Провадження №2/522/6516/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси, у складі

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі - Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом приватного акціонерного
товариства «Футбольний клуб
«Чорноморець» про визнання недійсним
договору найму житлового приміщення,
позбавлення права користування
житловим приміщенням, виселення та
зняття з реєстрації.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Футбольний клуб
«Чорноморець» (надалі АТ «ФК
«Чорноморець») звернулось до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом до Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Одеська міська рада,
Виконавчий комітет Одеської міської
ради, Приморський РВ м. Одеса Головного
управління ДМС України в Одеській
області про визнання недійсним договір
найму житла в будинках державного і
комунального житлового фонду
укладеного 09.10.2008р. між Приморською
районною адміністрацією Одеської
міської ради і ОСОБА_1; позбавлення
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 права
користування квартирою АДРЕСА_1;
виселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 з
квартири АДРЕСА_1; зняття з реєстрації
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_1 зазначений
позов АТ «ФК «Чорноморець» не визнає,
виклавши свою позицію у запереченнях
від 01.07.2014р. Також, ОСОБА_1 просить суд
відмовити у задоволенні позову на
підставі пропуску строку позовної
давності.

Відповідачі: Приморська районна
адміністрація Одеської міської ради,
ОСОБА_2, ОСОБА_2 у судове засідання не
з'явилися, сповіщалися належним чином,
причини неявки суду не повідомили.

Представники третіх осіб без
самостійних вимог на стороні
відповідача - Одеська міська рада,
виконавчий комітет Одеської міської
ради, Приморського районного відділу в
м. Одеса Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області у судове засідання не
з'явилися, сповіщалися належним чином,
причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення та доводи
сторін, представника позивача,
дослідивши матеріали справи, вважає
поновити строк позовної давності АТ
«ФК «Чорноморець» та позов АТ «ФК
«Чорноморець» підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 06.04.2014р. по справі №2-0-103/06 був
встановлений юридичний факт
проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 з
січня 1993 року.

Судом встановлено, що відповідно до
заочного рішення від 17.09.2008р. по справі
№2-8191/2008, Приморський районний суд м.
Одеси зобов'язує Приморську району
адміністрацію Одеської міської ради
укласти із ОСОБА_1 договір найму
житлового приміщення розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язує
Приморський РВ СМУ ГУМВС України в
Одеській області зареєструвати ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою:
АДРЕСА_1. При цьому зазначене заочне
рішення суду повністю ґрунтується на
фактах і обставинах встановлені
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 06.04.2014р. по справі №2-0-103/06.

Протоколом громадської організації по
житловим питанням від 07.10.2008р. вирішено
укласти договір найму з ОСОБА_1 на
квартиру АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що у
вищезазначеному протоколі у графі
пропозіції громадської комісії, де
зазначена відповідачка - ОСОБА_1
посилання на заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 17.09.2008р. по справі №2-8191/2008 не має, та
відсутні будь-які інші посилання,
наприклад, перебування відповідачів на
квартирному обліку, порядку
черговості, права на першочергове
отримання ними жилого приміщення.

Підпунктом 3.17 п.б) розділу ІІІ
Розпорядження Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
від 07.10.2008р. №1570 «Про взяття на
квартирний облік та надання житлової
площі громадянам» вирішено укласти
договір найму житлового приміщення з
гр. ОСОБА_1, на квартиру АДРЕСА_1 та
видати особовий рахунок на склад
родини 3 особи (вона, чоловік - ОСОБА_2,
син - ОСОБА_3).

Судом встановлено, що зазначене
розпорядження винесено на підставі
заяви ОСОБА_1, але ні як не на підставі
заочного рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 17.09.2008р. по
справі №2-8191/2008 як стверджує відповідач
ОСОБА_1

Рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради від 15.01.2004р. за №40
«Про заходи щодо здійснення
комплексної реконструкції кварталів у
межах вул. Пантелеймонівської, вул.
Преображенської, вул. М. Арнаутської,
вул. Катерининської». Згідно цього
рішення забудовником кварталів
визначений АТ «ФК «Чорноморець».

Судом встановлено, що в пункті 4 рішення
зазначено про звернення до Одеського
міського управління УМВС України в
Одеській області щодо припинення
реєстрації та про заборону КП «ОМБТІ та
РОН», Приморській районній
адміністрації Одеської міської ради
проводити реєстрацію громадян у жилих
будинках, які розташовані у кварталі
реконструкції. Технічний паспорт на
квартиру АДРЕСА_1 містить позначку, що
ця квартира знаходиться у зоні
реконструкції у відповідності до
рішення виконкому Одеської міської
ради №40 від 15.01.2004р.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України, між АТ «ФК «Чорноморець» та
виконавчим комітетом Одеської міської
ради виникло зобов'язання, відповідно
до якого виконкомом Одеської міської
ради АТ «ФК «Чорноморець» були надані
права замовника щодо комплексної
реконструкції вказаних вище кварталів
і покладені обов'язки майнового
характеру.

