле-Висоцької сільської
ради від 15 серпня 1996 року про
оформлення права власності на будинок
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_9 у частині
реєстрації її особистого права
власності на вказаний будинок в цілому.
Визнано право власності ОСОБА_3, ОСОБА_4
на 1/3 частини майна двору кожної -
будинковолодіння в АДРЕСА_1, головою
якого була ОСОБА_9 Визнано право
власності ОСОБА_3 на 1/18 обов'язкової
частки від належної ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року 1/3 частки в
майні колишнього колгоспного двору в
АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 17 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що позивачі
проживали у колгоспному дворі з ОСОБА_9,
а тому набули право власності на
частину спірного майна.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові,
виходив із того, що позивачами без
поважних причин пропущений строк
позовної давності, що у відповідності
до вимог статей 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР є
підставою для відмови у задоволенні
позовних вимог.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитись
не можна.

Частиною 1 статті 112 ЦК УРСР
передбачено, що колгоспний двір - це
сімейно-трудове об'єднання осіб, які
використовують майно двору для ведення
підсобного господарства і сімейних
потреб. Майно колгоспного двору
належить його членам на праві сумісної
власності (стаття 112 цього Кодексу).

Розмір частки члена двору
встановлюється, виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних (ч. 2 ст.
123 ЦК УРСР).

Судом також установлено, що згідно
довідки, виданої Волевисоцькою
сільською радою від 30 грудня 2010 року,
житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до
колгоспного типу двору, головою якого
була ОСОБА_9, членами дочка - ОСОБА_3,
внучка - ОСОБА_4

Таким чином ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є
співвласниками спірного
будинковолодіння в рівних частина.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_9 на своє ім'я на підставі рішення
виконкому Воле-Висоцької сільської
ради від 15 серпня 1996 року виготовила
свідоцтво про право власності на
житловий будинок в АДРЕСА_1, який у
подальшому заповіла синам - ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 та онукам - ОСОБА_6 та
ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла.

Таким чином спірним свідоцтвом
порушене власності позивачів на
частку у колгоспному дворі, оскільки
вони постійно з 1980 року проживають у
спірному будинку та брали участь у
веденні спільного господарства.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного суду України від 22
грудня 1995 року № 20 «Про судову практику
у справах за позовами про
захист права приватної власності»
право власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні. Такими, що втратили це право,
вважаються працездатні члени двору,
які не менше трьох років підряд до цієї
дати не брали участі своєю

працею і коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба).

На витребування частки з майна
колишнього колгоспного двору, що
збереглося на 15 квітня 1991 року,
поширюється загальний трирічний строк
позовної давності. Розгляд позову про
право на майно колишнього колгоспного
двору не залежить від вирішення питань
землекористування.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Перебіг
строку позовної давності згідно зі ст.
76 ЦК УРСР починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Позовна давність застосовується
незалежно від заяви сторін. Закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі просили суд визнати частково
недійсним рішення Воле-Висоцької
сільської ради від 15 серпня 1996 року, з
указаним позовом звернулися 16 березня
2011 року, тобто після спливу позовної
давності.

Відмовляючи у позові про визнання
недійсним рішення Воле-Висоцької
сільської ради від 15 серпня 1996 року за
підстав пропуску строку позовної
давності, суд апеляційної інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що позивачам було відомо про
оскаржуване рішення в 90-х роках, вони
проживали разом і знали, що їх матір
оформила на своє ім'я спірний будинок,
яким у подальшому розпорядилася.

Отже апеляційний суд правильно
визначився з перебігом строку позовної
давності відповідно до заявлених
вимог, підстав для скасування рішення у
цій частині немає, воно відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Разом із тим, з позовної заяви та
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 просила суд визнати право
власності на обов'язкову частку у
спірному будинку після смерті матері,
оскільки на час відкриття спадщини
вона досягла пенсійного віку.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України
непрацездатні діти спадкодавця,
незалежно від змісту заповіту мають
право на половину частки, яка належала
б кожному з них в разі спадкування за
законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини, ч. 1 ст.
1270 ЦК встановлений строк у шість
місяців для прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 звернулась до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини в шестимісячний строк після
смерті матері, вважається такою,
що прийняла спадщину,

відповідно до зазначених вимог закону
а тому застосування до виниклих
правовідносин строку позовної
давності є безпідставним.

У зв'язку з тим, що висновок суду про
відмову в позові ОСОБА_3
про визнання за нею права власності на
обов'язкову частку у спадщині після
смерті її матері є безпідставним, суд
апеляційної інстанції у порушення норм
процесуального права не розглянув її
позовних вимог по суті.

Таким чином, апеляційним судом
допущено порушення норм
процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи в
частині позову ОСОБА_3 про визнання за
нею права власності на обов'язкову
частку у спадщині після смерті її
матері і відповідно до ч. 3 ст.
338 ЦПК України є підставою для
скасування рішення апеляційного суду в
цій частині та передачі справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 17 лютого 2014 року в частині
позову ОСОБА_3 до Воле-Висоцької
сільської ради Жовківського району
Львівської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Жовківська
державна нотаріальна контора,
Червоноградське міське бюро технічної
інвентаризації, про визнання права
власності на обов'язкову частку у
спадковому майні скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. ЛуспеникСудді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко