У х в а л а

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Першої павлоградської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_5 про
визнання договору дарування недійсним
та скасування державної реєстрації
правочину, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 2 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом, який у
процесі судового розгляду
неодноразово уточнював, до Першої
павлоградської державної нотаріальної
контори та ОСОБА_5, мотивуючи його тим,
що на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом він є власником
частини житлового будинку АДРЕСА_1. У
червні 2009 року позивач вирішив продати
належну йому на праві власності
частину житлового будинку, при
зверненні до Комунального
підприємства «Павлоградське міжміське
бюро технічної інвентаризації» йому
стало відомо, що власником
вищезазначеного житлового будинку на
підставі договору дарування є його
брат ОСОБА_6

Уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_4
зазначив, що в момент підписання і
нотаріального посвідчення договору
дарування частини житлового будинку
від 17 жовтня 2003 року він перебував на
роботі, а тому фізично не міг його
підписати. Згоди на укладання спірного
правочину він не надавав, не був
присутнім при його підписанні,
нотаріальному посвідченні. Крім того,
позивач зазначав, що його підпис у
спірному договорі дарування житлового
будинку виконаний ним у незвичному
психічному стані, ймовірно, під час
алкогольного сп'яніння.

Посилаючись на
зазначені обставини, позивач просив
суд поновити процесуальний строк для
звернення до суду із зазначеним
позовом, визнати договір дарування 27/100
частин житлового будинку АДРЕСА_2
недійсним та скасувати державну
реєстрацію зазначеного правочину.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 2 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 грудня
2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків (ч. 1
ст. 41 ЦК Української РСР).

Відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей. По недійсній
угоді кожна з сторін зобов'язана
повернути другій стороні все одержане
за угодою, а при неможливості повернути
одержане в натурі - відшкодувати його
вартість у грошах, якщо інші наслідки
недійсності угоди не передбачені
законом.

Угода, укладена громадянином, хоч і
дієздатним, але який в момент її
укладення перебував у такому стані,
коли він не міг розуміти значення своїх
дій або керувати ними, може бути
визнана судом недійсною за позовом
цього громадянина. Якщо така угода
визнана недійсною, то кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернення одержаного в
натурі - відшкодувати його вартість.
Стороні, яка в момент укладення угоди
не могла розуміти значення своїх дій
або керувати ними, відшкодовуються
другою стороною понесені витрати,
втрата або пошкодження її майна, якщо
вона знала або повинна була знати про
такий стан особи, що уклала з нею угоду
(ст. 55 ЦК Української РСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (стаття 58 ЦПК України).

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4, суди обґрунтовано
виходили з того, що доводи позивача про
недійсність договору дарування не
знайшли свого підтвердження,
спростовуються матеріалами справи,
оскільки спірний договір був
підписаний позивачем, що
підтверджується висновком повторної
комісійної судово-почеркознавчої
експертизи від 8 серпня 2013 року,
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що договір
дарування частини житлового будинку
був підписаний позивачем в стані, коли
він не міг розуміти значення своїх дій
або керувати ними, позивачем не надано
та судами не встановлено.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційних скаргах доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 2 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко