Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.07.2014
м. Бар Вінницької
області

Барський районний суд Вінницької
області у складі:

головуючого судді Питель О.В.,

за участі секретаря Бурятинської Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, з участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, Гаївської
сільської ради Барського району
Вінницької області до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання договору дарування
земельної ділянки та державних актів
частково недійсними, визнання прав
користування земельними ділянками та
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про поділ будинку у натурі, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року позивачі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, Гаївської
сільської ради Барського району
Вінницької області звернулися до суду
з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
визнання договору дарування земельної
ділянки та державних актів частково
недійсними, визнання прав користування
земельними ділянками. У позовній заяві
вказали, що рішенням Барського
районного суду Вінницької області від
24.03.2009 було визнано право власності на
3/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1
за ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вказане
рішення суду набрало законної сили та
позивачі зареєстрували належну їм
частку житлового будинку, тому
вважають, що мають право на частину
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.
Вважають, що після винесення
наведеного вище рішення суду першої
інстанції у позивачів виникли підстави
для звернення до суду з позовом про
визнання частково недійсним договору
дарування земельної ділянки, що
посвідчений 16.12.2005 приватним
нотаріусом ОСОБА_6 Барського районного
нотаріального округу за реєстром №2313.
Крім того, позивачі вказують, що з
повідомлення Гаївської сільської ради
на ім'я адвоката ОСОБА_7 від 17.03.2011 за №68
вони дізналися, що земельна ділянка по
АДРЕСА_1, приватизована і видано
державний акт власнику землі, до
вказаного листа було додано копію
рішення виконкому Гаївської сільської
ради Барського району про передачу у
приватну власність земельних ділянок
НОМЕР_1 від 28.11.1995, з якого позивачі
дізналися, що ОСОБА_4 було передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,60 га, з яких: 0,25 га - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд та 0,35 га - для ведення
особистого селянського господарства.
Позивачі вважають, що оскільки частина
житлового будинку належить їм як
членам колишнього колгоспного двору,
то їм належить і право користування
земельною ділянкою біля цього будинку.
Позивачі вказують, що мають право на
земельну ділянку у розмірі, що
відповідає 3/5 частини, оскільки вони є
власниками відповідної частини у
будинку, господарських будівлях та
спорудах. Крім того, позивачі
зазначають, що про існування договорів
дарування їм стало відомо при слуханні
справи, яке закінчилося ухваленням
рішення 24.03.2009, тому вважають, що строк
позовної давності вони не пропустили.
Позивачі вважають, що договори
дарування земельних ділянок порушують
їх права як членів колгоспного двору,
що був розташований по АДРЕСА_1, тому
звернулися до суду та просили визнати
договори дарування земельних ділянок
та державні акти частково недійсними,
визнати право користування земельними
ділянками за позивачами.

Поряд з цим, у жовтні 2011 року позивачі
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до
Барського районного суду Вінницької
області з позовом до ОСОБА_5 про поділ
будинку у натурі. Позовні вимоги
обґрунтовано тим, що рішенням
Барського районного суду Вінницької
області від 24.03.2009, про яке йшлося вище,
за позивачами, крім іншого, визнано
право власності на 3/5 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1. На виконання
рішення суду позивачі зареєстрували
своє право власності у Барському
районному бюро технічної
інвентаризації. Оскільки між сторонами
виник спір щодо виділення часток у
натурі, то позивачі змушені звернутися
до суду з позовом та просили виділити у
натурі 3/5 частки житлового будинку з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, який розташований по
АДРЕСА_1, що належить позивачам на праві
власності.

12.06.2013 справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, Гаївської сільської
ради Барського району Вінницької
області до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
визнання договору дарування земельної
ділянки та державних актів частково
недійсними, визнання прав користування
земельними ділянками після виходу у
відставку головуючого у справі судді
Хлопецького О.С. прийнята до розгляду
суддею Питель О.В.

10.01.2014 за клопотанням представника
позивачів ОСОБА_7 справа за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
Гаївської сільської ради Барського
району Вінницької області до ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про визнання договорів
дарування земельних ділянок та
державних актів частково недійсними,
визнання прав користування земельними
ділянками та визнання недійсним
рішення виконкому була об'єднана зі
справою за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ будинку у
натурі у одне провадження.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1, яка діє від свого імені, а також
на підставі довіреності від 16.08.2013 є
представником позивача ОСОБА_3 (том 2
а.с. 85), позовні вимоги підтримала
повністю з підстав, що викладені у
позовних заявах. Додатково зазначила,
що будучи підлітком, повністю
допомагала у будівництві спірного
будинку, тоді як її сестра ОСОБА_5 була
ще дитиною та нічого не могла робити.
Крім того, позивач доглядала за матір'ю
- ОСОБА_4, коли тій було погано після
інсульту. У подальшому позивач, коли
вже мала свою сім'ю, доглядала та
утримувала свою молодшу сестру - ОСОБА_5
Таким чином, позивач ОСОБА_1 вважає, що
відповідачі вчиняють несправедливо
відносно неї та вважає, що має право на
3/5 частини земельних ділянок, які
отримала у власність ОСОБА_4, та
подарувала ОСОБА_5 Щодо позовних вимог
про поділ будинку, вказала, що спільно
користуватися будинковолодінням з
відповідачами неможливо, оскільки
відповідач ОСОБА_5 часто застосовує до
неї фізичну силу. Після отримання
висновку експертизи, пояснила суду, що
бажає поділити будинок за варіантом №3
висновку №718 комплексної судової
будівельно-технічної,
земельно-технічної експертизи,
зокрема, просила виділити позивачам
житлові кімнати 1-4, 1-5, 1-6, веранду І та
хлів добудову «Б2», хлів добудову «Б3»,
погріб під літньою кухнею «Б4»,
колодязь №4, відповідачам - коридор 1-1,
кухню 1-2, кладову 1-3, а також ганок «а1»,
хлів «Б», літню кухню «Б1», паркан №1.
Земельні ділянки просила поділити
також за варіантом №3 вказаного вище
висновку експертизи. У зв'язку з
відхиленням від ідеальних часток не
заперечила сплатити відповідачам 4011,00
грн. Зауважила, що наполягає на тому,
щоб саме їй у власність було виділено
колодязь, оскільки вона сама його
будувала і доглядає за ним, крім того,
саме біля колодязя її неодноразово
била відповідач ОСОБА_5

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_2 пояснив, що позовні вимоги
підтримує повністю з підстав,
викладених у позовних заявах. Пояснив,
що бажає поділити будинок та земельні
ділянки за варіантом №3 висновку №718
комплексної судової
будівельно-технічної,
земельно-технічної експертизи:
виділити позивачам житлові кімнати 1-4,
1-5, 1-6, веранду І та хлів добудову «Б2»,
хлів добудову «Б3», погріб під літньою
кухнею «Б4», колодязь №4, відповідачам -
коридор 1-1, кухню 1-2, кладову 1-3, а також
ганок «а1», хлів «Б», літню кухню «Б1»,
паркан №1. У зв'язку з відхиленням від
ідеальних часток не заперечив сплатити
відповідачам 4011,00 грн.

Представник позивачів ОСОБА_7, яка
діє на підставі ордерів серії ВН №021197,
№021198 та витягів з договорів (том 2 а.с.
83-86), у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала з підстав,
викладених у позовних заявах. Просила
суд визнати договори дарування
земельної ділянки та державні акти
частково недійсними, оскільки вказані
документи порушують права позивачів як
членів колишнього колгоспного двору та
визнати за позивачами право
користування земельними ділянками, що
знаходяться по АДРЕСА_1, оскільки
позивачі є власниками 3/5 частини
будинку, господарських будівель та
споруд. А також просила поділити у
натурі будинковолодіння за варіантом
№3 висновку №718 комплексної судової
будівельно-технічної,
земельно-технічної експертизи,
стягнувши з позивачів на користь
відповідачів 4011,00 грн компенсації за
відхилення від ідеальної частки.
Зауважила, що згода співвласників у
разі виділення частки на отримання
компенсації законодавством
передбачається лише у разі
неможливості поділу речі, оскільки у
даному випадку існує технічна
можливість поділу будинковолодіння, то
згода відповідачів на отримання
компенсації не є обов'язковою.

Відповідач ОСОБА_5, її
представники ОСОБА_8, який діє на
підставі ордеру серії ВН №023510 від
15.01.2014 та витягу з договору (том 2 а.с.
181-182), та ОСОБА_9, яка діє на підставі
довіреності від 04.03.2014 (том 3 а.с. 22), та
відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про визнання договору дарування
земельної ділянки та державних актів
частково недійсними, визнання прав
користування земельними ділянками не
визнали, а позовні вимоги про поділ
будинку у натурі визнали частково з
підстав, викладених у письмових
запереченнях (том 2 а.с. 193-198). Зокрема,
вимоги про визнання договорів
дарування земельних ділянок вважають
безпідставними, оскільки останні були
укладені з дотриманням усіх вимог
законодавства, крім того, позивачами не
наведено жодної підстави, визначеної
законом, для визнання недійсними
договорів. Відповідачі та їх
представники не вважають, що
оспорюваними договорами порушено
право позивачів як членів колишнього
колгоспного двору, оскільки відповідно
до законодавства, чинного на період дії
колгоспного двору, не було передбачено
виникнення у членів колгоспного двору
прав на земельну ділянку.

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_5 заявила
про застосування наслідків пропущення
строку позовної давності щодо вимог
позивачів про визнання частково
недійсними договорів дарування
земельних ділянок про що подала
письмові заяви (том 2 а.с. 168-169, 217-218). У
заявах вказала, що про існування
вказаних договорів позивачам стало
відомо у серпні 2008 року коли вона
(ОСОБА_5) звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні та зняття з реєстрації,
оскільки ще у позовній заяві вказала,
що земельні ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_4
подарувала їй. Позивачі звернулися до
суду з позовом про визнання вказаних
договорів дарування частково
недійсними у жовтні 2011 року (тобто
через 3 роки і 3 місяці), тому відповідач
вважає, що вони пропустили строк
позовної давності та просила відмовити
у задоволенні вказаних вимог.