Судом встановлено, що рішенням
Виконкому Приморської районної Ради
народних депутатів від 15.12.1978 року за
№653 «Про затвердження списків
аварійних і старих будинків і квартир»
був визнаний будинок по АДРЕСА_1 -
аварійним, що вже мав на той час - 80,95%
фізичного зносу, на підставі рішення
Приморського райвиконкому №92 від
07.02.1975 року та рішенням виконавчого
комітету Одеської міської ради від
26.09.1994р. №1029 «Про затвердження списків
на відселення з аварійних будинків
міста», був затверджений поіменний
список мешканців будинку №17/19 по вул.
Куйбишева на відселення.

АТ «ФК «Чорноморець» стверджує, що
підставою для звернення останнього до
суду було те, що при розгляді у
Одеському апеляційному
адміністративному суді по справі
№2а-438/10/1522 та при ознайомлені з
матеріалами даної справи (20.01.2014р.), з
яких АТ «ФК «Чорноморець» стало відомо,
що ОСОБА_1 працювала двірником тільки з
01.07.2005р. по серпень 2007р. КП ДЄЗ
«Арнаутське», правонаступником якого є
КП «ЖКС «Фонтанський».

Зазначені факти підтверджуються
доказами: відповідями управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси від
06.11.2013р. за №17629/4 та Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області від
20.12.2013 за №22274/9/15-53-17-20 щодо відрахування
експлуатаційними організаціями в яких
вона начеб то працювала двірником,
податків та страхових внесків.

Ці відповіді з документами доданими до
них свідчать про те, що ОСОБА_1 взагалі
не працювала двірником у МЕП-52,
оскільки будь-яких відрахувань
підприємство не здійснювало. Крім того,
зазначені відповіді підтверджують
тільки те, що ОСОБА_1 прийнята була на
роботу двірником у КП ДЕЗ
«Арнаутський» (правонаступник КП «ЖКС
«Фонтанський») у липні 2005 року, але ні
як у 1992 році.

Отже, АТ «ФК «Чорноморець» стверджує,
що тільки у 2014 році були йому надані
документи, які надали змогу звернутися
до Апеляційного суду Одеської області
з апеляційною скаргою на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 06.04.2006р. за цивільною справою за
№2-0-103/2006.

У листі Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
від 20.02.2014р. №01-11/347 адресоване
директору юридичного департаменту
Одеської міської ради, зазначено, що
підставою для відкриття особистого
рахунку на ім'я ОСОБА_1 було рішення
Приморського суду м. Одеси від 06.04.2006р.
(справа №2-0-103/2006).

АТ «ФК «Чорноморець» вважає, що
визнаючи факт проживання з січня 1993
року Приморський районний суд м. Одеси,
зробив помилковий висновок щодо
підстав набуття ОСОБА_1 права
проживання у службовому приміщенні,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 06.04.20006р. ґрунтується на
спірних доказах та на свідченнях осіб,
які навіть не проживали у будинку
АДРЕСА_1 та записи у трудовій книжці
НОМЕР_1 ОСОБА_1 не підтверджують факт її
оформлення на роботу у МЕП - 52 на посаду
двірника.

В якості доказу АТ «ФК «Чорноморець»
надав суду копію ухвали Апеляційного
суду Одеської області про поновлення
АТ «ФК «Чорноморець» строк на
оскарження рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 06.04.2006р. за
цивільною справою окремого
провадження за №2-0-103/2006 та відкриття
апеляційного провадження.

21.03.2014 року Апеляційний суд Одеської
області апеляційну скаргу АТ «ФК
«Чорноморець» задовольнив повністю,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 06.04.2006р. по цивільній справі
№2-0-103/06 в якому задоволена заява ОСОБА_1
про встановлення юридичного факту
проживання - скасовано, ухвалено нове
рішення в якому у задоволенні заяви
ОСОБА_1 про встановлення юридичного
факту проживання ОСОБА_1 та членів її
сім'ї: її чоловіка ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3
у кв. АДРЕСА_1 з січня 1993 року -
відмовлено.

Зазначене рішення апеляційного суду
набрало законної сили з моменту
проголошення.

Судом встановлено, що апеляційним
судом було встановлено те, що ОСОБА_1
без будь-яких на то правових підстав
самовільно зайняла службове
приміщення за адресою АДРЕСА_1 та
зазначений будинок є сугубо аварійним.

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд вважає встановленими наступні
факти і обставини, що не потребують
доказування при розгляді цієї справи,
оскільки вони вже були встановлені
рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 21.03.2014р.

