АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/331/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Демидова С.О. Доповідач - Глущенко
Н.Г. Категорія 42
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна
О.М., Кіктенко Л.М.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 28 жовтня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Дніпропетровська
міська рада, Комунального виробничого
житлового ремонтно - експлуатаційного
підприємства Жовтневого району, третя
особа - Орган опіки та піклування
Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради, про виселення у
зв'язку з неможливістю сумісного
мешкання в одному будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 28.10.2013 року -
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на те, що
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
/ а. с. 112-115 /.

Зазначеним рішенням суду від 28.10.2013
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено /а. с. 105-108/.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло від 28.08.1996 року / а. с.
30 /.

Поверхом вище в квартирі АДРЕСА_2
проживають відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 Дана квартира знаходиться на
балансі КВЖ РЕП Жовтневого району м.
Дніпропетровська, як службова, та була
надана в користування ОСОБА_6 на сім'ю
із трьох осіб на підставі ордеру від
11.07.1991 року, що підтверджується
відповідною довідкою КВЖ РЕП
Жовтневого району від 07.08.2013 року / а. с.70
/.

Відповідно ч. 1 ст. 58 ЖК України на
підставі рішення про надання жилого
приміщення в будинку державного або
громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору. До членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ст. 106 ЖК України
повнолітній член сім'ї наймача вправі
за згодою наймача та інших членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вимагати
визнання його наймачем за раніше
укладеним договором найму
жилого приміщення замість
попереднього наймача. Таке право у разі
смерті наймача або втрати ним права на
жиле приміщення належить будь-якому
членові сім'ї наймача.

Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Так, при виселенні наймача та членів
його сім'ї необхідно встановити
наявність систематичного руйнування
чи псування жилого приміщення,
систематичного порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського
впливу,які не дали позитивних
результатів.

При виході 15.05.2013 року за адресою
АДРЕСА_2, співробітниками
управління-служби у справах дітей
разом із співробітниками ВКМСД
Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в
Дніпропетровській області, дільничим
Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в
Дніпропетровській області,
начальником КП «ЖЕП № 9», - встановлено,
що в квартирі проживає сім'я ОСОБА_6,
санітарний стан житла незадовільний, в
наявності були дитячі речі, продукти
харчування, а тому на підставі ст. 184
КУпАП «Невиконання батьками або
особами, що їх замінюють, обов'язків по
вихованню дітей» було складено
адмінпротоколи відносно ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 та проведена роз'яснювальна
робота з ними.

При повторному виході 17.05.2013 року за
вказаною адресою встановлено, що
квартира була частково прибрана, речі
попрані, попрасовані, балкони
звільнені від сміття. Також,
встановлено, що залиття квартири по
санвузлу відбувалося через
несправність зливного бачка, яку було
ліквідовано /а.с. 55/.

Щодо тверджень позивача про
систематичне залиття відповідачами
його квартири, то дані обставини не
знайшли свого підтвердження, оскільки
позивачем було надано лише акт про
залиття його квартири від 07.05.2013 року
(залито сану зел) і акт від 15.05.2013 року,
який стосується того ж факту залитаття
квартири, тобто санвузлу /а. с. 20,19/.
Інших доказів, які б свідчили про
систематичність залиття квартири
позивачем суду першої інстанції надано
не було.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» (з послідуючими змінами і
доповненнями), роз'яснено, що при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ним в одній квартирі
або будинку, слід виходити з того, що
при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статись і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також громадського
впливу та інше.

Беручи до уваги офіційний характер
заходів запобігання та громадського
впливу, які мають передувати виселенню
наймача або членів його сім'ї на
підставі ст. 116 ЖК України без надання
іншого жилого приміщення, і відповідно
до правил ч. 2 ст. 59 ЦПК України про
допустимість засобів доказування, -
факт застосування заходів запобігання
та громадського впливу має
підтверджуватися письмовими доказами.

Проте судом першої інстанції
встановлено, що у матеріалах справи і
всіх наданих стороною позивача
доказах, даних про те, що до
відповідачів застосовувалися будь-які
заходи запобігання чи громадського
впливу, у зв'язку з систематичним
руйнуванням чи псуванням жилого
приміщення, систематичним порушенням
ними правил співжиття в одному будинку,
а заходи запобігання і громадського
впливу виявилися безрезультатними, -
відсутні.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше, як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Стаття 18 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що діти - члени
сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
позивач не надав суду належних доказів
на підтвердження своїх позовних вимог,
зокрема доказів того, що відповідачами
систематичного руйнувалоось чи
псувалось жиле приміщення,
порушувалися правила співжиття в
одному будинку, а також доказів того, що
до відповідачів застосовувалися
будь-які заходи запобігання чи
громадського впливу, у зв'язку з
систематичним порушенням ними правил
співжиття в одному будинку, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявилися безрезультатними, а тому у
задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 слід
відмовити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а
рішення суду - залишити без змін з
наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

При вище зазначених обставинах справи,
в силу ст.ст.9,58,64,106,116 ЖК України, суд
першої інстанції дійшов до правильного
висновку про відмову ОСОБА_2 в
задоволенні його позовної заяви про
виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Приведені в апеляційній скарзі доводи
позивача ОСОБА_2 не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм матеріального і процесуального
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Доводи позивача викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновки суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 28 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: