Справа № 752/2164/13-ц
Провадження №: 2/752/185/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року Голосіївський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Пасинок В.С.

при секретарі - Тасенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2
до публічного акціонерного товариства
«Укрсиббанк», публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк», третя особа:
ОСОБА_3 про припинення договорів поруки
та визнання правочинів недійсними, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в Голосіївський
районний суд м. Києва з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості і судових витрат у
справі.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 08
грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та
ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір
купівлі-продажу прав вимог за
кредитами, в тому числі і за укладеним 01
серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк»
(після зміни назви ПАТ «УкрСиббанк») та
відповідачем ОСОБА_1 договором про
надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов вказаного договору
банк надав відповідачу кредит в сумі 19
990,00 доларів США, що дорівнює
еквіваленту 100 949,50 грн. за курсом НБУ на
день укладення договору, а останній
зобов'язався повернути наданий кредит
в повному обсязі не пізніше 01 серпня 2014
року згідно графіку погашення кредиту
та сплатити за користування кредитом
проценти в розмірі 13,00 % річних. При
цьому відповідач зобов'язався
повертати суму кредиту та сплачувати
проценти шляхом сплати ануїтетних
платежів у розмірі 365,00 доларів США в
день сплати ануїтетних платежів. Днем
сплати ануїтетного платежу вважається
01 число кожного календарного місяця
строку кредитування, протягом якого
відповідач зобов'язаний сплатити
ануїтетний платіж.

З метою забезпечення своєчасного і
повного виконання зобов'язань ОСОБА_1
за кредитним договором, АКІБ
«УкрСиббанк» (після зміни назви ПАТ
«УкрСиббанк») та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були
укладені договори поруки від 01 серпня
2007 року № 130941 та 130942 відповідно,
відповідно до яких останні
зобов'язались відповідати у повному
обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх
зобов'язань, що виникли з кредитного
договору, існуючих в теперішній час, і
тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Відповідальність позичальника та
поручителя є солідарною.

Оскільки відповідачі не виконують
взяті на себе зобов'язання, просив
стягнути з них суму боргу за договором
про надання споживчого кредиту №
0 від 01 серпня 2007 року у розмірі 230
130,70 грн., та судовий збір у розмірі 2 301,31
грн.

В ході розгляду справи представник
позивача підтримав позовні вимоги і
обґрунтування позову в повному обсязі
та просив суд позов задовольнити з
обставин, викладених в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
заперечили проти задоволення позову,
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість. Подали зустрічний
позов про припинення договорів поруки
на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України та
визнання правочинів - договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 01 серпня 2007 року та договору
купівлі-продажу права вимоги за
кредитами від 08 грудня 2011 року -
недійсними на підставі ст. ст. 203, 215, 227,
230, 524, 533, 548 ЦК України, оскільки останні
суперечить ст. 99 Конституції України,
ст. ст. 2, 35 Закону України «Про банки та
банківську діяльність», а також в
порушення Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» банк
не мав індивідуальної ліцензії на
надання кредиту в іноземній валюті,
використання іноземної валюти на
території України, до того ж не
дотримався вимог законодавства щодо
здійснення контролю за цільовим
використаннями позичальником
кредитних коштів (а.с. 60-67).

Представник позивача за первісним
позовом заперечував проти задоволення
зустрічного позову, посилаючись на те,
що останній є недоведеним в
установленому законом порядку. До того
ж, посилався на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 30 травня 2013 року, яким
відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його
вимог про визнання договору від 01
серпня 2007 року № 0 недійсним (а.с.
98-108).

Відповідач по первісному позову - третя
особа по зустрічному - ОСОБА_3, яка в
установленому законом порядку
повідомлялась про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явилась, про причини неявки суд не
повідомила.

Вислухавши сторін, які не заперечували
проти розгляду справи за відсутності
ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи,
суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно умов договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 01
серпня 2007 року банк надав відповідачу
кредит в сумі 19 990,00 доларів США, що
дорівнює еквіваленту 100 949,50 грн. за
курсом НБУ на день укладення договору,
а останній зобов'язався повернути
наданий кредит в повному обсязі не
пізніше 01 серпня 2014 року згідно графіку
погашення кредиту та сплатити за
користування кредитом проценти в
розмірі 13,00 % річних. При цьому
відповідач зобов'язався повертати суму
кредиту та сплачувати проценти шляхом
сплати ануїтетних платежів у розмірі
365,00 доларів США в день сплати
ануїтетних платежів. Днем сплати
ануїтетного платежу вважається 01 число
кожного календарного місяця строку
кредитування, протягом якого
відповідач зобов'язаний сплатити
ануїтетний платіж (а.с. 8-18).

В ході розгляду справи судом
встановлено, що позивач виконав взяті
на себе зобов'язання та надав кредит
ОСОБА_1, що останнім не заперечувалось,
у розмірі, встановленому договором про
надання споживчого кредиту № 0
від 23 липня 2008 року.

В той же час, в ході судового розгляду
справи встановлено, що ОСОБА_1 не
виконав взятих на себе зобов'язань,
кошти на погашення кредиту та
процентів за користування кредитом
вносив не регулярно та не в повному
обсязі, внаслідок чого станом на 21
січня 2013 року в останнього виникла
заборгованість в розмірі 230 130,70 грн.
(а.с. 6).

Крім того, з метою забезпечення
своєчасного і повного виконання
зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним
договором, АКІБ «УкрСиббанк» (після
зміни назви ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2
і ОСОБА_3 були укладені договори поруки
від 01 серпня 2007 року № 130941 та 130942
відповідно, відповідно до яких останні
зобов'язались відповідати у повному
обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх
зобов'язань, що виникли з кредитного
договору, існуючих в теперішній час, і
тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Відповідальність позичальника та
поручителя є солідарною (а.с. 19-22).

Відповідно до ст. 554 ЦК України
поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків.

Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо
договором позики встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини, позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Судом встановлено, що 08 грудня 2011 року
між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ
«УкрСиббанк» було укладено договір
купівлі-продажу прав вимог за
кредитами, в тому числі і за укладеним 01
серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк»
(після зміни назви ПАТ «УкрСиббанк») та
відповідачем ОСОБА_1 договором про
надання споживчого кредиту № 0
(а.с. 23-24).

Враховуючи викладене, беручи до уваги
всі надані суду докази в їх сукупності,
суд приходить до висновку про те, що
позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» є
обґрунтованими, обставини, викладені в
позовній заяві, знайшли своє
підтвердження в ході розгляду справи,
вимоги позивача доведені належними
доказами, а тому підлягають
задоволенню, оскільки на день розгляду
справи суду не надано доказів з боку
відповідачів, як того вимагає ст. 60 ЦПК
України, про погашення заборгованості
за договором кредиту.

Розглядаючи вимоги за зустрічним
позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
припинення договорів поруки та
визнання правочинів недійсними, суд
приходить до висновку про те, що
останні не підлягають задоволенню з
огляду на наступне.

Як встановлено в ході розгляду справи,
з метою забезпечення своєчасного і
повного виконання зобов'язань ОСОБА_1
за кредитним договором, АКІБ
«УкрСиббанк» (після зміни назви ПАТ
«УкрСиббанк») та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були
укладені договори поруки від 01 серпня
2007 року № 130941 та 130942 відповідно,
відповідно до яких останні
зобов'язались відповідати у повному
обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх
зобов'язань, що виникли з кредитного
договору, існуючих в теперішній час, і
тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Відповідальність позичальника та
поручителя є солідарною (а.с. 19-22).

Так, висловлюючи твердження про
припинення договорів поруки, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 посилаються на те, що останній
раз позичальник ОСОБА_1 зобов'язання у
листопаді 2008 року, тому в силу ч. 4 ст. 559
ЦК України договори поруки
припинились.

Проте, вказане твердження судом не
приймається до уваги, виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 626 та 627
ЦК України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено і проти цього не було
заперечено стороною відповідачів, що
договір поруки були укладені та
підписані добровільно на умовах,
викладених в них, без застережень. Всі
умови договорів поруки сторонами були
узгоджені та підписані.

Умовами укладеним між сторонами
договорами поруки передбачений
обов'язок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в разі
невиконання ОСОБА_1 умов кредитного
договору № 0 від 01 серпня 2007 року
сплатити суму заборгованості, в тому
числі основну суму кредиту, проценти,
комісію, неустойку, витрати кредитора
тощо.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що
зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Стороною відповідачів по первісному
позову не заперечувалась
добровільність укладення ними
договорів, в тому числі й договорів
поруки.

Крім того, ст. 553 ЦК України визначає
поруку як договір, за яким поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Порука має похідний характер від
забезпеченого нею зобов'язання -
своєчасного повернення кредиту за
кредитним договором.

Відповідно до положень ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є
певний період у часі, зі сплином якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Статтею 252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Таким чином, згідно з приписами
цивільного законодавства, кредитний
договір та договір поруки мають бути
укладені на певний строк (укладення
договору на термін законодавством не
передбачено). Окрім того, в кожному з
цих договорів повинні знайти
відображення зміст зобов'язань за
договором, та строк (термін)
зобов'язань.

Судом встановлено, що дійсно згідно п.
3.1. договорів поруки № 130941 та № 130942 від
01 серпня 2007 року, останні діють до
повного виконання боргових зобов'язань
за кредитним договором (а.с. 19, 21).

