Провадження 2/263/241/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 року
місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя
Донецької області у складі:

головуючого судді Соловйова О.Л.,

при секретарі Д'яконовій К.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про встановлення факту
батьківства та визнання права на
спадщину, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет позову -
приватний нотаріус Маріупольського
міського нотаріального округу - ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним
позовом, відповідно до якого просить
встановити факт батьківства ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відносно
себе та визнати право на спадщину, як
спадкоємця першої черги. В
обґрунтування позовних вимог навів, що
його мати ОСОБА_6 з грудня 1981 року
проживала однією сім'єю з ОСОБА_7 без
реєстрації шлюбу, за адресою батьків
померлого у м.Маріуполі по АДРЕСА_1.
Зазначеним подіям, передувало їх
знайомство, яке відбулось у грудні 1980
року та подальші стосунки. В листопаді
1981 року, мати позивача розповіла про
свою вагітність ОСОБА_7, який
запропонував проживати разом з його
батьками. За час спільного життя,
батьки ОСОБА_6, надавали фінансову
допомогу ОСОБА_7 на будівництва
будинку, але грошей все одно не
вистачало та внаслідок матеріальних
труднощів, останній став вимогами
перервати вагітність. З вказаних
підстав, їх шлюбні відносини були
припиненні у липні 1981 року. Залишивши
помешкання ОСОБА_7, його мати
повернулась до батьків, та в подальшому
з батьком дитини не спілкувалась. Після
народження позивача, яке відбулось
18.08.1982 року, шлюбні стосунки між
батьками не відновились та кожний з них
в подальшому створив власну родину.
Позивач зазначає, що за час його
навчання в технікумі та університеті,
на прохання матері, ОСОБА_7 двічі надав
матеріальну допомогу у розмірі 3000 та 4000
грн., відповідно. Про вказані факти,
позивачу стало відомо по досягненню
20-тирічного віку, під час знайомства з
батьком, яке відбулось за ініціативи
матері. Поспілкувавшись з батьком
декілька разів, відносини були
припиненні за відсутності порозуміння.
Дізнавшись про смерть ОСОБА_7,
звернувся до нотаріальної контори з
метою отримання спадщини, але померлий
заповіт не залишив, а підтвердити
родинні стосунки зі спадкодавцем
останній не має можливості. Інші
спадкоємці першої черги за законом,
уникають спілкування з приводу поділу
спадкового майна, у зв'язку з чим
вимушений звернутись до суду за
встановленням факту батьківства та
визнання права на спадщину.

В судовому засіданні позивач та його
представник - адвокат ОСОБА_8, вимоги за
позовом підтримали у повному обсязі.
Додатково зазначили, що встановлення
факту батьківства необхідно позивачу
для оформлення спадщини після смерті
ОСОБА_7, до складу якого входить
депозитні банківські вклади,
транспорті засоби та нерухомість.
Наполягали, що за життя ОСОБА_7 визнавав
своє батьківства відносно позивача по
справі, оскільки проживав однією сім'єю
з матір'ю дитини, приймав участь у
вихованні та розвитку дитини, надаючи
матеріальну допомогу під час навчання
та лікування позивача. В судовому
засіданні, позивачем надана медична
карта розвитку дитини, в якій зазначено
відомості про батько дитини «ОСОБА_7».

Представник відповідачки ОСОБА_2 -
адвокат ОСОБА_9 заперечувала проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на їх недоведеність. В
обґрунтування правової позиції
вказала, що ОСОБА_7 за життя не визнавав
себе батьком позивача, оскільки на
протязі більш

ніж 30 років не вчиняв дій спрямованих
на встановлення батьківства.
Перебуваючи в шлюбі з відповідачкою по
справі, всиновив її дитину від
попереднього шлюбу. З огляду на
наведене, невжиття аналогічних дій
відносно позивача вказує про фактичне
ставлення ОСОБА_7 до виниклої ситуації.
За переконанням представника,
відсутність письмових доказів
(фотокарток, листів, подарунків тощо)
унеможливлює встановлення факту
батьківства лише на свідченнях
зацікавлених осіб. В той же час,
зауважила, про розгляд справи за
аналогічних підстав у 1983 році,
провадження за якою було закрито за
заявою матері позивача. Зазначене,
додатково свідчить про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_1,
а повторний розгляд справи, на її думку,
суперечить вимогам ст.205 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся у встановленому
порядку.

Третя особа по справі: приватний
нотаріус Маріупольського
нотаріального округу ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилась, надіславши
копії матеріалів спадкової справи
після смерті ОСОБА_7

Заслухавши сторін, допитавши свідків,
вивчивши матеріали справи, суд
приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року
у м. Маріуполі народився ОСОБА_1, про що
у книзі реєстрації актів про
народження вчинено актовий запис №1337
від 03.09.1982 року. У свідоцтві про
народження позивача у графі «мати»
записано «ОСОБА_6», у графі «батько»
«ОСОБА_7» (а.с.49 зворот).

З тверджень позивача настає, що він
вважає своїм біологічним батьком
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.
З заявами про прийняття спадщини до
нотаріальної контори звернулись
дружина померлого ОСОБА_2 та син ОСОБА_3,
а також позивач по справі - ОСОБА_1 (а.с.
23, 43, 46)

При вирішенні питання, нормами якого
матеріального права регулюються
правовідносини, що виникли між
сторонами по справі щодо встановлення
батьківства, суд виходить з наступного.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно - правових актів у
часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. Відповідно до п.1 "Прикінцевих
положень" СК України цей кодекс набрав
чинності з 1 січня 2004 року і за
загальним правилом його норми
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми Сімейного
кодексу України застосовуються в
частині лише тих прав і обов'язків, що
виникли після набрання ним чинності. Ці
права і обов'язки визначаються на
підставах, передбачених СК України, що
прямо передбачено п.1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 "Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів".

У абзаці 2 пункті 3 зазначеної постанови
роз'яснено, що при розгляді справ про
встановлення батьківства щодо дитини,
яка народилася до 01 січня 2004 року,
необхідно застосовувати відповідні
норми Кодексу про шлюб та сім'ю України,
беручи до уваги всі докази, що
достовірно підтверджують визнання
відповідачем батьківства, в їх
сукупності, зокрема, спільне
проживання й ведення спільного
господарства батьків дитини до її
народження, спільне виховання або
утримання ними дитини.

З огляду на те, що позовні вимоги
стосуються встановлення факту
батьківства ОСОБА_7 відносно ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, застосуванню підлягають
діючи на час народження позивача норми
Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до частин 2-3 статті 53
Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі
народження дитини у батьків, які не
перебувають у шлюбі, при відсутності
спільної заяви батьків батьківство
може бути встановлене в судовому
порядку за заявою одного з батьків або
опікуна (піклувальника) дитини, особи,
на утриманні якої знаходиться дитина, а
також самої дитини після досягнення
нею повноліття. При встановленні
батьківства суд бере до уваги спільне
проживання та ведення спільного
господарства матір'ю дитини з
відповідачем до народження дитини, або
спільне

виховання чи утримання ними дитини, або
докази, що з достовірністю
підтверджують визнання відповідачем
батьківства.

Під спільним проживанням і ведення
спільного господарства слід розуміти
проживання цих осіб в одному житловому
приміщенні, їх тривалі і постійні
сімейні зв'язки, які супроводжувалися
спільними затратами коштів і трудових
зусиль для задоволення побутових
потреб, взаємна підтримка і піклування
один про одного. Важливо, щоб спільні
сімейні зв'язки матері дитини і
відповідача мали місце до народження
дитини або у всякому разі до її зачаття
чи в момент зачаття.

Спільне виховання дитини має місце,
коли вона проживає з матір'ю та особою,
яку остання вважає (або яка вважає себе)
батьком дитини, або коли ця особа
спілкується з дитиною, проявляє
батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід
розуміти як перебування її на повному
утриманні матері й особи, яку остання
вважає (або яка вважає себе) батьком
дитини, так і, як правило, систематичне
надання цією особою допомоги в
утриманні дитини незалежно від розміру
допомоги.

