АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6104/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Ф. Ф. Доповідач - Свистунова
О.В. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 15 травня 2014
року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2, Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області, третя особа - приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання договору недійсним, визнання
недійсним рішення, скасування
державної реєстрації права власності,
визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 15 травня
2014 року частково задоволені позовні
вимоги ОСОБА_3.

Визнано недійсним Рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень №7100588 від 23 жовтня 2013 року,
яким вирішено здійснити реєстрацію
права власності іпотекодержателя
ОСОБА_2 на нерухоме майно -
домоволодіння та земельну ділянку, які
є предметом іпотеки за договором
іпотеки від 11 червня 2010 року та
розташовані за адресою АДРЕСА_1 та
скасовано державну реєстрацію права
власності на домоволодіння та земельну
ділянку, розташовані за адресою
АДРЕСА_1, здійснену на підставі
договору іпотеки від 11 червня 2010 року
на ім'я ОСОБА_2 та згідно рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень №7100588 від 23 жовтня 2013 року. У
задоволенні іншої частини позовних
вимоги - відмовлено. Вирішено питання
щодо судових витрат, стягнуто на
користь позивача з відповідача у
рахунок відшкодування судового збору -
487,2 гривень.

Не погодившись із зазначеним рішення
суду, відповідач ОСОБА_2 26 травня 2014
року подав апеляційну скаргу. Вважає,
рішення суду першої інстанції
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, у зв»язку з тим,
що оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 18 серпня 2009 року
позивачем на підставі договору
купівлі-продажу було придбано у
власність нерухоме майно - житловий
будинок з господарчими спорудами та
будівлями, а також земельну ділянку
площею 0,0463 га, що знаходиться на
АДРЕСА_1. Придбаний житловий будинок
складається з саманного, обкладеного
цеглою житлового будинку - А-1, жилою
площею 29 м2, загальною площею 56,2 м2;
убиральня - Г, дер.; сарай (тимчас.) - Д,
дер; вхід в погріб - Е, шл/бет; споруди -
№1-3, І.

Так, 29 вересня 2009 року за позивачем
здійснено державну реєстрацію на
вищевказане домоволодіння, адреса
якого зазначена вже як АДРЕСА_1. А 08
липня 2010 року позивачем отримано
державний акт на право власності на
вказану вище земельну ділянку площею
0,0463 га, адреса розташування якої також
не містить посилань на кв.1. (а.с.5-7, 118,
154-158, 167-173, 190, 226-232).

Крім того, 11 червня 2010 року між
відповідачем ОСОБА_2, як позикодавцем,
та позивачем, як позичальником, було
укладено та нотаріально посвідчено
договір позики, за яким позивач отримав
позику в розмірі 204 000,00 гривень,
зобов'язавшись її повернути у порядку
та умовах цього договору. В подальшому:
11 листопада 2010 року, 12 квітня 2011 року, 20
вересня 2011 року, 21 грудня 2011 року та 16
травня 2012 року між тими ж сторонами
укладено п'ять договорів про внесення
змін до вказаного договору позики, які
зводились зокрема до збільшення суми
боргу позичальника та відстрочення
остаточного терміну повернення позики
- за останніми змінами до 11 жовтня 2012
року в розмірі 39499,37 доларів США (а.с.46-51,
129-134).

Виконання позичальником своїх
договірних зобов'язань із повернення
позики забезпечено в повному обсязі
договором іпотеки від 29 липня 2010 року,
укладеним між відповідачем ОСОБА_2, як
іпотекодержателем, та позивачем, як
іпотекодавцем та нотаріально
посвідченим. Предметом іпотеки
виступило належне позивачу на права
власності нерухоме майно -
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, опис
якого в договорі іпотеки свідчить про
те, що дане домоволодіння є тим же самим
домоволодінням, яке було придбано
позивачем на підставі наведеного вище
договору купівлі-продажу від 18 серпня
2009 року.

Також предметом іпотеки виступила
належна позивачу на праві власності
земельна ділянка площею 0,0463 га за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
якої відповідає номеру, вказаному в
державному акті на право власності на
земельну ділянку, виданому на ім'я
позивача.

В подальшому: 11 листопада 2010 року, 12
квітня 2011 року, 20 вересня 2011 року, 21
грудня 2011 року та 16 травня 2012 року між
тими ж сторонами було укладено п'ять
договорів про внесення змін та
доповнень до вказаного договору
іпотеки, які полягали в узгодженні
положень договору іпотеки та договору
позики від 11 червня 2010 року внаслідок
внесення змін до положень останнього
із вказаних договорів. (а.с.135-151, 221-225, 229,
231, 233-236).

Так, згідно п.4.1 Договору іпотеки від
29 липня 2010 року іпотекодержатель
набуває право звернути стягнення на
предмет іпотеки та одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмету іпотеки переважно перед
іншими кредиторами іпотекодавця у
випадках невиконання боржником
основного зобов'язання або порушення
порядку його виконання, в інших
випадках, передбачених основним
зобов'язанням, у випадках порушення
обов'язків, встановлених цим договором
та чинним законодавством України.

Пунктом 4.2 Договору іпотеки від 29
липня 2010 року встановлено, що при
настанні передбачених у п.4.1 цього
договору випадків іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику
письмову вимогу про усунення порушення
основного зобов'язання та зобов'язань,
передбачених цим договором, у строк, що
не перевищує тридцяти календарних
днів; попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки у разі
невиконання цієї вимоги.

Розділом 5.3 Договору іпотеки від 29
липня 2010 року сторони договору
передбачили застереження про
задоволення вимог іпотекодержателя,
яке надає останньому право звернути
стягнення на предмет іпотеки в
позасудовому порядку в тому числі
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки на підставі ст.37 Закону
України «Про іпотеку».

19 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_2,
через свого представника, на підставі
зазначеного вище Розділу 5.3 Договору
іпотеки від 29 липня 2010 року звернувся
до державного реєстратора прав на
нерухоме майно (Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області) для здійснення реєстрації за
собою права власності на предмет
іпотеки внаслідок звернення на нього
стягнення в позасудовому порядку.

За наслідками такого звернення
державним реєстратором 23 жовтня 2013
року було прийнято рішення №7100588 про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, яким вирішено провести
державну реєстрацію прав власності
(форма власності приватна) за ОСОБА_2 на
домоволодіння та земельну ділянку, які
розташовані в АДРЕСА_1, що і було
здійснено. (а.с.107-193)

Як вбачається з матеріалів
реєстраційної справи щодо об»єкта
нерухомого майна, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться в
матеріалах справи, серед поданих
державному реєстратору документів,
міститься копія листа-попередження від
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вимогу до
останнього погасити протягом 30 днів
прострочену суму боргу за договором
позики від 11 червня 2010 року із
попередженням про можливе
застосування процедури звернення
стягнення на іпотечне майно; копія
опису поштового вкладення, копія листа
Укрпошти про невручення адресату
ОСОБА_3 поштового відправлення, що
містило лист-попередження у зв»язку із
закінченням строку зберігання; копія
поштового повідомлення, яке не містить
підпису адресату та відмітки про
вручення такого поштового
повідомлення.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім вказаних вище
договорів, врегульовані нормами
Конституції України, ЦК України,Закону
України «Про іпотеку», Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженим постановою КМУ від 22
червня 2011 року №703, чинним на час
виникнення спірних правовідносин (далі
- Порядок державної реєстрації прав на
нерухоме майно).

За змістом ст.ст.546, 573, 575 ЦК України,
ст.ст.1, 3, 18 Закону України «Про іпотеку»
виконання зобов'язання може
забезпечуватись заставою, якою також
може бути забезпечена вимога, яка може
виникнути в майбутньому. Різновидом
застави є іпотека, яка виникає на
підставі нотаріально посвідченого
договору.

Статтею 33 Закону України «Про
іпотеку» встановлено, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно ст.35 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Нормою ст.36 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що сторони
іпотечного договору можуть вирішити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється
згідно із застереженням про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
міститься в іпотечному договорі, або
згідно з окремим договором між
іпотекодавцем і іпотекодержателем про
задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, яким також
вважається відповідне застереження в
іпотечному договорі, визначає можливий
спосіб звернення стягнення на предмет
іпотеки відповідно до цього Закону.
Таким способом може бути передача
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання у порядку,
встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ст.37 Закону України
«Про іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Згідно ст.19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація прав проводиться
зокрема на підставі: договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом; інших документів, що
підтверджують виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно,
поданих органу державної реєстрації
прав разом із заявою.

Пунктом 34 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно, який
діяв на час спірних відносин,
визначено, що для проведення державної
реєстрації права власності на підставі
договору іпотеки, що містить
застереження про задоволення вимог
іпотекодержателя, заявник, крім
документів, що зазначені у пунктах 27 і 28
цього Порядку, зокрема подає: 1)
завірену в установленому порядку копію
письмової вимоги про усунення
порушень, надіслану іпотекодержателем
іпотекодавцеві та боржникові, якщо він
є відмінним від іпотекодавця, в якій
зазначається стислий зміст порушеного
зобов'язання, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менше ніж
30-денний строк та попередження про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі невиконання такої вимоги; 2)
документ, що підтверджує сплив
30-денного строку з моменту отримання
іпотекодавцем та боржником, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмової
вимоги іпотекодержателя, якщо більш
тривалий строк не вказано у надісланій
іпотекодержателем іпотекодавцеві та
боржникові, якщо він є відмінним від
іпотекодавця, письмовій вимозі.
Аналогічні вимоги містить і чинний на
час розгляду справи відповідний
порядок державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції є вірним та таким, що
ґрунтується на встановлених судом
обставинах та доказах.

Так, суд першої інстанції при
визнанні недійсним рішення державного
реєстратора про реєстрацію права
власності та скасуванні державної
реєстрації права власності, вважав
обґрунтованими та доведеними позовні
вимоги у цій частині, а при їх
задоволенні виходив з наступного.
Законом, чинним на час виникнення
спірних правовідносин, передбачено
певний порядок для позасудового
звернення стягнення на предмет іпотеки
у виді передачі іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки. Такий
порядок полягає в обов'язковості
вчинення іпотекодержателем певних дій,
спрямованих на врегулювання питання
виконання забезпеченого іпотекою
зобов'язання, надання боржнику
можливості виконати своє зобов'язання
(погасити грошовий борг тощо) або ж
надати докази щодо такого виконання чи
відсутності порушень зобов'язання з
боку боржника, врегулювання спору щодо
розміру нарахованої
кредитором/іпотекодержателем суми
боргу. До таких дій належить
передбачений Законом України «Про
іпотеку» та Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно
обов'язок іпотекодержателя направити
боржнику (іпотекодавцю) письмову
вимогу про усунення порушення
основного зобов'язання не менш ніж у
30-ти денний строк задля отримання
можливості звернути стягнення на
іпотечне майно в позасудовому порядку
та зареєструвати за собою право
власності на іпотечне майно, а також
надати державному реєстратору докази
направлення такої вимоги та її
невиконання боржником (іпотекодавцем)
у встановлений строк. При цьому початок
перебігу строку слід відраховувати з
дати отримання адресатом письмової
вимоги іпотекодержателя, або
зафіксованої відмовити в її отриманні.

Тобто, суд першої інстанції мотивує
свій висновок щодо такого відрахування
строку тим, що надіслання боржнику
(іпотекодавцю) зазначеної вимоги, в
жодному разі не може бути здійснена
формально, тобто, без підтвердження її
отримання адресатом. Оглянуті судом
матеріали реєстрової справи містять
відповідь поштової установи, згідно до
якої вбачається, що підставою
повернення поштового відправлення є
саме - «закінчення терміну зберігання»,
а не відмова від отримання. Однак,
всупереч викладеному, державний
реєстратор здійснив реєстрацію за
відповідачем права власності на
предмет іпотеки за фактичної
відсутності в матеріалах
реєстраційної справи належних доказів
саме отримання позивачем
листа-попередження з вимогою про
необхідність усунення порушення
основного зобов'язання в 30-ти денний
строк, а відтак, і за відсутності доказу
спливу такого строку, тобто в порушення
вимог п.34 Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно. Тобто,
відповідачем, як іпотекодержателем,
було надано державному реєстратору
лише докази, які підтверджують
направлення поштового відправлення та
його неотримання адресатом - позивачем,
що згідно до висновку суду не може
вважатись належним виконанням
наведених вище вимог ст.35 Закону
України «Про іпотеку», п.34 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно, а відтак, і не могло бути
достатньою підставою для прийняття
державним реєстратором оскаржуваного
позивачем рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень №7100588
від 23 жовтня 2013 року.

Враховуючи зазначені висновки суду
першої інстанції, про те що за таких
обставин оскаржуване рішення
державного реєстратора не може
залишатись в силі, а здійснена на його
підставі державна реєстрація права
власності підлягає скасуванню, колегія
суддів вважає їх обґрунтованими та
погоджується з ними, та визнає доводи
апеляційної скарги у зазначеній
частині такими що підлягають
відхиленню.

Крім того, у своїй апеляційній
скарзі відповідач зазначає, що чинним
законодавством передбачений обов»язок
іпотекодержателя попередити
іпотекодавця про звернення стягнення
на предмет іпотеки, однак, порядок
такого повідомлення не встановлено
жодним нормативним актом. Проте, саме
умовами Договору іпотеки - абз.4 п.4.2.
встановлено, що сторони за взаємною
згодою встановили, що визначений у
договорі тридцяти денний строк на
усунення порушення починає
обчислюватись з дати отримання
Іпотекодавцем такого повідомлення.
Сторони домовились, що повідомлення
вважається отриманим Іпотекодавцем
після спливу п»ятиденного терміну з
дня його відправлення
Іпотекодержателем на адресу
Іпотекодавця, визначену у розділі 10
Договору іпотеки, що підтверджується
відповідним поштовим чеком або
документом кур»єрської служби.

З підстав, викладених вище, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції правомірно не взято до уваги
положення абзацу 4 п.4.2 Договору іпотеки
від 29 липня 2010 року щодо порядку
відрахування 30-ти денного строку
виконання вимоги іпотекодержателя,
вбачаючи невідповідність даного
положення нормам ст.3 п.6 ЦК України.

Крім того, посилання у апеляційній
скарзі на дії відповідача щодо
здійснення ним вручення особистого
попередження іпотекодавцю та
складання відповідного акта про
вручення листа - повідомлення також не
можуть бути прийняті судом апеляційної
інстанції, оскільки, призведуть до
переоцінки доказів у справі, що є
недопустимим. Так, суд першої
інстанції, надаючи оцінку наявним в
матеріалах справи доказам, щодо
недотримання відповідачем вимог
закону, яким визначено порядок
позасудового звернення стягнення на
іпотечне майно шляхом реєстрації на
нього права власності за
іпотекодержателем, також виходив з
того, такий акт державному реєстратору
відповідачем не надався, в
реєстраційній справі відсутній, а отже
не підлягав оцінці як доказ дотримання
державним реєстратором процедури
прийняття рішення щодо реєстрації
права власності.

Також, колегія суддів вважає
правомірними висновки суду першої
інстанції щодо не прийняття як
підстави для відмови у позові, наведені
стороною відповідача положення абзацу
4 п.4.5 договору іпотеки від 29 липня 2010
року щодо можливості оскарження
позивачем рішення про реєстрацію права
власності на предмет іпотеки за
іпотекодержателем в судовому порядку
лише у випадку повного виконання
основного зобов'язання, оскільки, таке
положення договору фактично звужує
законні права позивача, обмежує його у
праві на судовий захист та фактично
суперечить нормам ст.37 Закону України
«Про іпотеку», ст.15 ЦК України, ст.30
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», ст.124 Конституції
України.

Оскільки, метою вступу сторін у
зобов'язальні правовідносини є їх
виконання, зокрема повернення
грошового боргу позичальником та
отримання кредитором виконання
зобов'язання в обумовленому договором
розміри, а не набуття права власності
на іпотечне майно, адже за своєю
юридичною природою договір позики є
реальною односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника або інший письмовий
документ, незалежно від його
найменування, з якого дійсно
вбачається сам факт отримання в борг
(тобто із зобов»язанням повернення)
певної грошової суми, а іпотека є
акцесорним зобов'язанням, формою
забезпечення прав та інтересів
кредитора, а відтак передбачені ним
негативні наслідки для іпотекодавця
мають застосуватись при безумовній,
підтвердженій неможливості виконання
ним взятого на себе зобов'язання.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків у рішенні суду, протирічать
вимогам законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, матеріалам
справи, зводяться до переоцінки
доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні
обставини справи, судове рішення
відповідає вимогам норм матеріального
і процесуального права і тому, колегія
апеляційного суду вважає, що згідно до
ст. 308 ЦПК України правових підстав для
скасування рішення від 15 травня 2014
року не вбачає, а тому, доводи
апеляційної скарги підлягають
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 15 травня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді