УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Дем'яносова М.В., Ступак О.В.,Касьяна О.П.,
Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання правочину дійсним,
визнання права власності на земельну
ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_7
на рішення Немирівського районного
суду Вінницької області від 27 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 04 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом, у якому просила визнати
дійсним договір дарування, укладений
між нею та ОСОБА_7, за яким
відповідач подарував їй земельну
ділянку площею 0,4477 га,
розташовану по АДРЕСА_1 для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого селянського
господарства, визнати за нею право
власності на цю земельну ділянку.

В подальшому уточнила позовні вимоги
та просила залишити без розгляду
позовні вимоги про визнання дійсним
договору дарування та визнати за нею
право власності на земельну ділянку
площею 0,25 га, призначену для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилалась на ті обставини, що
відповідач подарував їй земельну
ділянку та розташований на ній
житловий будинок з господарськими
будівлями, однак договір дарування
земельної ділянки сторони не
посвідчили нотаріально, оскільки
відповідач не надав необхідні
документи та ухиляється від цього.

Вважає, що придбавши у власність
житловий будинок до неї перейшло право
власності на земельну ділянку, на якій
він розміщений, просила задовольнити
позов.

27 січня 2014 року рішенням Немирівського
районного суду Вінницької області
позов ОСОБА_6 задоволено та визнано за
позивачкою право власності на земельну
ділянку загальною площею 0, 25 га,
призначену для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, за
адресою: АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_7

Позовні вимоги щодо визнання дійсним
договору дарування залишені без
розгляду.

4 березня 2014 року ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області рішення суду першої інстанції
в частині позовних вимог про залишення
без розгляду позовних вимог про
визнання дійсним договору дарування
скасовано та постановлено ухвалу, якою
ці позовні вимоги залишені без
розгляду, оскільки суд першої
інстанції залишив їх без розгляду
рішенням суду, що не відповідає вимогам
ст. 207 ЦПК України.

У решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги тим, що судами порушені норми
процесуального права та неправильно
застосовані норми матеріальної права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
рішенням якого погодився апеляційний
суд, виходив з того, що оскільки
позивачка отримала у дарунок житловий
будинок до неї перейшло право
власності на земельну ділянку,
необхідну для його обслуговування, а
іншого способу реалізувати своє право
власності аніж за рішенням суду немає,
визнав за нею право власності.

Проте погодитися з
такими рішеннями судів першої та
апеляційної інстанцій не можна на
таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 згідно
державного акта на право приватної
власності на землю від 2 липня 2002 року
була власником земельної ділянки
площею 0,4477 га, яка розташована у
АДРЕСА_1, що призначена для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого селянського
господарства, яку 19 лютого 2003
року подарувала ОСОБА_7

На підставі свідоцтва про право на
спадщину та договору дарування від
1 серпня 2002 року ОСОБА_7 є власником
житлового будинку з господарськими
будівлями, розташованого за цією
адресою.

24 червня 2004 року ОСОБА_7 подарував
ОСОБА_6 належний йому житловий будинок.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
виконав вимоги процесуального права та
не з'ясував обставин справи щодо того,
чи була між сторонами домовленість про
визначення питання щодо права
обдарованого на земельну ділянку та її
розміру.

Не врахував вимог ст. 377 ЦК України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) про те, що до особи,
яка придбала у власність житловий
будинок переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором, а якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

А відтак не перевірив, який розмір
земельної ділянки є під будинком та
який необхідний для її обслуговування,
не з'ясував, яка саме частина земельної
ділянки відповідно до цих вимог
переходить до набувача майна, не
роз'яснив сторонам можливості ставити
питання про призначення відповідної
експертизи для з'ясування цих питань,
ухвалив передчасне рішення про
задоволення позову з порушенням норм
процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не
усунув, залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Невиконання судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, що є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвали апеляційного суду
та направлення справи на новий розгляд
до суду першої інстанції, як
передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу
ОСОБА_7 потрібно задовольнити, рішення
Немирівського районного суду
Вінницької області від 27 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 04 березня 2014 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити,
рішення Немирівського районного суду
Вінницької області від 27 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 04 березня 2014 року
скасувати, а справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді: М.В.
Дем'яносов О.П. Касьян О.В. Ступак С.П.
Штелик