Позовні вимоги про визнання недійсним
рішення виконкому сільської ради,
згідно якого ОСОБА_4 було передано у
приватну власність земельні ділянки у
порядку приватизації, відповідачі
вважають безпідставними, оскільки
оспорюване рішення було прийнято
відповідно до Декрету КМУ «Про
приватизацію земельних ділянок»,
зокрема, ОСОБА_4 отримала у приватну
власність земельні ділянки, що були їй
надані у користування, що відповідає
положенням вказаного Декрету КМУ.
Оскільки спірні земельні ділянки не
надавалися у користування позивачам,
то при проведенні приватизації їх
права не було порушено. Також
відповідно до змісту письмових
заперечень відповідачі вважають
безпідставними вимоги позивачів про
визнання за ними права користування
земельними ділянками, оскільки
відповідно до земельного
законодавства громадяни набувають
права користування та права власності
на земельні ділянки за рішеннями
органів виконавчої влади або місцевого
самоврядування у межах їх повноважень.
Оскільки таких рішень щодо позивачів
не приймалося, то останні не набули
право користування спірними
земельними ділянками, а суд не може
вирішувати питання, віднесені до
компетенції органів виконавчої влади
чи місцевого самоврядування. Крім того,
відповідачі вважають необґрунтованими
посилання позивачів на те, що вони
мають право на 3/5 частини земельних
ділянок, оскільки є співвласниками (у
розмірі 3/5) будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1, з огляду
на те, що відповідно до земельного та
цивільного законодавства, що діяло на
момент набуття позивачами права
власності на частину будинку та
господарських будівель, позивачі
можуть претендувати лише на частину
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку. Щодо вимог
позивачів про поділ житлового будинку,
то відповідачі визнали дані вимоги
частково, згодні, що виділення часток у
натурі є необхідним, однак, заперечили
проти запропонованого позивачами
варіанту №3 висновку №718 комплексної
судової будівельно-технічної,
земельно-технічної експертизи.
Відповідно до вказаного варіанту
позивачам слід виділити: житлові
кімнати 1-4, 1-5, 1-6, веранду І, хлів
добудову «Б2», хлів добудову «Б3»,
погріб під літньою кухнею «Б4»,
колодязь №4, відповідачам - коридор 1-1,
кухню 1-2, кладову 1-3, ганок «а1», хлів «Б»,
літню кухню «Б1», паркан №1, та
компенсувати 4011,00 грн за відхилення від
розміру ідеальної частки. Відповідачі
не погодилися з наведеним варіантом
поділу, оскільки усі житлові кімнати
відходять позивачам, тоді як для сім'ї
ОСОБА_5, яка складається з шести членів:
сама відповідач, її мати - ОСОБА_4,
чоловік відповідача ОСОБА_10, та троє їх
малолітніх дітей, не залишається
жодної житлової кімнати. На зауваження
позивачів, відповідачі не заперечили,
що частково під житлову кімнату вони
облаштували кухню 1-2, оскільки шість
членів сім'ї не можуть мешкати у одній
кімнаті 1-4, що на даний час перебуває у
користуванні відповідачів.
Облаштування у кухні 1-2 спальних місць
відповідачі не вважають підставою для
позбавлення їх єдиної житлової
кімнати, що перебуває у їх
користуванні. Зауважили, що експертом
не було враховано дані інтереси
відповідачів, а також те, що у
приміщеннях 1-1, 1-2, 1-3 та 1-4, якими з 1995
року фактично користуються
відповідачі, виконано капітальний
ремонт (проведено газове опалення,
вікна замінено на метало-пластикові,
повністю замінено підлогу), крім того, у
господарській будівлі «Б1» проведено
відповідачем газопостачання та
облаштовано літню кухню, яку
відповідач використовує для ведення
господарства. Відповідачі вказують, що
виділення вказаних приміщень у
власність позивачів, завдасть значної
шкоди відповідачам. Крім того,
відповідачі зазначили, що не можуть
залишитися без доступу до питної води
та просили залишити у спільному
користуванні колодязь. Поряд з цим,
відповідачі звернули увагу суду, що
відступ від ідеальної частки за
запропонованим позивачами варіантом
дорівнює 8,84 м2 та категорично
відмовилися від отримання компенсації
за зменшення належної їм частки у
будинку, господарських будівлях та
спорудах.

Натомість, відповідачі у судовому
засіданні пояснили, що не заперечують
щодо поділу будинку, господарських
будівель та споруд за визначеним
експертом у ході додаткової експертизи
варіантом, що викладений у таблиці №7
висновку додаткової судової
будівельно-технічної експертизи №210
(том 3 а.с. 45-63). Зазначили, що відповідно
до вказаного варіанту відхилення від
розміру ідеальної частки дорівнює 5,86
м2, а також погодилися на отримання
компенсації за зменшення їх частки у
домоволодінні у розмірі 2639,00 грн.

Щодо поданої відповідачем заяви про
застосування наслідків пропущення
строку позовної давності, позивачі
подали заяву про визнання причин
пропуску строку звернення до суду
поважними та поновлення пропущеного
строку. Заява аргументована тим, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не могли звернутися до
суду раніше, оскільки ОСОБА_1 не
працювала, що підтверджується даними
довідки, а ОСОБА_2 разом зі своєю
цивільною дружиною виховують чотирьох
дітей, тому через матеріальні труднощі
вони не мали можливості сплачувати
судові витрати. Крім того, вважали, що
якщо вони є власниками 3/5 будинку, то і
земля переходить за ними у
відповідному розмірі. Просили наведені
обставини визнати поважними причинами
пропуску строку звернення до суду з
позовом та поновити його (том 3 а.с. 73-74).

Відповідачем ОСОБА_5 було подано
заперечення на клопотання позивачів
про поновлення пропущеного строку
позовної давності. Заперечення
аргументовано тим, що доводи, викладені
у клопотанні, є надуманими,
необґрунтованими та не відповідають
дійсності та не перешкоджали позивачам
звернутися до суду вчасно (том 3 а.с. 87).

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору на стороні позивачів -
Гаївської сільської ради Барського
району Вінницької області у судові
засідання не з'являлися, про день час та
місце судового розгляду були
повідомлені належним чином, подавали
заяви про розгляд справи у їх
відсутність. Своє ставлення до
позовних вимог суду не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін,
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, судом було
встановлено наступні обставини справи
щодо позовних вимог про визнання
договорів дарування земельних ділянок
та державних актів частково
недійсними, визнання прав користування
земельними ділянками та визнання
недійсним рішення виконкому.

Рішенням Барського районного
суду Вінницької області від 24.03.2009 було
визнано частково недійсним рішення
виконкому Барської районної ради №313
від 17.09.1987, визнано частково у частині 3/5
недійсним свідоцтво про право
власності на жилий будинок по АДРЕСА_1
від 22.10.1987, визнано частково недійсним у
частині 3/5 договір дарування, що
посвідчений 16.12.2005 за реєстром №2313
приватним нотаріусом Барського
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
визнано право власності на 3/5 частини
житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (том 2 а.с. 18-19).

Вказане рішення Барського
районного суду Вінницької області від
24.03.2009 набрало законної сили 17.07.2009 на
підставі ухвали апеляційного суду
Вінницької області, якою дане рішення
залишено без змін (том 2 а.с. 20-22).

Право власності на 3/5 частини
житлового будинку зареєстровано за
позивачами, про що свідчать дані копії
реєстраційного посвідчення від 21.09.2009
(том 2 а.с. 23); на 3/5 частини будинку по
АДРЕСА_1 відкрито окремий
погосподарський номер, що
підтверджується даними копії рішення
виконавчого комітету Гаївської
сільської ради Барського району
Вінницької області №45 від 10.11.2009 (том 2
а.с. 25).

16.12.2005 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5
земельну ділянку розміром 0,25 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована по
АДРЕСА_1, що підтверджується даними
копії договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом Барського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрованого у реєстрі за №2313
(том 2 а.с. 26, том 3 а.с. 97, 98). Відповідно до
змісту договору відчужувана земельна
ділянка належала ОСОБА_4 на підставі
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ВН №208159,
виданого 02.03.2004 виконкомом Гаївської
сільської ради Барського району
Вінницької області на підставі рішення
5 сесії 4-го скликання від 21.07.2003.

16.12.2005 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5
земельну ділянку розміром 0,3742 га для
ведення особистого селянського
господарства, що розташована по
АДРЕСА_1, що підтверджується даними
копії договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом Барського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрованого у реєстрі за №2316
(том 3 а.с. 99, 100). Відповідно до змісту
договору відчужувана земельна ділянка
належала ОСОБА_4 на підставі Державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ВН №208158, виданого 02.03.2004
виконкомом Гаївської сільської ради
Барського району Вінницької області на
підставі рішення 5 сесії 4-го скликання
від 21.07.2003.

ОСОБА_5 є власником земельної
ділянки розміром 0,25 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
розташована по АДРЕСА_1, на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯД №358322 від
18.04.2007 (а.с. 27), а також земельної ділянки
розміром 0,3742 га для ведення особистого
селянського господарства, що
розташована по АДРЕСА_1, на підставі
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯД №358323 від
18.04.2007 (а.с. 28).

Відповідно до даних копії рішення
виконавчого комітету Гаївської
сільської ради Барського району
Вінницької області №121 «б» від 28.11.1995,
керуючись ст.ст. 116, 118 Земельного
кодексу України, Декретом КМУ №15-92 від
26.12.1992 «Про приватизацію земельних
ділянок», виконком вирішив: передати
безкоштовно у приватну власність
ОСОБА_4 земельну ділянку загальною
площею 0,60 га, у тому числі: для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель - 0,25 га та для ведення
особистого селянського господарства -
0,35 га, земельна ділянка розташована по
АДРЕСА_1. Рішення виконкому затверджено
14 сесією 22 скликання від 23.08.1997 (том 2 а.с.
31).

Визначаючись чи підлягають
задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання за ними
права користування земельною ділянкою
площею 0,15 га з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована по
АДРЕСА_1, та визнання за ними права
користування земельною ділянкою
площею 0,22452 га з цільовим призначенням
для ведення особистого селянського
господарства, що розташована там же,
суд виходить з наступного.

Барський районний суд Вінницької
області, ухвалюючи рішення від 24.03.2009,
про яке йшлося вище, виходив з того, що
оспорюване свідоцтво про право
власності на будинок було видано
ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому
Барської районної ради народних
депутатів від 17.09.1987 №313. До вказаного
часу будинок АДРЕСА_1 мав статус
колгоспного двору. Оскільки, крім
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 членами колгоспного
двору на той час були ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, а відповідно до положень ст. 120
ЦК Української РСР (у редакції станом
на 1963 рік, тобто на час дії поняття
колгоспного двору) майно колгоспного
двору належить його членам на праві
сумісної власності, то судом було
визнано частково недійсними рішення
виконкому, свідоцтво про право
власності на будинок та договір
дарування будинку, а також визнано
право власності на 3/5 частини будинку
за позивачами.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, позивачі вважають, що
набули право користування земельними
ділянками у розмірі 3/5 частини.

Однак, суд вважає посилання позивачів
такими, що не ґрунтуються на положеннях
закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЦК Української
РСР (у редакції станом на 1963 рік, тобто
на час дії поняття колгоспного двору)
колгоспний двір може мати у власності
підсобне господарство на присадибній
ділянці землі, що знаходиться в його
користуванні, жилий будинок,
продуктивну худобу, птицю та дрібний
сільськогосподарський реманент
відповідно до статуту колгоспу. Крім
того, колгоспному дворові належать
передані в його власність членами
двору їх трудові доходи від участі в
громадському господарстві колгоспу
або інше передане ними у власність
двору майно, а також предмети
домашнього вжитку і особистого
користування, придбані на спільні
кошти.

Виходячи зі змісту наведеної
статті, позивачі, як члени колишнього
колгоспного двору не набули права
користування чи власності на земельні
ділянки, оскільки земельні ділянки не
входили до власності колгоспного
двору.

З іншого боку, як встановлено у
судовому засіданні, 21.09.2009 позивачі
набули право власності на 3/5 частини
будинку по АДРЕСА_1 (том 2 а.с. 23).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 377 ЦК
України (який набрав чинності 01.01.2004, у
редакції від 05.08.2009, тобто станом на
момент набуття позивачами права
власності на частину будинку) до особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду, переходить право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором. Якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Дані положення цивільного
законодавства повністю
кореспондуються з положеннями ст. 120
Земельного кодексу України від 25.10.2001,
який набрав чинності 01.01.2002, у редакції,
що діяла станом на 21.09.2009 (на момент коли
позивачі оформили право власності на 3/5
частини житлового будинку).

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у постанові від 16.04.2004 №7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» - розмір земельної
ділянки, необхідної для обслуговування
житлового будинку, будівлі або споруди,
визначається шляхом проведення за
клопотанням сторін експертизи з
врахуванням чинних нормативних
документів у галузі будівництва,
санітарних норм та правил тощо (пункт
18).

У ході розгляду справи судом за
клопотанням сторін було призначено
комплексну судову будівельно-технічну
та земельно-технічну експертизу, а
також додаткову судову
будівельно-технічну експертизу, однак
питання про визначення розміру
земельної ділянки, необхідної для
обслуговування житлового будинку,
господарської будівлі або споруди
сторонами поставлено не було.

Крім того, суд приймає
заперечення відповідачів щодо даних
позовних вимог, як такі, що ґрунтуються
на вимогах закону. Зокрема, відповідно
до положень ч. 1 ст. 116 Земельного
кодексу України громадяни набувають
права власності та права користування
земельними ділянками за рішеннями
органів виконавчої влади або місцевого
самоврядування у межах їх повноважень.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб у спосіб, визначений законами
України. Відтак, суд не вправі
здійснювати функції органів місцевого
самоврядування, вирішувати питання,
віднесені до їх компетенції,
аналогічна позиція була висвітлена
Пленумом Верховного Суду України у
постанові від 16.04.2004 №7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» (пункт 7).

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання за ними
права користування земельною ділянкою
площею 0,15 га з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована по
АДРЕСА_1, та визнання за ними права
користування земельною ділянкою
площею 0,22452 га з цільовим призначенням
для ведення особистого селянського
господарства, що розташована там же, з
тих підстав, що вони були членами
колгоспного двору, задоволенню не
підлягають.

Визначаючись чи підлягають
задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання частково
недійсними договору дарування ОСОБА_5
земельної ділянки розміром 0,25 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована по
АДРЕСА_1, посвідченого приватним
нотаріусом Барського районного
нотаріального округу ОСОБА_6
зареєстрованого у реєстрі за №2313,
державного акту серії ЯД №358322 від
18.04.2007, договору дарування земельної
ділянки розміром 0,3742 га для ведення
особистого селянського господарства,
що розташована по АДРЕСА_1,
посвідченого приватним нотаріусом
Барського районного нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованого у
реєстрі за №2316, та державного акту
серії ЯД №358323 від 18.04.2007, суд виходить з
наступного.

Оспорювані договори дарування
були укладені 16.12.2005. Відповідно до
законодавства, що діяло на момент
укладення договорів, за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК
України). Відповідно до ч. 1 ст. 718 ЦК
України дарунком можуть бути нерухомі
речі. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства,
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, та правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Дослідивши оспорювані договори
дарування, судом встановлено, що їх
зміст не суперечить нормами Цивільного
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняла правочини (ОСОБА_4), мала
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
було вільним та відповідало його
внутрішній волі, що було підтверджено
Дарувальником під час судового
засідання, правочин був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, про що свідчить факт
оформлення земельних ділянок на своє
ім'я обдарованою особою. Крім того,
сторонами було дотримано вимог до
форми правочину дарування нерухомого
майна.

Таким чином, судом було
встановлено відсутність підстав,
передбачених законом, для визнання
вчинених правочинів недійсними.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у постанові від 06.11.2009 №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» - правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

З огляду на викладене, оскільки
позивачами не було вказано підстав для
визнання оспорюваних правочинів
недійсними та судом таких підстав не
було встановлено у ході розгляду
цивільної справи, позовні вимоги про
визнання частково недійсними
договорів дарування земельних ділянок
розміром 0,25 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд та
земельної ділянки розміром 0,3742 га для
ведення особистого селянського
господарства, що розташовані по
АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню.

Поряд з цим, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги про визнання
частково недійсними державного акту
серії ЯД №358322 від 18.04.2007 та державного
акту серії ЯД №358323 від 18.04.2007, що видані
на ім'я відповідача ОСОБА_5 на підставі
вказаних вище договорів дарування, є
похідними від визнання частково
недійсними даних договорів дарування.
Таким чином, оскільки підстав для
визнання недійсним договорів
дарування судом не встановлено, то і
підстави для визнання частково
недійсними державних актів відсутні,
тому у цій частині позовних вимог також
слід відмовити.

Визначаючись щодо позовних вимог
про визнання недійсним рішення №121«б»
від 28.11.1995 виконкому Гаївської
сільської ради Барського району
Вінницької області, затвердженого 14
сесією 22 скликання від 23.08.1997, про
передачу ОСОБА_4 у приватну власність
0,60 га землі, у тому числі: для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель - 0,25 га та для ведення
особистого селянського господарства -
0,35 га, земельна ділянка розташована по
АДРЕСА_1, суд виходить з наступного.

При прийнятті оспорюваного
рішення, виконком Гаївської сільської
ради Барського району Вінницької
області керувався положеннями Декрету
КМУ №15-92 від 26.12.1992 «Про приватизацію
земельних ділянок», відповідно до
змісту якого Кабінет Міністрів України
постановив: сільським, селищним,
міським Радам народних депутатів
забезпечити передачу протягом 1993 року
громадянам України у приватну
власність земельних ділянок, наданих
їм для ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, у межах норм,
установлених Земельним кодексом
України. Таким чином, ОСОБА_4
реалізувала своє право на отримання
безкоштовно у власність земельної
ділянки. У ході судового розгляду не
було надано доказів того, що спірну
земельну ділянку було надано у
користування позивачам, що стало б
підставою отримання ними права на
приватизацію земельної ділянки.

Крім того, суд дійшов висновку, що
у позові до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
визнання недійсним рішення виконкому
Гаївської сільської ради Барського
району Вінницької області №121«б» від
28.11.1995 слід відмовити, оскільки дані
особи не можуть відповідати за
вказаними позовними вимогами.

У свою чергу, на виконання
положень ч. 4 ст. 10 ЦК України, судом було
роз'яснено позивачам їх право на
звернення до суду з клопотанням про
залучення до участі у справі іншої
особи як співвідповідача та наслідки
невчинення такої процесуальної дії.

Щодо заяви відповідачів про
застосування наслідків пропущення
строку позовної давності для звернення
до суду з позовом про визнання частково
недійсними договорів дарування, то суд
виходить з наступного.

Оскільки судом встановлено
відсутність порушеного права
позивачів відповідачами, то суд дійшов
висновку, що питання застосування
наслідків пропущення строку позовної
давності та вирішення чи є причини
пропущення позовної давності
поважними не підлягають розгляду, що
витікає з положень ч. 5 ст. 267 ЦПК
України.

Визначаючись чи підлягають
задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ
будинку у натурі, суд виходить з
наступного.

Відповідно до рішення Барського
районного суду Вінницької області від
24.03.2009, про яке йшлося вище, за ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано право
власності на 3/5 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 (том 2 а.с. 18-19).

Вказане рішення Барського районного
суду Вінницької області від 24.03.2009
набрало законної сили 17.07.2009 на
підставі ухвали апеляційного суду
Вінницької області, якою дане рішення
залишено без змін (том 2 а.с. 20-22).

Право власності на 3/5 частини
житлового будинку зареєстровано за
позивачами, про що свідчать дані копії
реєстраційного посвідчення від 21.09.2009
(том 2 а.с. 23), на 3/5 частини будинку по
АДРЕСА_1 відкрито окремий
погосподарський номер, що
підтверджується даними копії рішення
виконавчого комітету Гаївської
сільської ради Барського району
Вінницької області №45 від 10.11.2009 (том 2
а.с. 25).

Крім наведених вище письмових
документів, що містяться у матеріалах
справи, судом також взято до уваги дані
наступних письмових доказів:

- висновку комплексної судової
будівельно-технічної,
земельно-технічної експертизи №718 від
28.11.2013 (том 2 а.с. 122-163), однак, з
урахуванням даних висновку додаткової
судової будівельно-технічної
експертизи №210 від 05.05.2014, оскільки під
час виконання додаткової експертизи
експертом було виявлено неточності у
розрахунках первинної експертизи, що
були виправлені у ході додаткової
експертизи (том 3 а.с. 45-63);

- копії рішення виконавчого
комітету Гаївської сільської ради №28
від 28.05.2008, копії накладних про
придбання будівельних матеріалів,
копії актів виконаних робіт (том 2 а.с.
199-216, том 3 а.с. 26), що свідчать про
проведення газопостачання до спірного
будинку, проведення ремонтних робіт та
заміни вікон сім'єю ОСОБА_5, хоча дані
обставини не заперечувалися сторонами;

- копії довідки №102 від 04.03.2014,
виданої виконкомом Гаївської
сільської ради Барського району
Вінницької області, відповідно до якої
сім'я ОСОБА_5 складається з її чоловіка
ОСОБА_10, трьох їх неповнолітніх дітей:
ОСОБА_11, 1997 року народження, ОСОБА_12,
2000 року народження, ОСОБА_13, 2012 року
народження, та матері відповідача -
ОСОБА_4, 1934 року народження (том 3 а.с. 27);

- акту обстеження №109 від 19.09.2014,
виконаного комісією сільської ради, та
довідки виконавчого комітету
Гаївської сільської ради Барського
району Вінницької області №218 від
19.05.2014, відповідно до яких ОСОБА_2 мешкає
без реєстрації по АДРЕСА_2 (том 3 а.с. 76,
77).

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України,
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України,
якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України
у разі виділу співвласником у натурі
частки із спільного майна для
співвласника, який здійснив такий
виділ, право спільної часткової
власності на це майно припиняється.
Така особа набуває право власності на
виділене майно, і у випадку,
встановленому законом, таке право
підлягає державній реєстрації.

Таким чином, позовні вимоги
позивачів - власників 3/5 частини
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами про поділ
будинку у натурі є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

У судовому засіданні позивачі просили
виділити їм житлові кімнати 1-4, 1-5, 1-6,
веранду І, хлів добудову «Б2», хлів
добудову «Б3», погріб під літньою
кухнею «Б4», колодязь №4, відповідачам -
коридор 1-1, кухню 1-2, кладову 1-3, ганок
«а1», хлів «Б», літню кухню «Б1», паркан
№1, що відповідає варіанту №3 висновку
комплексної судової
будівельно-технічної,
земельно-технічної експертизи №718 від
28.11.2013, з урахуванням виправленої
неточності вказаний варіант розподілу
висвітлено у таблиці №12 висновку
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи №210
від 05.05.2014 (том 3 а.с. 58). Відповідно до
даних експертизи відхилення від
ідеальної частки становить 8,84 м2, тобто
частка співвласників 3/5 частини
житлового будинку є більшою, відтак,
експертом встановлено, що розмір
компенсації за відхилення від розміру
частки становить 4011,00 грн, яку повинні
сплатити співвласники 3/5 частин
співвласникам 2/5 частин, тобто позивачі
відповідачу.

У судовому засіданні позивачі не
заперечили щодо сплати визначеної
компенсації відповідачу. Однак,
відповідач категорично заперечила
щодо поділу будинку за запропонованим
позивачами варіантом та зменшення її
частки на 8,84 м2 з отриманням
компенсації. Суд приймає дані
заперечення відповідача, оскільки вони
ґрунтуються на вимогах закону,
підтверджені даними письмових доказів,
що містяться у матеріалах справи та
були досліджені судом.

Відповідно до положень ст. 41
Конституції України ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності, право приватної власності є
непорушним. Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК
України усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення своїх прав. Крім
того, відповідно до положень ч. 1 та ч. 2
ст. 321 ЦК України право власності є
непорушним, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні; особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

З огляду на наведені положення закону,
суд дійшов висновку, що позивачі та
відповідачі як співвласники мають
рівні права, що потребують захисту при
поділі будинку, разом з тим, суд
зобов'язаний урахувати інтереси того
співвласника, частка якого при поділі
зменшується.

З метою дотримання законних прав
співвласників, судом було досліджено
усі варіанти поділу будинку між
співвласниками, що викладені експертом
у висновку комплексної судової
будівельно-технічної,
земельно-технічної експертизи №718 від
28.11.2013 та висновку додаткової судової
будівельно-технічної експертизи №210
від 05.05.2014 на предмет можливості поділу
будинку при відхиленні від розміру
ідеальної частки з урахуванням
інтересів співвласника, частка якого
буде зменшена, зокрема, щодо наявності
його згоди на отримання компенсації як
того вимагають положення ЦК України.

Зокрема, було встановлено, що за
варіантом поділу будинку,
господарських будівель та споруд, що
знаходиться по АДРЕСА_1, який викладено
у таблиці №7 висновку додаткової
судової будівельно-технічної
експертизи №210 від 05.05.2014, пропонується
виділити позивачам як співвласникам 3/5
частини: житлові кімнати 1-5, 1-6, веранду
І, літню кухню «Б1», хлів добудову «Б3»,
погріб під літньою кухнею «Б4», 1/2
частину колодязя №4, відповідачу -
коридор 1-1, кухню 1-2, кладову 1-3, житлову
кімнату 1-4, ганок «а1», хлів «Б», хлів
добудову «Б2», паркан №1, 1/2 частину
колодязя №4. Відступ від розмірів
ідеальних часток за даним варіантом
становить 5,86 м2, тобто, частка
співвласників 3/5 частини будинку
збільшується на 3% тому вони повинні
будуть сплатити співвласнику 2/5 частин
2639,00 грн. Відповідач - співвласник 2/5
частини будинку надала згоду на
отримання такої компенсації за
зменшення її частки. При цьому за
вказаним варіантом поділу будинку
співвласнику 2/5 відходить принаймні
одна житлова кімната та 1/2 частина
колодязя (том 3 а.с. 55).

Таким чином, з огляду на досліджені
судом докази та встановлені обставини,
керуючись наведеними вище положеннями
закону, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог про поділ
будинку у натурі, виділивши позивачам:
житлові кімнати 1-5, 1-6, веранду І, літню
кухню «Б1», хлів добудову «Б3», погріб
під літньою кухнею «Б4», 1/2 частину
колодязя №4, що відповідає 63/100 частинам
будинку з господарськими будівлями,
відповідачу - коридор 1-1, кухню 1-2,
кладову 1-3, житлову кімнату 1-4, ганок
«а1», хлів «Б», хлів добудову «Б2»,
паркан №1, 1/2 частину колодязя №4, що
відповідає 37/100 частинам будинку з
господарськими будівлями, стягнувши з
позивачів на користь відповідача 2639,00
грн компенсації за відступ від
ідеальної частки. При цьому, виходячи з
рівності часток кожного співвласника,
з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_5 слід стягнути по 879,67 грн (2639,00
грн / 3) з кожного.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить з
наступного.

Відповідно до змісту ст. 79 ЦПК (тут та
далі щодо судових витрат у редакції, що
діяла станом на день звернення
позивачів до суду - 12.10.2011) судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи, до витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать:
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення, витрати на правову
допомогу, проведення судових експертиз
тощо.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК
України ціна позову за вимогами
позивачів про виділення їм 3/5 частини
будинку, визнання за ними права
користування 3/5 частинами земельних
ділянок визначається вартістю майна,
крім того, у позовах, які складаються з
кількох самостійних вимог, - загальною
сумою всіх вимог.

Відповідно до даних висновку
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи №210
від 05.05.2014 вартість житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
а також земельних ділянок становить
172278 грн, оскільки позивачі просили
виділити їм 3/5 частини будинку, визнати
за ними право користування 3/5 частинами
земельних ділянок, то ціна позову
становить 103366,80 грн (172278 грн / 5 * 3).

Закон України «Про судовий збір» було
введено в дію з 01.11.2011, тому розмір
судового збору за звернення до суду
позивачами 12.10.2011 встановлювався
Декретом КМУ «Про державне мито».
Відповідно до ст. 3 Декрету КМУ «Про
державне мито», ставка державного мита
за звернення до суду з позовною заявою
становила 1 відсоток ціни позову, але не
менше 3 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян і не більше 100
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, тому розмір судового збору,
який повинні були сплатити позивачі
при зверненні до суду становить 1033,67
грн (103366,80 грн / 100).

Позивачами при зверненні до суду було
сплачено 306 грн судового збору, що
підтверджується квитанціями (том 2 а.с.
1, 2, 3, 7, 10, 11), таким чином, з огляду на
викладені положення
нормативно-правових актів, суд дійшов
висновку, що з позивачів на користь
держави слід стягнути недоплачений
судовий збір у розмірі 727,67 грн (1033,67 грн
- 306 грн).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК
України (у редакції, що діяла станом на
12.10.2011) стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що документально
підтверджені судові витрати позивачів
складають 5630,47 грн, з них:

- судовий збір за подання до суду
позовної заяви 1033,67 грн (306 грн
сплаченого на підставі квитанцій (том 2
а.с. 1, 2, 3, 7, 10, 11) та 727,67 грн про стягнення
якого суд дійшов висновку);

- витрати на інформаційно-технічне
забезпечення 720 грн (том 1 а.с. 2, том 2 а.с.
4, 5, 8, 12, 13);

- витрати на правову допомогу 1000 грн
(том 2 а.с. 40, 41). При цьому слід зазначити,
що суд приймає розмір вказаних витрат
відповідно до квитанцій, без
урахування положень Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», оскільки
позивачі розрахувалися за отримання
правової допомоги 07.10.2011, тоді як
вказаний Закон набрав чинності 01.01.2012;

- витрати на проведення судової
експертизи 2570 грн (том 2 а.с. 121, 173);

- судовий збір за подання до суду заяви
про забезпечення позову 120,80 грн (том 3
а.с. 86б).

Судом встановлено, що документально
підтверджені судові витрати
відповідача ОСОБА_5 складають 2200 грн
витрат на проведення судової
експертизи (том 3 а.с. 102).

У ході судового розгляду суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог позивачів, а саме: з
чотирьох позовних вимог: про визнання
частково недійсними договорів
дарування та державних актів, визнання
права користування земельними
ділянками, визнання недійсним рішення
виконкому та про поділ будинку у
натурі, одну було задоволено - про поділ
будинку у натурі. Таким чином, позовні
вимоги позивачів задоволено на 25%. Крім
того, оскільки суд дійшов висновку про
відмову у позовних вимогах до ОСОБА_4,
тому понесені судові витрати позивачів
підлягають відшкодуванню лише
відповідачем ОСОБА_5, пропорційно до
задоволеної частини позовних вимог.
Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК
України, що наведені вище, з ОСОБА_5 на
користь позивачів підлягають
відшкодуванню судові витрати у розмірі
1407,62 грн (5630,47 грн / 100 * 25), а з позивачів
на користь ОСОБА_5 1650 грн (2200 грн /100 * 75).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Провести поділ житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1, виділивши:

- ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 житлову кімнату
1-5, житлову кімнату 1-6, веранду І, літню
кухню «Б1», хлів добудову «Б3», погріб
під літньою кухнею «Б4», 1/2 частину
колодязя №4, що відповідає 63/100 частинам
будинку з господарськими будівлями;

- ОСОБА_5 коридор 1-1, кухню 1-2, кладову 1-3,
житлову кімнату 1-4, ганок «а1», хлів «Б»,
хлів добудову «Б2», паркан №1, 1/2 частину
колодязя №4, що відповідає 37/100 частинам
будинку з господарськими будівлями.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у
рівних частинах на користь ОСОБА_5
компенсацію за відступ від розміру
ідеальної частки у розмірі 2639,00 грн (дві
тисячі шістсот тридцять дев'ять
гривень).

У іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у
рівних частинах на користь держави 727,67
грн (сімсот двадцять сім гривень
шістдесят сім копійок) недоплаченого
судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 у рівних частинах судові
витрати у розмірі 1407,62 грн (одна тисяча
чотириста сім гривень шістдесят дві
копійки).

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у
рівних частинах на користь ОСОБА_5
судові витрати у розмірі 1650 грн (одна
тисяча шістсот п'ятдесят гривень).

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Вінницької області
через Барський районний суд Вінницької
області шляхом подачі апеляційної
скарги в десятиденний термін з дня його
проголошення.

Суддя: