Справа № 138/743/14-ц Провадження №
22-ц/772/2016/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Цибульський О.Є.Категорія:
5Доповідач: Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2014 р. м. Вінниця колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

Головуючої судді: Марчук В.С.,

Суддів: Матківської М.В., Міхасішина
І.В.

Секретаря: Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Могилів-Подільського
міськрайонного суду Вінницької
області від 27 травня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Могилів-Подільської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору на стороні
відповідача - ОСОБА_3, про визнання
права власності за набувальною
давністю,-

ВСТАНОВИЛА:

14.03.2014 року ОСОБА_2 звернулась у
Могилів-Подільський міськрайонний суд
Вінницької області з даним позовом.
Свої вимоги позивачка мотивувала тим,
що 12 травня 1999 року вона купила
квартиру АДРЕСА_1 у громадянки ОСОБА_4,
відповідно до договору купівлі-продажу
від 12.05.1999 року, посвідченого
нотаріусом та зареєстрованого у
реєстрі під № 1-544.

При продажу квартири ОСОБА_4 показала
ОСОБА_2 цегляний сарай, яким вона
користувалась та який належав до
квартири № 2 і мав площу 21,5 кв.м. Тому
відразу після придбання квартири
позивачка стала користуватись
вказаним сараєм, зберігаючи у ньому
різний городній інвентар.

Враховуючи, що позивач користується
вказаним сараєм на протязі 15 років
добросовісно і відкрито, просила суд
визнати за нею право власності на 63%
сараю під літерою «Б» площею 21,5 кв.м, що
по АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Рішенням Могилів-Подільського
міськрайонного суду Вінницької
області від 27 травня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено за
недоведеністю позовних вимог.

Позивачка, не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, оскаржила його в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Вінницької області, як таке, що не
відповідає вимогам закону та суттєво
обмежує її права і інтереси, виходячи з
порушення норм матеріального та
процесуального права. Просила суд
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким повністю
задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин на які сторони посилаються, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції на підставі ч. 3 ст.
344 ЦК України прийшов до правильного
висновку, що відсутні підстави для
визнання за позивачкою права власності
за набувальною давністю.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено ЦК України.

У ст. 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень від 01.07.2004 року з
послідуючими змінами та доповненнями,
вказано, що права на нерухоме майно
та їх обтяження, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, за таких умов: якщо реєстрація
прав та їх обтяжень була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав та їх
обтяжень діяло законодавство, що не
передбачало обов'язкової реєстрації
таких прав та їх обтяжень.

Відповідно до Інструкції про порядок
державної реєстрації права власності
на об`єкти нерухомого майна, що
перебувають у власності юридичних та
фізичних осіб, затвердженої Наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України від 9 червня 1998 року за №121,
державна реєстрація права власності на
об`єкти нерухомого майна в бюро
технічної інвентаризації обов`язкова
для власників, незалежно від форм
власності; до об`єктів нерухомого
майна, що підлягає державній
реєстрації, відносяться : а) житлові і
не житлові будинки, садові будинки,
дачі, гаражі, будівлі виробничого,
господарського, соціально-побутового
та іншого призначення, розташовані на
окремих земельних ділянках вулиць,
площ і провулків під окремим
порядковими номерами; б) вбудовані у
житлові будинки, нежитлові приміщення;
в) квартири багатоквартирних будинків.
Належні до вказаних об`єктів допоміжні
будівлі та споруди реєструються у
складі цих об`єктів (п. п. 1.6, 1.9).

Отже, на час придбання квартири
законодавство вимагало обов`язкової
державної реєстрації права власності
об`єктів нерухомого майна.

Як видно з договору купівлі-продажу
квартири, куплена та зареєстрована
лише квартира (а/с7). Про це зазначає і
сама позивачка у позові.

А для придбання нерухомого майна за
правилами набувальної давності за
правилами ст. 344 ЦК України,
обов`язковою умовою є добросовісне
володіння зазначеним майном.

П.9 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову
практику у справах про захист права
власності та інших речових прав»,
говорить, що володіння є добросовісним,
якщо особа при заволодінні чужим
майном не знала і не могла знати про
відсутність у неї підстав для набуття
права власності.

Виходячи з викладених обставин про
відсутність у договорі купівлі-продажу
квартири зазначеного сараю, а отже про
відсутність державної реєстрації
права власності на вказаний сарай,
позивачка не могла не знати про
відсутність у неї права на набуття
зазначеної частини сараю, тому
заволодіння цим сараєм не є
добросовісним і підстави для
задоволення позову відсутні.

Таким чином, рішення суду законне та
обґрунтоване, ухвалене з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і доводи апеляційної скарги
його не спростовують, тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду - залишити без змін

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 307,308,313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Могилів-Подільського
міськрайонного суду Вінницької
області від 27 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту
її проголошення і з цього ж моменту
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя:
В.С. Марчук