Отже, АТ «ФК «Чорноморець» зазначає, що
вищевказані факти, стали відомі тільки
під час розгляду у Одеському
апеляційному адміністративному суді
по справі №2а-438/10/1522 і розгляду
Апеляційного суду Одеської області по
справі №22-ц/785/2814/14 (1-а інстанція
№2-0-103/06) та послужили підставою
звернутися до суду за захистом свої
прав та інтересів.

Розглянувши зазначену заяву
представника АТ «ФК «Чорноморець» суд
зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України, права і
свободи людини і громадянина
захищаються судом. Кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань.
За положеннями ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ для захисту порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб, інтересів
держави (ст. 1 ЦПК України).

Частина 1 ст. 16 ЦК України, установлює,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено
способи здійснення захисту цивільних
справ та інтересів судом.

Стаття 3 ЦПК України, передбачає, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних
справах суд захищає права, свободи та
інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Офіційне тлумачення поняття
«інтересу», який підлягає захисту,
надано в Рішенні Конституційного Суду
України від 1 грудня 2004 року N 1-10/2004, яким
визначено, що охоронюваний законом
інтерес треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони для
задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності та іншим
загально-правовим засадам.

Пункт 3.5 Рішення Конституційного Суду
України від 01.12.2004р. №1-10/2004, передбачає,
що цивільний кодекс України (частина
друга статті 16) встановлює способи
захисту інтересів, зокрема: визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Такий перелік способів
захисту інтересів у Цивільному кодексі
України не є вичерпним, оскільки ця
стаття вміщує ще й припис про те, що "суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом".

Отже, поняття "охоронюваний законом
інтерес", що вживається у частині
першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу та інших
законах України у логічно-смисловому
зв'язку з поняттям "права" (інтерес у
вузькому розумінні цього слова),
означає правовий феномен, який: а)
виходить за межі змісту суб'єктивного
права; б) є самостійним об'єктом
судового захисту та інших засобів
правової охорони; в) має на меті
задоволення усвідомлених
індивідуальних і колективних потреб; г)
не може суперечити Конституції і
законам України, суспільним інтересам,
загальновизнаним принципам права; д)
означає прагнення (не юридичну
можливість) до користування у межах
правового регулювання конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом; є) розглядається як простий
легітимний дозвіл, тобто такий, що не
заборонений законом. Охоронюваний
законом інтерес регулює ту сферу
відносин, заглиблення в яку для
суб'єктивного права законодавець
вважає неможливим або недоцільним.

Системний аналіз, який провів
Конституційний Суд України, свідчить,
що поняття "охоронюваний законом
інтерес" у всіх випадках вживання його
у законах України у логічно-смисловому
зв'язку з поняттям "права" має один і той
же зміст (п. 3.6 Рішення Конституційного
Суду України від 1 грудня 2004 року N
1-10/2004).

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Позовна давність, за визначенням
статті 256 Цивільного кодексу України, -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 2, 3, 5 ст. 267 ЦК України,
заява, про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Якщо суд визнає поважним
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

На підставі викладеного, суд вважає, що
заява представника АТ «ФК
«Чорноморець» про поновлення строку
позовної давності підлягає
задоволенню, та зазначені причини щодо
пропущення строку позовної давності є
поважними, порушене право АТ «ФК
«Чорноморець» підлягає судовому
захисту.

Щодо вимог в частині визнання
недійсним договору найму, позбавлення
права користування, виселення та
зняття з реєстрації, суд вважає, що
вимоги підлягають задоволенню на
підставі наступного.

Предметом оспорюванного АТ «ФК
«Чорноморець» договору найму житла є
квартира АДРЕСА_1 та яка згідно
договору найму житла має
характеристики щодо наявності
водопроводу, опалення, каналізації,
газопостачання та електроенергії.

Як вище було встановлено судом,
Апеляційним судом Одеської області
21.03.2014 року по справі №22-ц/785/2814/14
встановлено те, що ОСОБА_1 без будь-яких
на то правових підстав самовільно
зайняла службове приміщення за адресою
АДРЕСА_1 та зазначений будинок є сугубо
аварійним.

Аварійними є жилі будинки, які
непридатні для проживання відповідно
до законодавства.

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Квартира є ізольоване помешкання в
житловому будинку, призначене та
придатне для постійного у ньому
проживання (ст. 382 ЦК України).

Відповідно до ст. 50 Житлового
кодексу Української РСР, жиле
приміщення, що надається громадянам
для проживання, має бути
благоустроєним відповідно до умов
даного населеного пункту та
відповідати санітарним і технічним
вимогам, при якому не допускається
заселення квартири різними сім'ями чи
різними одинокими особами.

Відповідно до ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.1 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 203 ЦК України,
передбачає, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Враховуючи вищезазначені докази, суд
приходить до висновку, що Приморська
районна адміністрація Одеської
міської ради укладаючи з ОСОБА_1
договір найму житлового приміщення
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
припустилася помилки, а саме не було
належно з'ясовано що зазначений
будинок не придатний для проживання та
не відповідає санітарним і технічним
вимогам, які мають істотне значення.

Стаття 116 Житлового кодексу
Української РСР, передбачає, що особи,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1
самовільно зайняла службове
приміщення за адресою АДРЕСА_1,
повністю кореспондуються з вимогами
норми ст. 116 Житлового кодексу
Української РСР, яка передбачає
виселення без надання іншого житлового
приміщення.

Верховний суд України у Аналізі
практики застосування судами ст. 16
Цивільного кодексу України, зазначає,
що вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про її
право користування житловим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК
України).

Твердження ОСОБА_1, що квартира АДРЕСА_1
відповідає санітарним та технічним
вимогам судом не приймається на
підставі встановлених фактів щодо
аварійності цього будинку
підтвердженими рішенням виконкому
Приморської районної Ради народних
депутатів від 15.12.1978р. за №653 і рішенням
виконавчого комітету Одеської міської
ради від 26.09.1994р. №1029.

Договір найму складений у відношенні
квартири АДРЕСА_1 у протиріч вимог п. 4
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради від 15.01.2004р. №40 «Про заходи
щодо здійснення комплексної
реконструкції кварталів у межах вул.
Пантелеймонівської, вул.
Преображенської, вул. М.Арнаутської,
вул. Катериненської».

Суд критично ставиться до того, що
технічний паспорт цієї квартири
наданої ОСОБА_1 та акт від 25.12.2008р. за №32
дільниці №12 КП ЖКС «Фонтанський» є
належними доказами щодо відповідності
санітарним і технічним вимогам
квартири, оскільки будинок визнаний
аварійним ще з 1978 року. Крім того,
технічний паспорт має розбіжність у
характеристиках квартири, які
зазначені у Договорі найму, так в
останньому зазначено, що квартира має
газопостачання, хоча в технічному
паспорті газопостачання відсутнє.

Стаття 109 ЦК України, передбачає, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку. Допускається виселення в
адміністративному порядку з санкції
прокурора лише осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення або проживають
у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»,
передбачено, що органами зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі: заяви особи
або її законного представника;
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення померлою;
свідоцтва про смерть; паспорта або
паспортного документа, що надійшов з
органу державної реєстрації актів
цивільного стану або документа про
смерть, виданого компетентним органом
іноземної держави, легалізованого в
установленому порядку; інших
документів, які свідчать про
припинення: підстав для перебування на
території України іноземців та підстав
для проживання або перебування особи у
спеціалізованій соціальній установі,
закладі соціального обслуговування та
соціального захисту; підстав на право
користування житловим приміщенням.

Це означає, що належним способом
захисту цивільних прав у такому разі є
пред'явлення позову про позбавлення
права власності або визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, які є підставою
для зняття особи з реєстрації місця
проживання відповідними
уповноваженими органами.

Зазначене повністю
кореспондується з позицією Верховного
суду України щодо «Аналізу практики
застосування судами ст. 16 Цивільного
кодексу України» та висновками
Верховного Суду України, викладеними в
постанові від 16 січня 2012 року у справі
№ 6-57цс11.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позивачем були доведені ті
обставини на підставі яких він
постався, як на підставу своїх вимог.

Утім, заперечення відповідача - ОСОБА_1
щодо законності укладення договору
найму та правомірного набуття права
користування житловим приміщенням не
беруться до уваги судом, оскільки вони
не підтверджені відповідними доказами.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Стаття 213 ЦПК України, передбачає, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції
України, ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», ст.ст. 16, 109,
202, 203, 215, 229, 256, 261, 267, 382 Цивільного
Кодексу України, ст.ст. 50, 116 Житлового
кодексу Української РСР, ст.ст. 1, 3, 4, 59,
60, 61, 88, 212, 214, 215, 218
Цивільно-процесуального Кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву АТ «ФК Чорноморець» про
поновлення строку позовної давності
задовольнити.

Поновити АТ «ФК «Чорноморець» строк
позовної давності щодо позовних вимог.

Визнати недійсним договір найму житла
в будинках державного і комунального
житлового фонду укладеного 09.10.2008р. між
Приморською районною адміністрацією
Одеської міської ради і ОСОБА_1.

Позбавити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 права
користування квартирою АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

Висилити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 з
квартири АДРЕСА_1.

Зняти з реєстрації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя

07.07.2014