Звертаючись до суду із заявою про
встановлення батьківства, позивач
посилається на ту обставину, що ОСОБА_7
та його мати ОСОБА_6 без реєстрації
шлюбу поживали однією сім'єю та вели
спільне господарство, у період часу з
листопада 1981 року по липень 1982 року. На
підтвердження свого походження від
ОСОБА_7 позивач посилається на
твердження матері; особисте
спілкування за життя ОСОБА_7, під час
якого, останній своє батьківство
відносно нього не заперечував; та
записами в історії розвитку дитини, де
міститься запис про батька «ОСОБА_7».

Оцінюючи надані позивачем на
підтвердження своїх вимог докази, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Так, допитаний в залі судового
засідання позивач по справі ОСОБА_1
показав, що з часу народження, він з
матір'ю проживав окремо від батька,
ніколи його не бачив, та до 20-тирічного
віку жодного разу з ним не спілкувався.
Разом з тим зазначив, що в юнацькому
віці, самостійно розшукав батька за
фотокартками, які збереглись в їх
родині, але спілкування з ним не
відбулось. Він не приймав участі у його
вихованні, але надавав матеріальну
допомогу на лікування та навчання
позивача.

Покази ОСОБА_6 та ОСОБА_10 стосовно того,
що батьком позивача є ОСОБА_7, який з
листопада 1981 році по липень 1982 року
проживав однією сім'єю з матір'ю
позивача, вів з нею спільне
господарство за адресою: АДРЕСА_1, суд
не бере до уваги, оскільки зазначені
свідки є матір'ю позивача та рідною
сестрою померлого, яка усунута від
спадкування спадкоємцями першої черги,
а тому є заінтересованими особами у
розгляді справи, з огляду на що до їх
пояснень слід відноситись критично.

Свідчення ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та
ОСОБА_14 щодо знайомства ОСОБА_7 з
ОСОБА_6, подальше спілкування з
відвідуванням спільних друзів, суд до
уваги не приймає, оскільки вони не в
достатньому обсязі підтверджують факт
батьківства ОСОБА_7 відносно позивача
по справі.

Допитана в залі судового засідання
свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що є
рідною тіткою померлого ОСОБА_7, за
місцем мешкання якого, станом на 1981 рік
приходила мати позивача по справі, яка
стверджувала про свою вагітність від
останнього. Проживши в родині ОСОБА_7
декілька днів, в подальшому залишила їх
місце мешкання.

ОСОБА_17 суду показала, що є двоюрідною
сестрою ОСОБА_7, з яким спілкувались з
дитинства, останній, протягом життя
інколи не згадував про дитину ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_18 показав, що у 80-ті роки
працював разом з ОСОБА_7, підтримуючи
дружні стосунки, останній декілька
днів ночував в нього дома. Підставою
для залишення домівки була незгода з
рішенням матері запросити до будинку
дівчину, яка за його переконанням
безпідставно стверджувала про його
причетність до її вагітності.

ОСОБА_19 суду показав, що на прохання
ОСОБА_6 відвозив її та дитину до
експертної установи м. Донецька з метою
встановлення батьківства. Дослідження
не відбулось у зв'язку з неявкою ОСОБА_7
В подальшому, за мінуванням тривалого
часу, декілька разів разом з ОСОБА_6
відшукували ОСОБА_7 з метою отримання
допомоги на лікування та навчання
позивача. Зазначені обставини, також
підтвердив свідок ОСОБА_20

Аналізуючи вище наведенні покази
свідків, суд вважає беззаперечно
вставленим фактом те,

що після народження дитини, мати
позивача - ОСОБА_6 з ОСОБА_7 разом не
проживали, спільного господарства не
вели, спільно дитину не виховували.

Напроти, в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_7 з 25 січня 1989 року
і до часу своєї смерті перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Під час
шлюбу, всиновив її дитину від
попереднього шлюбу - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_6 року. Саме з вказаними
особами постійно проживав ОСОБА_7 до
часу своєї смерті.

Суд вважає, що надані позивачем докази
не свідчать про те, що ОСОБА_7 за життя
визнавав останнього за сина, крім того
ОСОБА_7 помер у 2013 році, коли позивачу
вже виповнилося більше 30 років, за цей
час він так і не побажав визнати себе
батьком позивача також і у
встановленому законом порядку.

Доказами визнання батьківства можуть
бути листи, заяви, анкети, інші
документи, а також показання свідків,
пояснення самих сторін, які достовірно
підтверджують визнання відповідачем
батьківства.

Однак, таких доказів у справі не
зібрано, актуальність спору проявилась
тільки після смерті ОСОБА_7, коли
відкрилась спадщина померлого.

За переконанням суду, позивачем не
надано жодного письмового доказу на
підтвердження того, що його матір та
ОСОБА_7 проживали однією сім'єю. Також
відсутні беззаперечні докази
спільного ведення господарства або
визнання батьківства зі сторони
відповідача. Навпроти, в судовому
засіданні було встановлено, що після
народження дитини ОСОБА_7 своє
батьківство не визнавав, що було
предметом судового розгляду за позовом
матері позивача станом на 1983 рік.

Не є безспірним доказом факту визнання
батьківства, запис в історії розвитку
дитини про те, що батьком ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_7, оскільки не
відомо з яких підстав, ким та коли були
внесені зазначені дані. Оригінали
медичних документів у судове засідання
були надані особисто позивачем
наприкінці судового слідства.
Обґрунтованість зазначених сумнів,
об'єктивно підтверджена
невідповідністю віку та чисельними
виправленнями в прізвищі позивача та
імовірного батька.

Не підтверджує жодної підстави для
визнання факту батьківства надана
позивачем фотографія, на якій
зображені мати позивача та померлий на
груповому знімку з іншого весілля . При
цьому, не убачається, коли фотографія
була зроблена, які між особами існували
стосунки

Сам по собі факт того, що ім'я та
по-батькові батька у відповідній графі
свідоцтва про народження позивачки
записано за ім'ям та по-батькові
померлого не може бути достатнім
доказом для визнання батьківства,
оскільки у відповідності до ч. 4 ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Факт батьківства позивач, також
підтверджує актом комітету
самоорганізації населення
«Новоселівка» від 13.11.2013 року,
відповідно до якого підтверджено факт
проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_6
з ОСОБА_7 перед народженням позивача.
Оцінюючи зазначений документ в
сукупності з іншими дослідженими в
судовому засіданні доказами, суд
ставиться до нього критично, оскільки
факти викладенні в ньому суперечать
інформаційній довідці КСН
«Новоселівка» №0835 від 06.12.2013року,
представленої в судовому засідання
представником відповідачки.

Так, за змістом останньої встановити
факт проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 не
уявляється можливим з огляду на
давність подій та відсутність свідків.
Допитана в судовому засіданні ОСОБА_21,
суду показала, що на громадських
засадах виконує обов'язки квартальної
КСН «Новоселівка». За дорученням
голови комітету, прийняла участь у
комісії з встановлення факту
проживання ОСОБА_6 по зазначеному
адресу станом на 1982 рік. Обставини
життя встановлені зазначеним свідком,
суперечать навіть тим фактам, які
визнанні та не оспорюються сторонами
по справі, у зв'язку з чим не можуть бути
взяти до уваги, оскільки приведуть до
завідомо хибних висновків.

При цьому, суд звертає уваги, що
позивачем не надано жодних доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6
спільно виховали чи утримували його
або доказів, що з достовірністю
підтверджували б визнання ОСОБА_7
батьківства. Наведені в судовому
засіданні факти передачі грошових
коштів на навчання та лікування ОСОБА_1,
навіть за їх підтвердження належними
та допустимими доказами по справі, не
можуть бути розцінені судом, як
батьківське піклування за дитиною.
Оскільки, гроші за всіма наведеними
позивачем випадками, незважаючи на
дорослий вік останнього, надавались
особисто його матері, на її прохання.
Про

відсутність батьківських почуттів до
дитини, свідчить фактичні дії ОСОБА_7
вчиненні ним за життя, який жодного
разу не відвідав позивача у
навчальному закладі або лікарні, де
останній проходив неодноразово
стаціонарне лікування.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, про відсутність підстав для
задоволення позову в частині
встановлення батьківства.

Оскільки заявлені позивачем вимоги про
визнання права на спадщину мають
похідний характер і пов'язані з
встановленням факту батьківства, який
судом не встановлено, то і в цій частині
у позові позивача слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
53 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.
1272 ЦК України, статтями 10, 11, 60, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення
факту батьківства -ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_4 року та визнання права на
спадщину, відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
О.Л. Соловйов