Справа № 204/3021/13-ц
Провадження № 2/204/102/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої - судді
Дубіжанської
Т.О.

при секретарі
Сорокіної А.С.

за участю позивачки
ОСОБА_1

за участю відповідача
ОСОБА_2

за участю 3-ї особи
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні,
вселення, виселення, про відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2013 року позивачка звернулася
до суду з позовною заявою, в якій
просила усунути їй перешкоди в
користуванні ? частини квартири
АДРЕСА_1, шляхом вселення, виселити
ОСОБА_2 з спірної квартири без надання
іншого жилого приміщення, стягнути з
відповідача на користь ОСОБА_1 моральну
шкоду у розмірі 5000 грн. В обґрунтування
позовних вимог позивачка посилається
на те, що їй, відповідно до свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
належить 7/200 частин домоволодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Іншим
спадкоємцем після смерті дядька є
рідна сестра позивачки - ОСОБА_3, якій
належить на праві власності в порядку
спадкування за заповітом 7/200 частин
вищевказаного домоволодіння. Таким
чином, позивачка та її сестра ОСОБА_3
отримали в фактичне користування
квартиру АДРЕСА_1 у вказаному
домоволодінні кожній по ? частині. В 2007
році відповідач (син ОСОБА_3) звернувся
до ОСОБА_1 з проханням надати згоду на
проживання в квартирі АДРЕСА_1.
Позивачка погодилась на тимчасове
проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі
та його реєстрацію за вказаною адресою.
В жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
відповідача з проханням звільнити
житло та надати їй можливість
вселитися в нього, на що, відповідач
відмовився. Потрапити до будинку вона
не може, оскільки ОСОБА_2 змінив замки
на вхідних дверях. Таким чином,
відповідач перешкоджає ОСОБА_1 у
користуванні власністю і фактично
позбавив її житла. Позивачка не має
можливості ні відвідувати кватиру, ні
користуватися своїми речами, які в ній
знаходяться, тому просила виселити
відповідача з спірної квартири. Своїми
протиправними діями відповідач завдає
співвласниці моральну шкоду, яка
полягає в душевних стражданнях. Таким
чином, позивачка була вимушена
звернутися до суду з даними позивними
вимогами.

У судовому засіданні позивачка позовні
вимоги підтримала та просила
задовольнити посилаючись на підстави
зазначені у позовній заяві.

Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечував в повному обсязі.

У судовому засіданні третя особа
позовні вимоги не визнала, заперечував
проти їх задоволення в повному обсязі.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку встановлених
законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 161 ЖК України
наймач вправі вселити в займане ним
жиле приміщення у будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
особистої власності, свою дружину,
дітей, батьків, а також інших осіб за
письмовою згодою власника будинку
(квартири) і всіх членів сім'ї, які
проживають з наймачем. На вселення до
батьків їх неповнолітніх дітей
зазначеної згоди не потрібно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 161 ЖК України
особи, що вселилися в жиле приміщення
відповідно до цієї статті як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування приміщенням, якщо при їх
вселенні між цими особами, наймодавцем,
наймачем та членами його сім'ї, які
проживають разом з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

У судовому засіданні встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого 17.03.2006
року Крупською Л.В. державним
нотаріусом Третьої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори, ОСОБА_1
належить 7/200 частин домоволодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Іншим
спадкоємцем після смерті дядька є
рідна сестра позивачки - ОСОБА_3, якій
належить на праві власності в порядку
спадкування за заповітом 7/200 частин
вищевказаного домоволодіння. Таким
чином, позивачка та її сестра ОСОБА_3
отримали в фактичне користування
квартиру АДРЕСА_1 у вказаному
домоволодінні кожній по 1/2 частині. В 2007
році відповідач (син ОСОБА_3) звернувся
до ОСОБА_1 з проханням надати згоду на
проживання в квартирі АДРЕСА_1.
Позивачка погодилась на проживання
ОСОБА_2 у спірній квартирі та його
реєстрацію за вказаною адресою, що
підтверджується довідкою Квартального
комітету № 1154 від 31.10.2013 року та не
оскаржувалось самою позивачкою. Під
час проживання у спірній квартирі,
відповідачем своєчасно сплачувались
комунальні послуги, що підтверджується
виписками з банків та чеками (а.с.34-61).

Згідно із положенням ч. 1 ст. 65 Житлового
кодексу України наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Згідно з ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону
дитинства» - діти, члени сім`ї наймача
або власника жилого приміщення мають
право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

Таким чином, ОСОБА_2 скористався своїми
правами та вселив свого малолітнього
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.55) до
спірної квартири АДРЕСА_1 без письмової
згоди співвласників.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен
має право на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Таким чином, враховуючи зазначені
вимоги закону, суд вважає, що позовні
вимоги позивачки про виселення ОСОБА_2
з квартири АДРЕСА_1 не підлягають
задоволенню, оскільки відповідач
вселився та був зареєстрованим, як член
сім`ї у спірному домоволодінні на
підставі письмової згоди
співвласників квартири, а саме ОСОБА_1
та ОСОБА_3 та у передбаченому законом
порядку набув право на користування
вказаним житлом.

В жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
відповідача з проханням звільнити
квартиру та надати їй можливість
вселитися в неї, на що, відповідач
відмовився. Потрапити до будинку вона
не може, оскільки ОСОБА_2 самовільно
змінив замки на вхідних дверях, та не
впускав до квартири гр. ОСОБА_1 даний
факт підтверджується довідкою
слідчого СВ Красногвардійського РВ
Шелест О.В. про прийняття та реєстрацію
заяви від 10.04.2013 року (а.с.6).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Таким чином, у судовому засіданні
встановлено, що перешкоди створені
відповідачем ОСОБА_2 позбавляють
позивачку користуватися та
розпоряджатися належним їй на праві
власності нерухомим майном. Тому,
враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що необхідно
усунути перешкоди ОСОБА_1 у
користуванні належним нерухомим
майном 1/2 частками квартири АДРЕСА_1,
шляхом вселення позивачки у
вищезазначений будинок та зобов'язавши
ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у
користуванні власністю, а саме ?
частиною квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Під моральною шкодою згідно Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року,
визначено, що відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Відповідно до процесуального закону
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність або відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

Позивачка в порушення вимог ст. ст. 10,
59-60 ЦПК України не надала суду належних
доказів щодо спричинення їй моральної
шкоди, тому суд дійшов до висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення даної частини позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог. Тому з відповідача на
користь позивачки необхідно стягнути
сплачений за подачу позову судовий
збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 23, 317, 321, 391, 1167 ЦК
України, ст. ст. 9, 65, 161 ЖК України,
Конституції України, ст. ст. 3, 10, 15, 57-61, 88,
209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні, вселення, виселення, про
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у
користуванні ? частиною квартири
АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати за подачу позову у
розмірі 114 грн. 70 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Т.О.
Дубіжанська