справа № 619/2638/14-ц
провадження № 2/619/1145/14
РІШЕННЯ

іменем України

09 липня 2014 року
м. Дергачі

Дергачівський районний суд
Харківської областіу
складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.за
участюсекретаря судового
засіданняМолотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства «Харківська ТЕЦ-5» про
встановлення факту роботи повний
робочий час та стягнення моральної
шкоди, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суджу з позовом до
ПАТ «Харківська ТЕЦ-5», в якому просив
визнати факт його роботи машиністом
залізничного крану за період з 02.11.1984 р.
по 20.02.1998 р. повний робочий час у
відповідності з особовим рахунком та у
зв'язку з діями відповідача просив
стягнути моральну шкоду у розмірі 1000
гривень. В обґрунтування позову ОСОБА_3
зазначив, що він працював у відповідача
з 02.11.1984 року по 27.10.1998 року, в тому числі:
з 02.11.1984 р. по 20.02.1998 р. машиністом
дизель-електричного залізничного
крану КДЕ-163, що підтверджується
записами в моїй трудовій книжці, з 20.02.98
р. переведений слюсарем. В процесі
роботи за період з квітня 1985 р. по
жовтень 1987 р. він працював на крані
один, за відсутності помічника
машиніста, який повинен бути згідно зі
штатним розкладом. Тому відповідач
проводив йому доплату за суміщення
професій, що підтверджується наказом
по підприємству від 15.04.85 р. №122. З
травня 1991 року по січень 1998 року йому
проводилася доплата за шкідливі умови
праці, що підтверджується особовими
рахунками. В 1996-1997 роках позивач почав
хворіти на туговухість і 31 липня 1997
року був направлений завідуючим
здравпунктом ТЕЦ-5 на обслідування до
Харківського НДІ гігієни праці та
профзахворювань щодо захворювання
органів слуху. Він був обслідуваний,
встановлений діагноз «Туговухість»,
але його захворювання не визнано
професійним, так як в
санітарно-гігієнічній характеристиці
умов праці, яку було підготовлено
санітарно-епідеміологічною станцією
за даними, наданими відповідачем, що
він відпрацював у 1993, 1994, 1995 роках
машиністом залізничного крану всього 4%
від загального робочого часу. У зв'язку
з постійним виконанням робіт на
залізничному крані, тобто в зоні
виробничого шуму, позивач захворів,
пройшов обстеження в клініці НДГ
гігієни праці і профзахворювань, у
нього встановлено діагноз
«нейросенсорна туговухість». Однак у
зв'язку з наданням відповідачем
довідки про затрачений час на
розвантаження вагонів - 4%, інститут
прийняв рішення, що його захворювання
не визнає професійним, що
підтверджується листом від 19.02.98 р. №123
на адресу директора ТЕЦ-5. Висновок
підприємства щодо зайнятості на роботі
на залізничному крані 4% не відповідає
дійсності та позбавило позивача
можливості отримати кваліфікацію
захворювання як професійного
захворювання та отримувати відповідну
компенсацію за втрачене здоров'я.