Згідно п. 1.2.2. кредитного договору №
0 від 01 серпня 2007 року датою
остаточного повернення кредиту є 01
серпня 2014 року (а.с. 8).

До того ж, судом встановлено, що дійсно
п. 5.3. кредитного договору банк має
право вимагати дострокового
повернення кредиту та нарахованих
процентів (а.с. 12).

Згідно абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за кредитним
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Як зазначено у ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Враховуючи викладене та те, що з боку
позивача не надано, як того вимагає ст.
60 ЦПК України, доказів на підтвердження
того, що відповідач протягом
встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України
строків не скористався наданим йому
кредитними договорами правом вимагати
дострокового погашення
заборгованості, пред'явивши відповідну
вимогу, суд приходить до висновку про
те, що з боку останнього відсутні
порушення вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Не заслуговує, на думку суду, також
посилання позивача на недійсність
кредитного договору № 0 від 01
серпня 2007 року та договору
купівлі-продажу права вимоги від 08
грудня 2011 року через відсутність у
сторін спірних договорів
індивідуальних ліцензій на здійснення
валютних операцій та невиконанні з
боку банків вимог законодавства щодо
перевірки цільового використання
коштів позичальником.

До помилковості вказаного твердження
позивача суд приходить з огляду на
наступне.

По-перше, відповідно до п. п. 10, 11
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
згідно зі ст. 99 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня.
Вказана стаття визначає правовий
статус гривні, але не встановлює сферу
її обігу, а ст. 192 ЦК передбачено, що
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (ст. ст. 19, 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»)
банківську та генеральну ліцензії на
здійснення валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог п. 1 розд. II Закону
України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків» є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5
Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підп. «в» п. 4 ст. 5 цього
Декрету, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії Національного
банку України на здійснення операцій
щодо надання та одержання резидентами
кредитів у іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі, то, оскільки на
цей час законодавством України не
встановлено термінів і сум кредитів у
іноземній валюті як критеріїв їх
віднесення до сфери дії режиму
індивідуального ліцензування, ця норма
не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання
сторонами кредитного договору
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підп. «г» п. 4 ст. 5
Декрету про валютне регулювання) суд
має виходити з того, що Національним
банком України на виконання положень
ст. 11 цього Декрету, ст. 44 Закону України
«Про Національний банк України» в
межах своїх повноважень прийнято
Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 09
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з п.
1.5 цього Положення використання
іноземної валюти як засобу платежу без
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
видав йому банківську ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог п. 1 розд. II Закону
України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків» генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, або
генеральну ліцензію на здійснення
валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

По-друге, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 30 травня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ПАТ «УКрСиббанк», треті особи:
Національний банк України, ПАТ «Дельта
Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист прав
споживачів та визнання правочину
недійсним, залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду Харківської області
від 30 липня 2013 року, обґрунтованого
порушенням з боку банку положень
статей ЦК України та Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93
внаслідок відсутності індивідуальної
ліцензії на здійснення валютних
операцій у сторін кредитного договору,
використання іноземної валюти -
доларів США для визначення валюти
кредиту та при виконанні умов
кредитного договору та невиконанням з
боку банку вимог законодавства щодо
перевірки цільового використання
коштів позичальником, у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 130-138).

До того ж, слід зазначити про те, що
згідно зі ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому згідно ст. 627 ЦК України та
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено,
що зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК
України, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність
підписаного 08 грудня 2011 року правочину
свідчить про те, що обидва учасники
бажали укласти правочин і що зовнішній
вираз волі відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України
чітко врегульовані питання щодо
недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Обставин, визначених частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України при розгляді даної справи
судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, суд вважає
позовні вимоги про визнання недійсним
договору купівлі-продажу права вимоги
за кредитами, укладений 08 грудня 2011
року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ
«Дельта Банк», необґрунтованими,
недоведеними, а тому вони не підлягають
задоволенню.

Питання судових витрат слід вирішити у
відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст. ст. 6, 192, 203, 509, 526, 627, 1049,
1054, 1055, 1056, 1056-1 ЦК України, п. п. 10, 11
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 74, 88, 208, 212- 215,
218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
- задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса: АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_3
(адреса: АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_3) на користь публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
(01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, р/р №
1801, МФО 380236, )
заборгованість за кредитним договором
№ 0 від 01 серпня 2007 року в розмірі
230 130 (двісті тридцять тисяч сто
тридцять) грн. 70 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса: АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_3
(адреса: АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_3) на користь публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
(01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, р/р №
1801, МФО 380236, )
судовий збір у розмірі 2 301 (дві тисячі
триста одна) грн. 31 коп.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Укрсиббанк»,
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_3 про
припинення договорів поруки та
визнання правочинів недійсними -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Голосіївський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Пасинок В.С.