У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»
(далі - ПАТ «Мегабанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про розірвання кредитного договору,
стягнення суми кредитної
заборгованості та звернення стягнення
на предмет іпотеки за касаційною
скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 14 червня 2010 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року відкрите акціонерне
товариство «Мегабанк» (далі - ВАТ
«Мегабанк»), правонаступником якого є
ПАТ «Мегабанк», звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
6 березня 2008 року між ОСОБА_3 та банком
було укладено кредитний договір, за
яким вона отримала кредит у сумі 70 тис.
доларів США зі сплатою 13,8 % річних
терміном до 5 березня 2018 року. У той же
день на забезпечення виконання
зобов'язань позичальника, між ОСОБА_4 та
банком було укладено договір поруки.
Додатковою угодою від 23 квітня 2008 року
було збільшено розмір процентів за
користування кредитом до 15 % річних.
Крім того, 6 березня 2008 року між банком
та ОСОБА_3 було укладено договір
іпотеки, згідно умов якого остання
передала в іпотеку банку належну їй
квартиру АДРЕСА_1. Позичальник та
поручитель належним чином не
виконували своїх зобов'язань за
договорами, на вимоги не реагували, у
зв'язку з чим утворилася
заборгованість, яка за розрахунком
банку станом на 27 травня 2010 року склала
75 803, 70 доларів США.

У звґязку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд розірвати
указаний кредитний договір; стягнути з
відповідачів солідарно на його користь
зазначену суму заборгованості;
звернути стягнення на предмет іпотеки -
належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 шляхом
продажу вказаної квартири у порядку
передбаченому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку», для цього надавши йому право
отримати витяг з реєстру права
власності на нерухоме майно для її
відчуження, а також стягнути з
відповідачів понесені ним судові
витрати.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 14 червня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 27 лютого 2014 року, позов ПАТ
«Мегабанк» задоволено. Розірвано
кредитний договір від 6 березня 2008 року,
укладений між банком та ОСОБА_3, який
забезпечений договором поруки,
укладеним 6 березня 2008 року між банком
та ОСОБА_4 Стягнуто солідарно з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ПАТ «Мегабанк»
заборгованість по кредитному договору
від 6 березня 2008 року, що станом на
травень 2010 року становить 75803,70 доларів
США, що за офіційним курсом
Національного банку України складає 601
123 грн 34 коп., штрафна санкції у розмірі
13 860 грн 49 коп. Звернуто стягнення на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2,
шляхом продажу вказаної квартири у
порядку, передбаченому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку», надавши для
цього право позивачу отримати витяг з
реєстру права власності на нерухоме
майно для відчуження спірної квартири.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати вказані судові рішення,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідачі не виконали своїх
зобов'язань за укладеними договорами,
допустили кредитну заборгованість.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду, зазначивши також, що
доводи апеляційної скарги
відповідачів є безпідставними у силу
порушення кредитних зобов'язань.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 6 березня 2008 року
між ОСОБА_3 та ВАТ «Мегабанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Мегабанк», було укладено кредитний
договір, за яким вона отримала у кредит
70 тис. доларів США зі сплатою 13,8 % річних
терміном до 5 березня 2018 року.

У цей же день на забезпечення виконання
зобов'язань позичальника, між ОСОБА_4 та
банком було укладено договір поруки.

Також, 6 березня 2008 року між ВАТ
«Мегабанк» та ОСОБА_3 було укладено
договір іпотеки, згідно умов якого
остання передала в іпотеку банку
належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Додатковою угодою від 23 квітня 2008 року,
укладеною між ОСОБА_3 та ВАТ «Мегабанк»,
було збільшено розмір процентів за
користування кредитом до 15 % річних.

Позичальник та поручитель належним
чином не виконували своїх зобов'язань
за договорами, у зв'язку з чим
утворилася заборгованість, яка за
розрахунком банку станом на 27 травня 2010
року, склала 75 803, 70 доларів США.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки і на підставі ст. ст. 12, 33, 39, 40
вказаного Закону.

Як роз'яснено п. 42 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
резолютивна частини рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як ст. 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у
ньому в обов'язковому порядку має
зазначатись: загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
та стягнути суму заборгованості за
кредитним договором. У такому випадку
суд має зазначити в резолютивній
частині рішення лише про звернення
стягнення на предмет іпотеки із
зазначенням суми заборгованості за
кредитним договором, а сам розрахунок
суми заборгованості має наводитись у
мотивувальній частині рішення.
Винятком є ситуація коли особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця з урахуванням положення
статті 11 Закону України «Про іпотеку»
(або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Таким чином, задовольняючи позов, у
обраний позивачем спосіб, апеляційний
суд не звернув уваги на доводи
апеляційної скарги, у порушення ст. 33
Закону України «Про іпотеку», дійшов
передчасного висновку про одночасне
стягнення заборгованості та звернення
стягнення на предмет іпотеки, який
належить позичальнику, що є подвійним
стягненням, оскільки не зазначено про
те, що стягнення звертається для
погашення вказаної кредитної
заборгованості, що має важливе
значення при виконання рішення суду.

Крім того, у порушення вимог п. 4 ч. 1 ст.
215 ЦПК України, резолютивна частина
рішення суду першої інстанції не
містить початкової ціни предмета
іпотеки, що не відповідає вимогам ст. 39
Закону України «Про іпотеку», на що
апеляційний суд не відреагував.

У частині вимог до поручителя
апеляційний суд не звернув уваги на
таке.

Порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності (ч. 1 ст. 559 ЦК України).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору
від 6 березня 2008 року, за яким вона
отримала у кредит, розмір процентів
було встановлено у 13,8 % річних.

Додатковою угодою від 23 квітня 2008 року,
укладеною між ОСОБА_3 та ВАТ «Мегабанк»,
було збільшено розмір процентів за
користування кредитом до 15 % річних.

Таким чином, збільшення процентної
ставки за кредитним договором на рівні
15 % було передбачено умовами
додаткової угоди і поручитель з такими
умовами ознайомлений не був і згоди на
це не надавав.

У п. 1.1 договору поруки передбачено, що
поручитель відповідає за виконання
позичальником в повному обсязі усіх
своїх обов'язків за кредитним
договором у тому ж об'ємі, що і
позичальник.

Зміна або розірвання договору поруки,
укладеного між сторонами, здійснюється
лише за згодою сторін та оформлюються у
письмовій формі (п. 4.2.
договору поруки).

Пунктом 5.2. договору поруки
передбачено, що порука припиняється у
разі зміни зобов'язання за кредитним
договором без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких
беруть участь поручителі, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки, не дає підстав
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Така правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
20 лютого 2013 року № 6-172цс12, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
всіх судів України.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК
України апеляційний суд не врахував
наведені вище норми закону, не
встановив фактичних обставин, що мають
значення для правильного вирішення
справи, дійсних прав і обов'язків, які
випливають з договорів, укладених між
сторонами, та дійшов передчасного
висновку про те, що районний суд
законно задовольнив позов.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 27 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко