У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Вінницького національного медичного
університету ім. М.І.
Пирогова про зобов'язання вчинити
певні дії за касаційною скаргою
Вінницького національного медичного
університету ім. М.І. Пирогова на
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що в 2006 році він
вступив на навчання до Вінницького
національного медичного університету
ім. М.І. Пирогова й з ним була укладена
угода про підготовку лікаря. При
укладенні угоди він мав на меті набути
спеціальність «хірургія». Проте після
закінчення навчального закладу, його
направили для працевлаштування за
спеціальністю «загальна практика -
сімейна медицина», хоча на момент
укладення угоди обрання
спеціальностей було вільним і
направлення за спеціальністю
«загальна практика - сімейна медицина»
не існувало. Дана спеціальність не
відповідає його вибору і схильності, а
примушення до відпрацювання за даною
спеціальністю суперечить загальній
декларації з прав людини від 10 грудня
1948 року, тому він не прибув за
направленням на працевлаштування.
Відповідно до додатку № 4 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
серпня 1996 року № 992, підставою для
видачі довідки про надання можливості
самостійного працевлаштування є заява
випускника або відсутність можливості
працевлаштування. 18 червня 2013 року він
відмовився їхати за направленням для
працевлаштування і заявив про те, що
бажає розірвати угоду про підготовку
лікаря, сплативши відповідну суму
коштів за навчання, однак відповідач
офіційної відповіді не надав.

Ураховуючи викладене, позивач вважав,
що його права порушені, тому просив суд
зобов'язати Вінницький національний
медичний університет ім. М.І.
Пирогова видати довідку про надання
можливості самостійного
працевлаштування (форма № 3),
передбачену Порядком працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 лютого
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 10 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано,
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено. Зобов'язано Вінницький
національний медичний університет
ім. М.І. Пирогова видати ОСОБА_3
довідку про надання можливості
самостійного працевлаштування (форма
№ 3), передбачену Порядком
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 22
серпня 1996 року № 992.

У касаційній скарзі Вінницький
національний медичний університет
ім. М.І. Пирогова просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач отримав освіту за
рахунок державного бюджету, тому
зобов'язаний відпрацювати не менше
трьох років, що передбачено укладеною
між сторонами угодою та
нормативно-правовими актами, які
регулюють спірні правовідносини.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, наявним доказам,
яким дана належна правова оцінка
(ст. 212 ЦПК України) й вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
студент, який навчався за державним
замовленням не може бути позбавлений
права працювати за фахом у разі відмови
відпрацювати три роки за направленням,
а в такому разі лише зобов'язаний
відшкодувати до державного бюджету
вартість навчання, зазначивши, що
університетом пред'явлено до суду
відповідний позов про стягнення з
ОСОБА_3 вартості навчання.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
в 2006 році між Вінницьким національним
медичним університетом ім. М.І.
Пирогова та студентом ОСОБА_3
була укладена угода про підготовку
лікаря № 92, за умовами якої університет
зобов'язався забезпечити якісну
теоретичну та практичну підготовку
фахівця з вищою освітою згідно з
навчальними планами та програмами і
вимогами кваліфікаційних
характеристик фахівця; після
закінчення навчання та одержання
відповідної кваліфікації забезпечити
місцем працевлаштування в державному
секторі народного господарства, де
студент зобов'язаний відпрацювати не
менше трьох років. Студент ОСОБА_3
зобов`язався оволодіти всіма видами
професійної діяльності, передбаченими
відповідною кваліфікаційною
характеристикою фахівця; прибути після
закінчення вищого навчального закладу
на місце направлення і відпрацювати не
менше трьох років; у разі відмови їхати
за призначенням відшкодувати до
державного бюджету вартість навчання у
встановленому порядку (а.с. 4).

25 червня 2013 року ОСОБА_3 закінчив
Вінницький національний медичний
університет ім. М.І. Пирогова, отримав
повну вищу освіту за спеціальністю
«лікувальна справа» та здобув
кваліфікацію лікаря, про що виданий
відповідний диплом спеціаліста (а.с. 5).
Спеціалізація «хірургія» при
укладенні угоди і в дипломі не
визначалась.

8 лютого 2013 року ОСОБА_3 видане
посвідчення № 92 про направлення для
роботи на посаді лікаря загальної
практики - сімейний лікар до
Красноколядинської СЛА Талалаївського
району УОЗ Чернігівської ОДА з
1 серпня 2013 року, проте ОСОБА_3 від
пропозиції відмовився і за місцем
роботи не прибув. Зобов`язався
відшкодувати вартість навчання до
державного бюджету.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 52 Закону
України «Про освіту» випускники вищих
навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з п. 17 Порядку працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 серпня 1996 року № 992, випускники
вищих навчальних закладів
працевлаштовуються на місця, доведені
до вищого навчального закладу
виконавцями державного замовлення.

Таким чином,
апеляційний суд, зобов'язавши
відповідача видати ОСОБА_3
довідку про самостійне
працевлаштування, не звернув увагу на
те, що відповідач відповідно до
положень вищезазначеного Порядку не
має права видавати таку довідку,
оскільки навчання здійснювалося за
рахунок державних коштів.

Пунктом 8.4 Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням, затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 25 грудня 1997 року № 367,
передбачено, що визначення місця
працевлаштування персонально кожного
випускника вищого медичного
(фармацевтичного) закладу освіти
проводиться комісією з
працевлаштування випускників.

Також п. 2 Указу
Президента України від 23 січня 1996 року
№ 77/96 «Про заходи щодо
реформування системи підготовки
спеціалістів та працевлаштування
випускників вищих навчальних
закладів» визначено установити, що
особи, які навчаються за рахунок
державних коштів, укладають з
адміністрацією вищого навчального
закладу угоду, за якою вони
зобов'язуються після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації працювати в державному
секторі народного господарства не
менше ніж три роки. У разі відмови
працювати в державному секторі
народного господарства випускники
відшкодовують в установленому порядку
до державного бюджету повну вартість
навчання.

Проте жодних реальних
дій на відшкодування вартості навчання
відповідач не вчинив, що призводить до
завдання збитків Державному бюджету
України в розмірі 81 068 грн 51 коп.

За таких обставин, висновок суду першої
інстанції про те, що позов ОСОБА_3 є
безпідставним і суперечить вимогам
Порядку працевлаштування випускників
вищих навчальних закладів, підготовка
яких здійснювалась за державним
замовленням, Порядку працевлаштування
випускників державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням та ст. 52 Закону
України «Про освіту» є обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив всі
обставини справи, надав їм належну
правову оцінку та ухвалив правильне
рішення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Вінницького
національного медичного університету
ім. М.І. Пирогова задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 10 квітня 2014 року скасувати,
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 лютого
2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська