Номер провадження: 22-ц/785/5381/14
Головуючий у першій інстанції Рева С.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Оверіної О.В., Кравця Ю.І.,

при секретарі Счастлівцевої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «Державний науково -
дослідний та проектно - вишукувальний
інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ»
Одеська філія про стягнення
заборгованості, за апеляційною скаргою
представника державного підприємства
«Державний науково - дослідний та
проектно - вишукувальний інститут
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» - Кравчук
Олени Володимирівни на рішення
Київського районного суду міста Одеси
від 18 лютого 2014 року,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який уточнила,
посилаючись на те, що з 14 серпня 1990 року
по 27 червня 2013 року вона працювала в ДП
«Державний науково - дослідний та
проектно - вишукувальний інститут
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» на посаді
провідного інженера з газифікації.

Зазначила, що з грудня 2009 року
відповідач перестав проводити виплату
по заробітній платі, а на день
звільнення, тобто 27 червня 2013 року не
розрахувався з позивачем. При цьому
вказала, що з грудня 2009 року відповідач
не тільки перестав виплачувати
заробітну плату, але й взагалі
заробітна плата не нараховувалась або
нараховувалась у значно меншому
розмірі.

У зв'язку з чим, позивач просила
стягнути з відповідача на її користь
92876 гривень 68 копійок в рахунок
відшкодування заборгованості по
заробітній платі з грудня 2009 року по
червень 2013 року, 20090 гривень в рахунок
відшкодування заборгованості за
прострочення виплати за період з
червня 2013 року по січень 2014 року, а
також судові витрати, з яких 5400 гривень
в рахунок відшкодування витрат на
правову допомогу та 121, 80 гривень в
рахунок відшкодування судового збору
за подачу заяви про витребування
доказів.

Представник відповідача позов визнав
частково на суму 1590, 71 гривень (середній
заробіток за затримку виплати належних
позивачці сум з вини підприємства з
27.06.2013 року по 15.07.2013 року тобто, на 18
календарних днів), в іншій частині
просив суд відмовити за
безпідставністю.

Рішенням Київського районного суду
міста Одеси від 18 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 було задоволено.

Стягнуто з Державного
науково-дослідного та
проектно-вишукувального інституту
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» Одеська
філія на користь ОСОБА_3 112966,68 грн. в
рахунок заборгованості із заробітної
плати та несвоєчасного розрахунку при
звільненні з роботи, 5400 грн. в рахунок
витрат на правову допомогу, а також 121,80
грн. в рахунок відшкодування судових
витрат, а всього 118488,48 грн.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку ДП «Державний
науково - дослідний та проектно -
вишукувальний інститут
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ».

В скарзі з посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
апелянт просить змінити судове рішення
в частині стягнення середнього
заробітку за затримку виплати до 1590,71
грн. - середній заробіток за затримку
виплати належних позивачці сум з вини
підприємства з 27.06.2013 року по 15.07.2013 року
тобто, на 18 календарних днів, в іншій
частині у задоволенні позову просив
відмовити.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої
інстанції виходив з його доведеності.

Проте, повністю погодитись з такими
висновками районного суду колегія
суддів не може, оскільки суд внаслідок
порушення норм матеріального та
процесуального права дійшов цього
висновку без всебічного, повного й
обґрунтованого з'ясування дійсних
обставин справи, а надані докази по
справі оцінені судом першої інстанції
односторонньо.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із засад і
змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпаними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Згідно ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону
України «Про оплату праці», заробітна
плата - це винагорода, обчислена, як
правило у грошовому виразі, яку
власник, або уповноважений ним орган
виплачує працівникові за виконану ним
роботу.

Розмір заробітної плати залежить від
складності та умов виконуваної роботи,
професійно - ділових якостей
працівника, результатів його праці та
господарської діяльності
підприємства. Для робітників вона
встановлюється у вигляді тарифних
ставок (окладів) і відрядних розцінок
(ст.2). Джерелом коштів на оплату праці
працівників госпрозрахункових
підприємств є частина доходу і інші
кошти, одержані внаслідок
господарської діяльності підприємства
(ст.4).

Відповідно до ст. 139 КЗпП України,
працівник зобов'язаний додержуватись
трудової дисципліни.

Згідно ст. 50 КЗпП України та п. 4
Колективного договору, в Інституті
встановлений режим роботи з тривалістю
робочого часу - 40 годин за тиждень.

Апеляційним судом встановлено,
матеріалами справи підтверджено, що
ОСОБА_3 з 14 серпня 1990 року по 27 червня 2013
року працювала в ДП «Державний науково
- дослідний та проектно - вишукувальний
інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ»
(далі - Інститут) на посаді провідного
інженера з газифікації.

Наказами по Інституту їй були
встановлені місячні оклади у
відповідних розмірах, не нижчих за
встановлений Галузевою угодою рівень
для відповідної посади, а саме: наказом
№ 83-к від 04 листопада 2009 року
призначено заробітну плату у розмірі
1900 гривень; наказом № 1-к від 11 січня 2010
року у розмірі 2200 гривень; наказом № 82-к
від 30 вересня 2010 року у розмірі 2300
гривень; наказом № 104-к від 01 грудня у
розмірі 2310 гривень; наказом № 1-к від 04
січня 2011 року у розмірі 2350 гривень;
наказом № 25-к від 24 березня 2011 року у
розмірі 2400 гривень; наказом № 37-к від 18
червня 2012 року у розмірі 2760 гривень;
наказом № 61-к від 18 вересня 2012 року у
розмірі 2800 гривень; наказом № 80-к від 17
грудня 2012 року у розмірі 2870 гривень.

Згідно з вимогами діючого
законодавства України, а також
колективного договору, посадової
інструкції та штатного розкладу, для
отримання повної винагороди за кожний
місяць роботи в розмірі встановленого
окладом, провідний інженер відділу
газифікації ОСОБА_3 мала виконувати
наступні норми виробітку: забезпечити
виконання місячного обсягу роботи
згідно затвердженої виробничої
програми та відпрацювати на робочому
місці визначену підприємством норму
робочого часу.

З матеріалів справи вбачається, що в
грудні 2009 року, січні-червні та серпні і
вересні 2010 року, серпні 2011 року, в січні,
березні-липні та листопаді-грудні 2012
року, січні-березні та травні-червні 2013
року ОСОБА_3 жодного робочого дня не
була присутня на роботі, що
підтверджується табелями обліку
робочого часу.

Тобто із 43 місяців періоду, за який
заявлено позовні вимоги, 23 місяця
позивачка жодного робочого дня не була
на роботі. Відповідно, за ці місяці,
ніякої роботи вона не виконувала, у
виконанні виробничої програми
Інституту та отримання доходів
підприємства ніякої участі не
приймала, норму часу перебування на
робочому місці не виробила.

Отже, підстав для нарахування та
виплати зарплати ОСОБА_3 за відповідні
місяці були відсутні.

В липні 2010 року ОСОБА_3 була присутня на
робочому місці в Інституті 5,5 робочих
днів або 44 години. В липні 2010 року її
оклад становив 2,200 гривень в місяць, а
повна кількість робочих годин за цей
місяць склало 176. Отже, годинна ставка
ОСОБА_3 в липні 2010 року складала 12,5
гривень (2200/176), а розмір зарплати за
відпрацьовані 44 години - 550 гривень (12,5 х
44), які нараховані їй за липень 2010 року,
що підтверджується довідкою
підприємства.

Аналогічно проведені нарахування
ОСОБА_3 за відпрацьовані в листопаді 2010
року 6 робочих днів, виходячи із
встановленого окладу в розмірі 2,300
гривень. Так, за листопад 2010 року ОСОБА_3
нарахована зарплата в розмірі 627
гривень 27 копійок, яка розрахована як
оклад 2,300 гривень поділений на 22
робочих дня в листопаді місяця та
помножена на 6 фактично відпрацьованих
днів.

В грудні 2010 року ОСОБА_3 фактично
відпрацювала на підприємстві 6,5 днів і
їй нарахована зарплата в розмірі 652
гривні 83 копійки з окладу 2,310 гривень.

В січні, лютому та березні 2011 року
зарплата ОСОБА_3 розрахована із
встановленого окладу в розмірі 2350
гривень. Так, в січні 2011 року за
фактично відпрацьовані 2,5 робочих дня -
309 гривень 21 копійка (2350/19 х 2,5), в лютому
2011 року за 5 днів - 587 гривень 50 копійок
(2350/20 х 5), в березні 2011 року за 7 днів - 747
гривень 73 копійки (2350/22 х 7). З квітня по
грудень 2011 року за всі відпрацьовані
ОСОБА_3 дні розрахунок зарплати
проводився із окладу в розмірі 2400
гривень. В квітні 2011 року за 4 дня - 480
гривень, в травні 2011 року за 5 днів - 631
гривня 58 копійок, в червні 2011 року за 3,5
дня - 420 гривень, в липні 2011 року за 4 дня -
457 гривень 14 копійок, в вересні 2011 року
за 4 дня - 436 гривень 36 копійок, в жовтні
2011 року за 5 днів - 585 гривень 71 копійка, в
листопаді 2011 року за 10 днів - 861 гривна, в
грудні 2011 року за 5 днів - 570 гривень 45
копійок.

В 2012 році зарплата ОСОБА_3 також
нараховувалась пропорційно фактично
відпрацьованому часу, виходячи із
встановленої окладом годинної ставки
та кількості фактично відпрацьованих
годин.

В лютому ОСОБА_3 фактично була на роботі
5 днів та заробила за ці дні 597 гривень 62
копійки (2510/21 х 5), в серпні 2012 року за 2
дня - 250 гривень 91 копійку, в вересні 2012
року за 10 днів - 1.380 гривень, в жовтні 2012
року за 2,5 дня - 304 гривні 35 копійок.

В 2013 році ОСОБА_3 була на роботі 2 дня в
квітні і отримала за це зарплату
пропорційно окладу, встановленого
штатним розкладом - в розмірі 260 гривень
91 копійку (2870/22 х 2).

Зазначені обставин підтвердила в
судовому засіданні свідок ОСОБА_5
старший інспектор відділу кадрів
Інституту, якої за посадовими
обов'язками доручалося вести табелі
робочого часу у зазначений спірний
період. При цьому, судова колегія
критично ставиться до показів свідка
ОСОБА_6, які спростовуються як показами
свідка ОСОБА_5 так і матеріалами справи
дослідженими в суді апеляційної
інстанції.

Таким чином, відповідач нарахував
зарплату пропорційно встановленому
окладу за весь відпрацьований
позивачкою час. Відповідно до ст. 30
Закону України «Про оплату праці», при
кожній виплаті зарплати позивачка
отримувала на руки листок-повідомлення
з даними про загальну суму нарахованої
зарплати, розміри і підстави
відрахувань, суму коштів, що належить
до виплати. Тобто позивачка була
обізнана та знала про розміри
нарахованої їй зарплати.

Отже, всупереч доводів позивача,
відповідач не допустив порушення права
позивачки на оплату праці, визначене
ст. 43 Конституції України та ст. 21
Закону України «Про оплату праці», а
саме: нарахував заробітну плату за
період з грудня 2009 по червень 2013 року за
весь відпрацьований позивачкою час.

Позивачка заявила вимогу про стягнення
на її користь компенсації за
невикористану відпустку в розмірі 3860
грн.

Однак, зазначена вимога є
безпідставною, оскільки як вбачається
з матеріалів справи в червні 2013 року,
для проведення остаточного розрахунку
з позивачкою їй була нарахована
компенсація за невикористану
відпустку саме в розмірі 3860 грн, що
відображено в довідці підприємства №
12-с від 10.07.2013 року. Виплата компенсації
проведена 15.07.2013 року за розрахунковою
відомістю № 16.

Крім того, позивачка просила стягнути
на її користь середній заробіток за час
затримки виплати в розмірі 2351,68 грн. із
розрахунку окладу за останні 2 місяці
перед звільненням в розмірі 2870 грн.

Проте, судова колегія не може
погодитись із розрахованою позивачкою
сумою.

Так, відповідно до «Порядку обчислення
середньої заробітної плати»,
затвердженого Кабінетом Міністрів
України постановою від 08.02.1995 року № 100,
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного заробітку на
число робочих днів. Середньоденна
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів.
Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного
числа робочих днів за останні два
календарні місяці згідно з графіком
роботи підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства. Якщо
протягом останніх двох календарних
місяців працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за попередні два місяці
роботи.

Враховуючи, що за останні два місяця
перед звільненням (червень та травень)
позивачка не відпрацювала на
підприємстві жодного робочого дня, її
середня місячна заробітна плата
розрахована за квітень та березень
2013року і склала 2739,55грн. (260,91/2 х (20+22)/2).

Затримка виплати належних позивачці
сум з вини підприємства відбулась з
27.06.2013 року по 15.07.2013 року тобто, на 18
календарних днів.

Таким чином, за затримку виплати
належних при звільнені сум
підприємство повинно сплатити
позивачці 1590,71 грн. (2739,55грн. / 31дн. х 18
дн.) без урахування утримань, замість
заявлених позивачкою 2351,68грн. з
урахуванням утримань.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції
у порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
не встановив усіх обставин, які мають
значення для вирішення справи, не
визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає до застосування, що свідчить
про неповне встановлення судом першої
інстанції фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, що в свою чергу
призвело до поверхневого вирішення
спору.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оскільки неправильне застосування
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права
призвело до неправильного вирішення
спору, рішення районного суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову ОСОБА_3
на суму 1590,71 грн. - середній заробіток за
затримку виплати належних позивачці
сум з вини підприємства з 27.06.2013 року по
15.07.2013 року. В задоволенні решти
позовних вимог слід відмовити у зв'язку
з їх недоведеністю.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо
позов задоволенню частково, судові
витрати, присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

В даному випадку позивач поніс витрати
з яких 5400 грн. витрати на правову
допомогу та 121, 80 грн. судовий збір за
подачу заяви про витребування доказів,
на загальну суму 5521,80 грн.

В ході розгляду справи позивач заявив
позовні вимоги на загальну суму 112966,68
грн., задоволенню підлягає вимоги на
суму 1590,71 грн.

Пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог позивачеві за рахунок
відповідача підлягають відшкодуванню
судові витрати в розмірі 77,75 грн.
(1590,71х5521,80:112966,68)

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п.
3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
державного підприємства «Державний
науково - дослідний та проектно -
вишукувальний інститут
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» - Кравчук
Олени Володимирівни задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду
міста Одеси від 18 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Державного
науково-дослідного та
проектно-вишукувального інституту
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» Одеська
філія (рр 8104 в ПАТ «Укрсоцбанк»,
МФО 300023) на користь ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
середній заробіток за затримку виплати
в розмірі 1590 гривень 71 копійку.

Стягнути з Державного
науково-дослідного та
проектно-вишукувального інституту
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» Одеська
філія (рр 8104 в ПАТ «Укрсоцбанк»,
МФО 300023) на користь ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові
витрати пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог в сумі 77
гривень 75 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

О.В.Оверіна

Ю.І.Кравець