У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансовий дім
Позика» про визнання договору
недійсним та стягнення коштів за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фінансовий дім Позика» на рішення
Зборівського районного суду
Тернопільської області від 26 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 25 липня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 11 грудня 2012 року він
уклав з товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансовий дім
Позика» договір № 0003202 з додатками № №
1, 2, предметом якого є отримання
грошової позики у сумі 140 000 грн в строк
до 50 календарних днів з дня укладення
договору, сплативши гарантійний платіж
у сумі 9 800 грн та 98 грн послуг банку,
але позику не отримав. Вважав, що
діяльність відповідача містить ознаки
пірамідальної схеми і вводить
споживачів в оману, а укладений
правочин вчинений відповідачем з
використанням нечесної
підприємницької практики, тому
відповідно до ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» просив визнати
недійсним договір № 0003202 від 11 грудня
2012 року та стягнути з відповідача на
його користь 9 898 грн.

Рішенням Зборівського районного суду
Тернопільської області від 26 червня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 25 липня 2013 року, позов
задоволено.

Визнано недійсним договір № 000202 від 11
грудня 2012 року та стягнуто з товариства
з обмеженою відповідальністю
«Фінансовий дім Позика» на користь
ОСОБА_3 9 898 грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Зборівського
районного суду Тернопільської області
від 26 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 25 липня 2013 року, мотивуючи
свої вимоги порушенням судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що діяльність
відповідача по своїй суті є
пірамідальною схемою, тому спірний
договір є нікчемним (його недійсність
встановлена законом) і до нього слід
застосувати наслідки недійсності
правочину, передбачені ст. 216 ЦК
України.

Проте з таким висновками повністю
погодитись не можна.

Судами встановлено, що 11 грудня 2012 року
між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансовий дім
Позика» укладено договір № 0003202 з
додатками № № 1, 2, предметом якого є
отримання грошової позики у сумі 140 000
грн в строк до 50 календарних днів з дня
укладення договору, сплативши
гарантійний платіж у сумі 9 800 грн та
98 грн послуг банку.

Відповідно до п.1.1 ст. 1 зазначеного
договору предметом та метою даного
договору є об'єднання зусиль та
вкладених коштів сторін, спрямованих
на придбання товару або отримання
позики, шляхом створення простого
товариства у відповідності до глави 77
ЦК України (загальні положення про
спільну діяльність).

Згідно з п. 2.2 ст. 2 договору спільна
діяльність сторін здійснюється у
відповідності до «Регламенту спільної
діяльності», що є додатком № 1 до
договору, в якому сторони визначають
порядок, етапи та умови спільної
діяльності.

Пунктом 2.4 ст. 2 договору передбачено,
що відповідач як управитель формує
просте товариство, організовує та
проводить заходи (збори) з визначення
сторони (партнера), якому надається
товар/позика згідно регламенту
спільної діяльності (додаток до
зазначеного договору № 1), здійснює
оплату товару, зазначеного в додатку №
2 до цього договору, надає позику,
розмір якої зазначено в додатку № 2 до
зазначеного договору, та забезпечує
передачу у власність товару/позики
партнеру згідно зазначеного
регламенту, веде бухгалтерський та
податковий облік, тимчасово розміщує
грошові кошти товариства на своєму
поточному рахунку.

Відповідно до п. 9.1 зазначеного
договору сторони розуміють значення
вживаних термінів, умови цього
договору, правові наслідки та
підтверджують дійсність намірів, а
також те, що договір не є фіктивним або
удаваним правочином і спрямований на
реальне настання правових наслідків.

З початку і до кінця дії договору
простого товариства сторони повинні
сплачувати в кожному місяці визначений
у додатку № 2 до договору щомісячний
платіж, що складається з: частини
внеску партнера, яка використовується
для оплати товару (надання позики) і
розмір якої визначається шляхом
ділення вартості товару (розміру
позики) на строк договору простого
товариства; витрат управителя з
організації та функціонування
простого товариства (п. 3.1 ст. 3
регламенту спільної діяльності
(додаток № 1 до зазначеного договору).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Законом України від 2 червня 2011 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (введено в дію з 9
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг» та доповнено її п. 111, яким до
фінансових послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

За умовами вказаного договору позивач
щомісячно сплачує внески за
товар/позику, відтак, споживач в рамках
укладеного договору сплачує за
товар/позику, а не за можливість їх
отримання (ст. 1 договору № 000202 від 11
грудня 2012 року, ст. 3 додатку № 1 до
зазначеного договору).

У порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
суди на зазначені вимоги закону та
обставини справи уваги не звернули, не
врахували, що укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому
товару/позики, визначає умови, за яких
такий товар/позика можуть бути
одержані та прийшли до передчасного
висновку про наявність обману та ознак
«пірамідальної схеми» у діях
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансовий дім
Позика» під час укладення договору,
оскільки це не узгоджується з
положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з нормами Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг».

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фінансовий дім Позика», задовольнити.

Рішення Зборівського районного суду
Тернопільської області від 26
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 25
липня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

В.О.Савченко