Ухвала іменем україни 25 червня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до Дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» про стягнення середнього
заробітку за затримку виплати
додаткової допомоги, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на
рішення апеляційного суду Харківської
області від 26 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ДП «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості НАК «Нафтогаз України
(далі - ДП ЛІКВО») про стягнення
середнього заробітку за час затримки
проведення остаточного розрахунку при
звільненні з роботи.

На обґрунтування
позовних вимог ОСОБА_6 посилався на те,
що працював у відповідача технологом
оперативно-технічного загону
підприємства, наказом № 72-п від 26
червня 2012 року його було звільнено з
роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП у
зв'язку зі скороченням штату
працівників.

Однак відповідачем в
порушення умов п. 2.10 колективного
договору на 2012 - 2014 роки при звільненні
з роботи йому не було виплачено
додаткову допомогу у розмірі
середнього заробітку, яку за рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 16 січня 2013 року стягнуто у розмірі
двомісячного середнього заробітку, та
на виконання цього рішення суду 18
травня 2013 року перераховано на його
картковий рахунок у розмірі 7 864 грн 20
коп.

Уточнивши позовні
вимоги, ОСОБА_6 просив суд стягнути на
його користь 51 811 грн 20 коп середнього
заробітку за час затримки остаточного
розрахунку з 27 червня 2012 року по 18
травня 2013 року.

Рішенням
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 26 листопада 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ДП «ЛІКВО»
на користь ОСОБА_6 44 178 грн 30 коп.
середнього заробітку за час затримки
остаточного розрахунку з 27 червня 2012
року до 27 березня 2013 року (включно).
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного
суду Харківської області від 26 грудня
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові ухвали не відповідають.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги, виходив
із того, що відповідно до положень ст.
ст. 116, 117 КЗпП України позов є
обґрунтованим, поданий у межах
тримісячного строку, встановленого ч. 1
ст. 233 КЗпП України.

Апеляційний суд,
скасувавши рішення суду першої
інстанції, та ухваливши нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
виходив із того, що судом першої
інстанції не враховано, що при
наявності спору у вересні 2012 року щодо
розміру належних позивачеві виплат з
вимогами про відшкодування середнього
заробітку з підстав, передбачених ст. 117
КЗпП України, ОСОБА_6 звернувся через
рік з часу звільнення з роботи, тобто з
пропуском строку, встановленого
трудовим законодавством.

Проте з такими
висновком апеляційного суду не можна
погодитися з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 працював
у ДП ЛІКВО» з 03 травня 2001 року до 26
червня 2012 року (а. с. 5 - 17).

Відповідно до наказу
від 26 червня 2013 року № 72-П позивача було
звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України (а. с. 18).

Рішенням апеляційного
суду Харківської області від 16 січня 2013
року встановлено, що ОСОБА_6 мав право
на отримання додаткової допомоги у
розмірі тримісячного середнього
заробітку при звільненні та
відповідача зобов'язали нарахувати та
сплатити таку додаткову допомогу (а. с.
19 - 23).

Державним виконавцем
Червонозаводського ВДВС Харківського
МУЮ Нерівним А.О. було відкрито
виконавче провадження з метою
виконання рішення апеляційного суду
Харківської області від 16 січня 2013
року.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Цим Законом
урегульовано лише правовідносини, що
виникають у процесі виконання судових
рішень.

18 травня 2013 року на
картковий рахунок позивача, відкритого
у АТ «УкрСиббанк», надійшли грошові
кошти у розмірі 7 864 грн 20 коп. у якості
стягненої заборгованості з
відповідача, що підтверджується
випискою (довідкою) з рахунку ОСОБА_6,
виданою 30 травня 2013 року АТ «УкрСибанк»
(а. с. 24).

Отже, судом
встановлено, що належна до виплати
додаткова допомога у розмірі
двомісячного заробітку у день
звільнення позивача відповідачем не
була сплачена.

Відповідно до частини
першої статті 47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Згідно із частиною
першою статті 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

За змістом статті 117
КЗпП України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені у статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд
України в рішенні від 22 лютого 2012 року
№ 4 рп/2012 щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за
статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме, в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про проведення
розрахунку. Непроведення з вини
власника або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм
матеріального права з урахуванням
висновків, що викладені в Рішенні
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави
вважати, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку.

Таким чином,
невиконання рішення суду про стягнення
на користь звільненого працівника
недоплаченої заробітної плати є
підставою для покладення на власника
або уповноважений ним орган
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, за весь період невиплати
цієї заробітної плати, оскільки вимоги
звільненого працівника щодо її виплати
є трудовим спором і регулюються
нормами трудового права (правова
позиція Верховного Суду України
викладена у справі № 6-159цс13)

За таких обставин
апеляційний суд дійшов помилкового
висновку про те, що позивач пропустив
встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України
тримісячний строк звернення до суду за
захистом своїх прав, оскільки
невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог на момент припинення
такого правопорушення, яким є день
фактичного розрахунку.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст.
303-304 ЦПК України суд апеляційної
інстанції не врахував норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
тому ухвалене у справі рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 339,
345 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 26 грудня 2013 року скасувати,
рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О.
Писана Г.В. Юровська