Представник відповідача Мартиненко
А.М. позов не визнав, подав до суду
письмові заперечення, в яких зазначив,
що доводи позивача щодо повної
зайнятості роботою на крані від
загального робочого часу є
припущенням, яке не ґрунтується на
належних та допустимих доказах по
справі. Дійсно, ОСОБА_3 з 02.11.1984 р. по
27.10.1998 р. працював у відповідача на
різних посадах, а саме: з 02.11.1984 р. по
01.10.1987 р. - машиністом залізничного
крану, з 01.10.1987 р. по 20.02.1998 р. - машиністом
дизель-електричного залізничного
крану, з 20.02.1998 р. по 27.10.1998 р. -
слюсарем-ремонтником. Зі змісту
посадової інструкції, яка додана до
позовної заяви, вбачається, що до
функціональних обов'язків машиніста
залізничного крану входило виконання
таких робіт: маневрові роботи на
залізничній колії;
навантажувально-розвантажувальні
роботи з використанням залізничного
крану; щозмінне технічне
обслуговування залізничного крану
(відповідно вимог інструкції з
експлуатації залізничного крану КДЕ-163,
машиністом якого був позивач, щозмінне
технічне обслуговування складає 1,5
год.) і поточний ремонт залізничного
крану. Крім того, при відсутності
навантажувально-розвантажувальних
робіт у відповідності до вищезгаданої
посадової інструкції за
розпорядженням начальника
паливно-транспортного цеху машиніст
залізничного крану залучався до:
ремонтних робіт на залізничній колії;
прибирання закріпленої за
паливно-транспортним цехом території,
на під'їзних та внутрішніх залізничних
коліях; чищення в зимовий період від
снігу і льоду стрілочних переводів,
переїздів та інших господарських
робіт. Виходячи з викладеного, до
посадових обов'язків позивача входили
не лише
навантажувально-розвантажувальні
роботи з використанням залізничного
крану, а й інші роботи, пов'язані із
займаною посадою. У 2011 році позивач вже
звертався до суду з позовом до
Харківської обласної
санітарно-епідеміологічної станції,
ПАТ «Харківська ТЕЦ-5», Дергачівської
районної санітарно - епідеміологічної
станції, треті особи - Харківський
медичний університет, відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Дергачівському
районі Харківської області, про
відновлення порушеного права на
соціальний захист, визнання недійсною,
дійсною санітарно-гігієнічних
характеристик умов праці та покладення
зобов'язання. Як на підставу вказаних
позовних вимог, позивач посилався,
зокрема, на необґрунтованості
розрахунку робочого часу,
безпосередньо витраченого на
навантажувально-розвантажувальні
роботи. Вказував, що при обчисленні
часу, який начебто було затрачено на
вивантаження вагонів (4% від загального
робочого часу), за основу було взято
умовний час, який не підтверджується
відповідними документами і не
відповідає дійсності. Не було
враховано час, необхідний для
завантаження залізничних вагонів,
вантажних автомобілів, роботу
вантажного крану з магнітною шайбою, з
гаком, грейфером, маневрові роботи, час
технічного обслуговування
залізничного крану. Рішенням
Дергачівського районного суду
Харківської області від 10.01.2012 р. у
справі №2010/2-1214, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 19.03.2012 р. та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08.05.2012 р., в задоволені
вказаного позову відмовлено. При цьому,
рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 10.01.2012 р. у
справі № 2010/2-1214, на підставі долучених
до матеріалів справи доказів
встановлено, що Харківською обласною
СЕС було правомірно складено
санітарно-гігієнічну характеристику №
03-02/43 від 21.10.1997 р., відповідно до змісту
якої інтенсивність впливу шуму при
виконанні розвантажувальних робіт,
тобто безпосередня робота позивача на
крані за 1993-1995 роки складала 4% від
загального робочого часу; Харківським
науково-дослідним інститутом гігієни
праці й профзахворювань на підставі
санітарно-гігієнічної характеристики
№ 03-02/43 від 21.10.1997 року було правомірно
прийнято рішення про відсутність у
позивача профзахворювання у зв'язку із
зайняттям посади машиніста
залізничного крану; зайнятість
позивача роботою на крані за 1995-1997 рр.
складала 4,16% - 5,3% від загального
робочого часу. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. З
урахуванням викладеного, не підлягає
доказуванню, тобто має преюдиціальне
значення, та обставина, що зайнятість
позивача безпосередньо на
залізничному крані за 1993-1997 роки
складала 4-5,3% від загального робочого
часу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 вказаної
статті ЦПК України також передбачено,
що доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Встановлення факту, про
який йде мова в прохальній частині
позовної заяви, не підлягає судовому
розгляду. Як вбачається зі змісту
позовної заяви, позивач просить суд
визнати факт роботи машиністом
залізничного крану за період з 02.11.1984 р
по 20.02.1998 р. повний робочий час у
відповідності з особовим рахунком.
Визначальною ознакою юридичного факту
є те, що останній створює правові
наслідки, тобто з таким фактом
пов'язано виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб. Наявність документів, що
посвідчують певний юридичний факт,
виключає необхідність звернення до
суду з метою його встановлення.
Матеріалами справи підтверджується та
не заперечується сторонами, що позивач
перебував у трудових відносинах з
відповідачем. Так, з 02.11.1984 р. по 01.10.1987 р.
позивач перебував на посаді машиніста
залізничного крану
паливно-транспортного цеху, з 01.10.1987 р.
по 20.02.1998 р. - на посаді машиніста
дизель-електричного залізничного
крану паливно-транспортного цеху, а з
20.02.1998 р. по 27.10.1998 р. - на посаді
слюсаря-ремонтника цеху
централізованого ремонту. Тобто,
належними документами посвідчується
(зокрема, трудова книжка, довідка про
заробітну плату від 06.08.2012 р. №182, видана
на підставі особових рахунків), а
відтак не потребує встановлення той
факт, що позивач з 02.11.1984 р. по 20.02.1998 р.
перебув у трудових відносинах з
відповідачем на посаді машиніста
залізничного крану у відповідності з
особовими рахунками. Безпосередня
зайнятість позивача на крані
(виконання
навантажувально-розвантажувальних
робіт) складала 4-5,3 % від загального
робочого часу. Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК
України у судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення. Відповідно до
ч.1 ст.48 Кодексу законів про працю
України трудова книжка є основним
документом про трудову діяльність
працівника. Враховуючи вищевикладене,
підстави для визнання юридичного факту
перебування позивача на посаді
машиніста залізничного крану відсутні,
адже відповідний факт посвідчений
належним документами в порядку,
передбаченому законом. Щодо моральної
шкоди, то позивачем не надано належних
доказів спричинення йому моральної
шкоди.

У судовому засіданні представник
відповідача Мартиненко А.М.
заперечував проти задоволення позов та
просив відмовити у його задоволенні з
підстава, які зазначені у письмових
запереченнях.

У судовому засіданні поповича просив
задовольнити його позов з підстав, які
зазначені у позовній заяві.

Судом встановлені обставини і
визначені відповідно до них
правовідносини.

Згідно трудової книжки від 28 жовтня 1974
року, ОСОБА_3 з 02 листопада 1984 року по 01
жовтня 1987 року працював машиністом
залізничного крану у
паливно-транспортному цеху
«Харківської ТЕЦ-5». З 01 жовтня 1987 року у
зв'язку з введенням нових тарифних умов
оплати праці встановлена професія
машиніста дизель-електричного
залізничного крана. З 20 лютого 1998 року
переведений в цех централізованого
ремонту.

Відповідно до наказу директора
«Харківської ТЕЦ-5» №122 від 15 квітня 1985
року у зв'язку з відсутністю помічника
машиніста залізничного крану ОСОБА_3
постановлені обов'язки помічника
машиніста залізничного крану з оплатою
40% основної тарифної ставки.

Згідно санітарно-гігієнічної
характеристики умов праці машиніста
залізничного крана
паливно-транспортного цеху
«Харківської ТЕЦ-5», затвердженої
головним державним санітарним лікарем
Дергачівського району Харківської
області, у результаті проведеного
аналізу роботи машиніста залізничного
крану за 1995-1997 роки час роботи ОСОБА_3
склав 4,1-5,3% робочого часу від річного
фонду робочого часу.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 10 січня 2012
року у справі №2010/2-1214, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 19 березня 2012
року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 травня 2012 року, відмовлено у
задоволені позову ОСОБА_3 до
Харківської обласної
санітарно-епідеміологічної станції,
ПАТ «Харківська ТЕЦ-5», Дергачівської
районної санітарно - епідеміологічної
станції, треті особи - Харківський
медичний університет, відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Дергачівському
районі Харківської області, про
відновлення порушеного права на
соціальний захист, визнання недійсною,
дійсною санітарно-гігієнічних
характеристик умов праці та покладення
зобов'язання.

Всебічно, повно, об'єктивно та
безпосередньо дослідивши наявні у
справі докази, з'ясувавши обставини, на
які посилалася сторони, як на підставу
своїх вимог та заперечень, оцінивши ці
докази в сукупності, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позову з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.48 КЗпП України, трудова
книжка є основним документом про
трудову діяльність працівника.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_3
та сторонами не заперечується, позивач
з 02 листопада 1984 року по 01 жовтня 1987
року працював машиністом залізничного
крану у паливно-транспортному цеху
«Харківської ТЕЦ-5»; з 01 жовтня 1987 року у
зв'язку з введенням нових тарифних умов
оплати праці встановлена професія
машиніста дизель-електричного
залізничного крана; з 20 лютого 1998 року
переведений в цех централізованого
ремонту.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про
охорону праці» №2694-XII від 14 жовтня 1992
року, роботодавець повинен
організовувати розслідування та вести
облік нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій відповідно до
положення, що затверджується Кабінетом
Міністрів України за погодженням з
всеукраїнськими об'єднаннями
профспілок. За підсумками
розслідування нещасного випадку,
професійного захворювання або аварії
роботодавець складає акт за
встановленою формою, один примірник
якого він зобов'язаний видати
потерпілому або іншій заінтересованій
особі не пізніше трьох днів з моменту
закінчення розслідування. У разі
відмови роботодавця скласти акт про
нещасний випадок чи незгоди
потерпілого з його змістом питання
вирішуються посадовою особою органу
державного нагляду за охороною праці,
рішення якої є обов'язковим для
роботодавця. Рішення посадової особи
органу державного нагляду за охороною
праці може бути оскаржене у судовому
порядку.

Встановлення зв'язку захворювання з
умовами праці, розслідування причин та
облік випадків хронічних
професійних захворювань проводиться
відповідно до «Порядку проведення
розслідування та ведення обліку
нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 30 листопада 2011
року №1232.

Відповідно до п.68 зазначеного Порядку у
спірних випадках остаточне рішення
щодо встановлення діагнозу
професійного захворювання
приймається центральною
лікарсько-експертною комісією
державної установи "Інститут медицини
праці Національної академії медичних
наук України", у роботі якої мають право
брати участь фахівці відповідного
закладу державної
санітарно-епідеміологічної служби,
лікувально-профілактичного закладу,
спеціалізованого
лікувально-профілактичного закладу,
робочого органу виконавчої дирекції
Фонду, спеціалісти (представники)
підприємства, первинної організації
відповідної профспілки або
уповноважена найманими працівниками
особа з питань охорони праці (у разі,
коли профспілка на підприємстві
відсутня), представники вищого органу
профспілки. Оскарження рішення
зазначеної комісії у разі незгоди
хворого або роботодавця здійснюється у
судовому порядку.

Виходячи з наведеного, чинним
законодавством встановлений порядок
встановлення зв'язку захворювання з
умовами праці та способи захисту
суб'єктивних цивільних прав.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 10 січня 2012
року встановлено, що Харківською
обласною СЕС було правомірно складено
санітарно-гігієнічну характеристику
№03-02/43 від 21.10.1997 р., відповідно до
змісту якої інтенсивність впливу шуму
при виконанні розвантажувальних робіт,
тобто безпосередня робота позивача на
крані за 1993-1995 роки складала 4% від
загального робочого часу; Харківським
науково-дослідним інститутом гігієни
праці й профзахворювань на підставі
санітарно-гігієнічної характеристики
№03-02/43 від 21.10.1997 р. було правомірно
прийнято рішення про відсутність у
позивача профзахворювання у зв'язку із
зайняттям посади машиніста
залізничного крану; зайнятість
позивача роботою на крані за 1995-1997 рр.
складала 4,16% - 5,3% від загального
робочого часу.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

У зв'язку з вищевикладеним, враховуючи
що позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів того, що
відповідачем порушені його права, то у
суду відсутні підстави встановлення
факту повної зайнятості позивача
роботою на крані за період з 02
листопада 1984 року по 20 лютого 1998 року.

Щодо вимог про стягнення моральної
шкоди.

Згідно до ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Постанови Пленум Верховного Суду
України у п.5 своєї постанови №4 від
31.03.95 року роз'яснив судам, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Також
в п. 7 зазначеної Постанови роз'яснено,
що заподіяна моральна (немайнова) шкода
відшкодовується тій фізичній чи
юридичній особі, права якої були
безпосередньо порушені протиправними
діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна
шкода полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Так як, позивачем не доведено та не
надано суду будь-яких належних та
допустимих доказів на підтвердження
протиправності дій відповідача, то у
суду відсутні правові підстави для
задоволення позову в частині стягнення
моральної шкоди.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 59-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку в судову палату
по цивільних справах апеляційного суду
Харківської області через
Дергачівський районний суд
Харківської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Є.А. Болибок