Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1594/14
Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„26" червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Каракуші К.В.., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Камінській О.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 03 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Запорізької
обласної дирекції «Райффайзен Банк
Аваль», третя особа: ОСОБА_6, про
визнання недійсним кредитного
договору, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 звернулась до суду
з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» в особі Запорізької обласної
дирекції «Райффайзен Банк Аваль»,
третя особа: ОСОБА_6, про визнання
недійсним кредитного договору.

У позові зазначала, що 04.08.2006 року
між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», яке є правонаступником
Акціонерного поштово-пенсійного банку
Аваль, через філію «Запорізька обласна
дирекція» АПП банк «Аваль» в м.
Запоріжжя, був укладений кредитний
договір у вигляді не відновлюваної
кредитної лінії у розмірі 59 000, 00
доларів США, на споживчі цілі, на строк
до 04.08.2016 року, зі сплатою за
користування кредитом відповідних
відсотків.

Згідно умов договору позичальник
повинен сплачувати щомісячно основну
суму кредиту та відсотки, розраховані
відповідно до п.п. 1.4, 5.1. кредитного
договору.

Мінімальний розмір щомісячного
платежу становить 1 537,18 доларів США і
має сплачуватися у строки, визначені
«Графіком погашення кредиту».

08.08.2006 року, з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між ОСОБА_6 та АПП Банк
«Аваль» був укладений договір поруки.

Зазначає, що підписання нею
кредитного договору про надання
споживчого кредиту відбулося при
чисельних порушеннях з боку банку норм
чинного законодавства та прав
позичальника, як споживача кредитної
послуги, зважаючи, що інформація щодо
кредитних умов надавалась їй лише
частково.

Посилаючись на те, що при
укладанні кредитного договору були
порушені вимоги Закону України «Про
захист прав споживачі», Закону України
«Про Національний банк України»,
Декрету Кабінету Міністрів «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», Закону України
«Про банки та банківську діяльність»,
Положення «Про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»,
просила суд визнати кредитний договір
№ 014/17-15/1241-35 від 04.08.2006 року,
укладений між Акціонерним
поштово-пенсійним банком Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_3, недійсним, зобов'язати банк
прийняти у ОСОБА_3 суму залишкової
заборгованості у термін, що
передбачався сторонами для погашення
кредиту, та стягнути судові витрати по
справі.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року у
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким визнати кредитний договір
недійсним.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Сторонами визнавалось, а отже в
силу ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягало
доказуванню, що 04 серпня 2006 року між
ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
яке є правонаступником Акціонерного
поштово-пенсійного банку Аваль, був
укладений кредитний договір
№014/17-15/1241-35, за умовами якого позивач
отримала кредит у розмірі 59 000, 00
доларів США на споживчі цілі, на строк
120 місяців, з кінцевим терміном
повернення 04.08.2016 року, зі сплатою за
користування кредитом 12% річних.

В забезпечення виконання зобов"язань
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_6. 08 серпня 2006 року був укладений
договір поруки.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання кредитного
договору від 08 серпня 2006 року
недійсними, суд, надавши всебічний
аналіз як умовам зазначеного договору,
так і обставин його укладання, прийшов
до обґрунтованого висновку про
безпідставність заявлених вимог.

Вказаний висновок є правомірним,
враховуючи, що відповідно до положень
ст. 215 ЦК України та роз"яснень
Пленуму Верховного Суду України в п.7
постанови № 9 „Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року правочин може бути визнаний
недійсним лише на підставах,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.
203 ЦК України.

Виходячи з положень ст.ст. 3,4,11,27, 31 ЦПК
України право визначати предмет і
підставу позову, та спосіб захисту
порушеного права належить позивачеві.

Доводи позивача щодо недійсності
оспорюваного нею правочину законних
підстав для визнання його недійсними
не містили, враховуючи, що посилання на
неприпустимість надання їй кредитних
коштів в іноземній валюті
спростовуються положеннями ст.ст. 192,
533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону
України „Про банки і банківську
діяльність", ст.ст. 1,4, 34 Закону України
„Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
ст.ст. 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів
України „Про систему валютного
регулювання і валютного контролю",
відповідно до яких банки та інші
фінансові установи, які у
встановленому порядку отримали
генеральну ліцензію НБУ на здійснення
валютних операцій, мають достатні
юридичні підстави та законне право для
надання резидентам України кредитів в
іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому Основний
закон не встановлює обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК
України використання іноземної валюти,
в тому числі при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов"язаннями, допускається у
випадках, в порядку та на умовах,
встановлених законом. Законодавчим
актом, який регулює правовідносини у
сфері валютного регулювання і
валютного контролю, є Декрет Кабінету
міністрів України „Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов"язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов"язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України „Про
банки і банківську діяльність" кошти -
це гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України„Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст. 5 вказаного Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання
індивідуальної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
встановлена в п."в" ч.4 ст.5 Декрету
Кабінету Міністрів України„Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак сьогодні
такі терміни і суми кредитів в
іноземній валюті законодавцем не
визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
року № 483 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 09.11.2004
року за № 1429/10028, використання
іноземної валюти як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється,
якщо ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України„Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

На момент укладання
кредитного договору з ОСОБА_3 АППБ
„Аваль" мав право здійснювати
банківські операції, зокрема, надавати
кредити в іноземній валюті згідно з
ліцензією, виданою Національним
банком України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, підписуючи договір
про надання кредиту від 04.08.2006 року,
ОСОБА_3 була ознайомлена з його умовами
та наслідками, погоджувався з ними,
зокрема, з умовами надання кредитних
ресурсів в іноземній валюті - доларах
США(а.с.13).

За вказаних обставин суд правомірно не
прийняв до уваги посилання позивача на
несправедливість умов договору щодо
виконання зобов"язань в іноземній
валюті без врахування ризику
позичальника у разі знецінення
національної валюти.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК
України, відповідальність за валютні
ризики лежить саме на позичальнику.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладанні
договорів та визначенні умов з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 36 Закону України „Про
Національний Банк України" визначено,
що офіційний курс гривні до іноземних
валют встановлюється Національним
Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8
Декрету Кабінету Міністрів України
„Про систему валютного регулювання та
валютного контролю", встановлюються
Національним Банком України за
погодженням з Кабінетом Міністрів
України.

Поряд з цим, згідно Положення про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
Постановою Правління Національного
Банку України від 12 листопада 2003 року №
496, офіційний курс гривні до іноземних
валют, зокрема, до долару США,
установлюється щоденно. Для розрахунку
курсу гривні до іноземних валют
використовується інформація про
котирування іноземних валют за станом
на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до
іноземних валют законодавчо не
закріплена , а тому, укладаючи договір
про відкриття кредитної лінії в
іноземній валюті та додаткові угоди,
сторони приймали на себе певні ризики
на випадок зміни валютного курсу.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи про недійсність
оспорюваного договору з підстав
надання ОСОБА_3. кредитних коштів в
іноземній валюті є неспроможними.

Інших доводів для висновку про
неправильне застосування судом при
розгляді справи норм матеріального
права або про таке порушення норм
процесуального права, яке призвело до
неправильного вирішення спору, в
апеляційній скарзі не наведено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 03 лютого 2014 року по даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: