У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення суми заборгованості за
кредитним договором за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення апеляційного
суду Донецької області від 13 лютого

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
між ним та ОСОБА_3 21
листопада 2006 року було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 10 425 грн 92 коп. зі сплатою
25,08 % річних за користування
кредитом до 21 травня 2008 року. Свої
зобов'язання за кредитним договором у
повному обсязі позичальник не
виконувала, на вимоги банку не
реагувала, допустила заборгованість у
розмірі 50 706 грн 20 коп. Позивач
просив, з урахуванням уточнень,
стягнути з відповідачки на його
користь заборгованість за кредитним
договором у розмірі 51 225 грн 04 коп.

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 16 грудня

2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» суму заборгованості за
кредитним договором від 21 листопада 2006
року у розмірі 24 409 грн 91 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 13 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 19 червня 2009 року з
ОСОБА_3 було стягнуто кредитну
заборгованість на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому позивач
звернувся до суду у межах строку
позовної давності. Оскільки рішення
суду було виконано лише 17 жовтня 2013
року, то за цей час підлягають
стягненню відсотки за користування
кредитом і пеня, передбачені договором.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
банк звернувся до суду з пропуском
строку позовної давності, а
відповідачем подана заява про її
застосування. Крім того, звернувшись до
суду з даним позовом, позивачем до суми
заборгованості включена і
заборгованість, яка стягнута за
рішення суду від 19 червня 2009 року.

Проте погодитись з такими висновками
судів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Судові рішення зазначеним вимогам
закону не відповідають.

Судами встановлено, що 21 листопада 2006
року між сторонами було укладено
кредитний договір, за умовами якого
позичальник отримала кредиту розмірі 10
425 грн 92 коп. зі сплатою 25,08 % річних з
кінцевим строком повернення до 21
травня 2008 року. Відповідачка
зобов'язання за цим договором не
виконувала, внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі
20 977 грн 69 коп.

З матеріалів справи вбачається, що 19
червня 2009 року було видано судовий
наказ, за яким з ОСОБА_3 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» стягнуто вказану суму
заборгованості за договором.

Проте апеляційний суд, відмовляючи в
позові за пропуском строку позовної
давності, не звернув увагу на те, що
судове рішення про стягнення
заборгованості було виконано лише 17
жовтня 2013 року, тому підстав вважати, що
позивачем пропущено строк позовної
давності немає, оскільки згідно зі ст.
599 ЦК України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Також не може залишатись в силі й
рішення суду першої інстанції.

Так, суд вважав, що судовим наказом від
17 червня 2009 року з відповідача стягнуто
заборгованість, яка утворилась станом
на квітень 2009 року, однак кредитний
договір розірвано не було, а тому
банком правомірно нараховуються
відсотки за кредитом та штрафні
санкції з дня видачі наказу по 16 грудня
2013 року.

Проте відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фасова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Отже, нарахування процентів за
користування кредитом та пені після
закінчення строку дії договору не
передбачено. Строк кредитного договору
сторонами визначено до 21 травня 2008
року. Крім того, судовим рішенням вся
кредитна заборгованість стягнута,
тобто договірних правовідносин між
сторонами немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
претора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або судом.

Крім того, відповідно до абз. 1, 2 п. 17
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №
5 «Про практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом (ч. 1
ст. 598 ЦК України). Такі підстави,
зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК
України. Наявність судового рішення
про задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України, оскільки зобов'язання
залишається невиконаним належним
чином відповідно до вимог статей 526, 599
ЦК України.

Суд першої інстанції у порушення ст. ст.
130, 212-214 ЦПК України зазначених вимог
закону не врахував, позовних вимог не
уточнив, хоча ставилось питання про
стягнення сум за прострочення
виконання зобов'язання.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Пролетарського районного сду
м. Донецька від 16 грудня 2013 року та
рішення апеляційного суду Донецької
області від 13 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко