Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1837/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Крімченко С. А.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

іменем України

01.07.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.,

за
участю секретаря - Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 20 травня
2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

15 жовтня 2013 року ОСОБА_2
звернулася в суд з зазначеним позовом
про поділ майна, набутого за час шлюбу з
відповідачем. В обґрунтування позову
зазначала, що з 28 вересня 1984 року
перебувала з ним у зареєстрованому
шлюбі, який розірвано 2 липня 2008 року. В
період шлюбу в них народилася донька
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час
подружнього життя, відповідач за
спільні кошти відповідно до договору
купівлі-продажу від 28 жовтня 2002 року
придбав жилий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_2 в м. Олександрії
Кіровоградської області. Право
власності на даний будинок
зареєстровано за відповідачем, однак
на даний час вона зареєстрована та
проживає разом з дочкою в даному
будинку. ОСОБА_3 добровільно проводити
поділ будинку відмовляється і має
намір його продати. Позивач просила суд
розділити спірний будинок, визнавши за
нею право власності на ? його частину.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 травня 2014 року позов
задоволено. Суд поділив спільне майно
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що є спільною
сумісною власністю подружжя. Визнав за
ОСОБА_2 право власності на ? частину
житлового будинку АДРЕСА_2 в м.
Олександрії Кіровоградської області.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, ставить
питання про скасування оскаржуваного
рішення та просить ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити повністю.

В письмових запереченнях ОСОБА_2
зазначила, що доводи апеляційної
скарги не відповідають дійсним
обставинам справи, вважає рішення суду
законним та обгрунтованим, просила
залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача та його представника -
ОСОБА_5, які підтримав апеляційну
скаргу та просили задовольнити її в
повному обсязі, представника позивачки
- ОСОБА_6, яка заперечили проти доводів
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджується, що
сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 1984
року по 2 липня 2008 року.

У період шлюбу, а саме 28 жовтня 2002
року, відповідач уклав з ОСОБА_7 договір
купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3
придбав жилий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_2 в м. Олександрії
Кіровоградської області, сплативши за
нього 2915 грн.

Право власності на цей будинок
зареєстровано за відповідачем в
Олександрійському МБТІ 04 листопада 2002
року.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу,
є його спільною сумісною власністю (ст.
22 КпШС України, 16 Закону України «про
власність»).

Згідно ст. 24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Роздільним
майном кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

З огляду на наведені положення
закону діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення.

В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними (ст. 28 КпШС України,
аналогічне положення містить ст. 70 СК
України).

Пленум Верховного Суду України у п. 9
постанови від 12 червня 1998 року № 16 «про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю
України»роз'яснив судам наступне: якщо
котрийсь із подружжя зробив вкладення
у придбання спільного майна за рахунок
майна, яке належало йому до одруження
або було одержане ним під час шлюбу в
дар, у порядку спадкування, надбане за
кошти, що належали йому до шлюбу, або
іншого роздільного майна, то ці
вкладення (в тому числі вартість майна
до визнання його спільною сумісною
власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають
враховуватися при визначенні часток
подружжя у спільній сумісній власності
(ст. 28 КпШС).

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Заперечуючи проти позову,
відповідач посилався на те, що будинок
було придбано ним не за спільні кошти
подружжя, а за кошти отримані від
продажу квартири, яка належала його
батькам.

На підтвердження цих заперечень
відповідач надав копію довіреності від
20 серпня 2002 року згідно якої ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 уповноважили ОСОБА_3,
відповідача по справі, продати належну
їм квартири АДРЕСА_1 а також копію
договору купівлі-продажу цієї квартири
від 14 жовтня 2002 року згідно якого
продаж вчинено за 3710 грн.

При цьому відповідач підтвердив
доказами того, що саме ці кошти він
витратив на придбання спірного будинку
та належності цих коштів йому особисто.

У зв'язку з цим колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області вважає, що факт вкладення
відповідачем особистих коштів у
придбання спірного будинку не є
доведеним, а отже презумпція,
встановлена ст. 22 КпШС України,
відповідачем не спростована .

Оскільки будинок було придбано
відповідачем у період перебування у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, він
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач підтвердила факт придбання
відповідачем будинку за кошти від
продажу квартири є безпідставним.

Відповідач не стверджувала перед
судом про визнання нею цієї обставини.
Навпаки, обґрунтовуючи свої вимоги та
надаючи письмові пояснення на
заперечення відповідача проти позову
(а.с. 61, 62), позивач зазначала, що будинок
було придбано за їх спільні кошти.

На підставі ст. 22 КпШС України
позивач не зобов'язана доводити факт
належності коштів, сплачених
відповідачем за будинок, подружжю.

Показання допитаної судом в якості
свідка матері відповідача не являються
допустимим доказом у справі матері,
підтверджуючим пояснення відповідача,
так, як згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст.
44, ст. 46 ЦК УРСР (1963 р.) повинні
укладатись у письмовій формі угоди
громадян між собою на суму понад 100
карбованців, за винятком угод,
зазначених у ст. 43. Цього Кодексу, та
інших угод, передбачених
законодавством СРСР і УРСР.
Недодержання простої письмової форми,
що вимагається законом, позбавляє
сторони права в разі спору посилатися
для підтвердження угоди на показання
свідків.

Також ч. 1 ст. 244 ЦК УРСР передбачено,
що договір дарування на суму понад 500
карбованців, а при даруванні валютних
цінностей - на суму понад 50 карбованців
повинен бути нотаріально посвідчений.

Допустимих доказів на підтвердження
свого заперечення на позов та
апеляційної скарги в цій частині
відповідач не надав та не довів, що
спірне майно належить йому особисто.

Отже висновок суду першої інстанції
про належність спірного будинку
подружжю є правильним.

Визнаючи за позивачем право
власності ? частку спільного майна, суд
першої інстанції вірно встановив
відсутність підстав для відступу від
рівності часток сторін.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Твердження відповідача про початок
перебігу позовної давності за вимогами
позивача з січня 2009 року, часу
припинення постійного нею проживання
нею у будинку, є помилковий так, як
правове значення має не лише цей факт, а
факт порушення відповідачем прав
позивача, як співвласника спірного
майна.

Згідно пояснень відповідача,
позивач сама залишила їх будинок та
інколи, приблизно раз на рік, приїздила
і залишалася в ньому на короткий період
часу, проти чого він не заперечував.

Отже факт порушення відповідачем
прав позивача не стверджується самим
відповідачем.

Позивач поясняла суду те, що вона
залишала будинок на тривалий час у
зв'язку виїздом на заробітки, але
поверталася до нього. Спір між нею і
відповідачем виник фактично восени 2013
року, коли той висунув вимогу про
виселення їх спільної дочки.

Та обставина, що позивач з власної
волі покидала спірний будинок і
поверталася до нього лише час від часу
не свідчить про порушення її прав та не
вказує на початок перебігу строку
звернення до суду.

Колегія суддів вважає правильним і
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про те, що позов пред'явлено
без порушення позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції
розглянув і вирішив справу відповідно
до норм матеріального і процесуального
права, підстави для скасування або
зміни оскаржуваного рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
а рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: