Справа № 357/3163/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Шовкопляс О. П.
,

при секретарі - Дорошкевич В.
Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вказаним
позовом. В обґрунтування своїх
позовних вимог позивач посилався на те,
що з 27 квітня 1996 року вона перебуває в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
від якого вони мають дітей - сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. У вересні 1998 року вони на
спільні кошти разом з чоловіком
придбали квартиру АДРЕСА_1. Дана
квартира є їх спільною сумісною
власністю.

Позивачка просить визнати за ним право
власності на 3/4 частину вказаної
квартири, припинивши право власності
ОСОБА_2 на цю частку.

В судовому засіданні позивачка,
посилаючись на обставини, викладені в
позові, позовні вимоги підтримала в
повному обсязі.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не
визнав та просив відмовити в їх
задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов до висновку, що заявлені позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного
кодексу України розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, придбана за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Об'єкти права спільної
сумісної власності подружжя визначені
статтею 61 Сімейного кодексу України.

У відповідності до ч.1 ст.61 Сімейного
Кодексу України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу
України дружина та чоловік мають
рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного
кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є
у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може
належати особам на праві спільної
часткової власності або на праві
спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.4 - спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України
частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

У відповідності до ч.3 ст. 358 ЦК України
кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Згідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, і вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції
України право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом.

Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав, право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін, при
цьому кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Як встановлено в судовому засіданні, 27
квітня 1996 року між позивачем та
відповідачем було укладено шлюб, що
підтверджується Свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_1.

Від шлюбу сторони мають дітей - сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час шлюбні
відносини між сторонами припиненні,
діти проживають разом з відповідачкою.

27 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
був укладений договір купівлі-продажу,
відповідно до якої останній придбав
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вказаний
договір був посвідчений державним
нотаріусом Білоцерківської державної
нотаріальної контори, зареєстровано в
реєстрі за № 6-2148. Право власності на цю
квартиру зареєстровано за ОСОБА_2.

Разом з цим, встановлено, що вказана
квартира позивачем з відповідачкою
придбана в період перебування у шлюбі
та за спільні кошти, тому є спільним
майном подружжя, що визнав в судовому
засіданні представник відповідача, і
відповідно до ст. 61 ЦПК України ці
визнані обставини не підлягають
доказуванню при розгляді даної справи
по суті. Отже, частки майна ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у спірній квартирі є рівними та
складають 1/2 частину кожному, іншої
домовленості про розділ квартири між
ними не існує.

В судовому засіданні позивачка
посилалася на положення ч.3 ст.70 СК
України та зазначала, що сума
матеріальної допомоги на утримання
дітей, яку надає відповідач, є
недостатньою для їх утримання, а тому
суд повинен відійти від принципу
рівності часток в спільному майні
подружжя та збільшити її частку до 3/4
частини квартири.

Як зазначено в ч.3 ст.70 Сімейного
Кодексу України, за рішенням суду
частка майна дружини, чоловіка може
бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Як вказано вище, в зв'язку з припиненням
в липні 2011 року між позивачем та
відповідачем шлюбних відносин, їх діти
проживають з матір'ю, відповідачем
налається допомога на утримання дітей,
що не заперечувалось сторонами в
судовому засіданні .

Разом з цим, позивачем не надано суду
будь-яких доказів того, що розмір
допомоги, які вона одержує від позивача
на утримання дітей, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування, тому
підстави для застосування положень ч.3
ст.70 Сімейного Кодексу України та
збільшення частки відповідачки у
спірній квартирі відсутні.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
частковому задоволенню, спірна
квартира АДРЕСА_1, яка є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
підлягає розділу з визнанням за
позивачем та відповідачем права
власності на її 1/2 частину з
припиненням особистого права
власності ОСОБА_2 на вказану квартиру і
з залишенням у його власності 1/2
частини спірної квартири.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд вважає за необхідне, відповідно до
ст. 88 ЦПК України понесені позивачем
витрати по справі - сплачений судовий
збір у сумі 243,60 грн. стягнути з
відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Розділити майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені ним витрати по справі -
сплачений судовий збір у розмірі 243,60
грн.

З повним рішенням суду, особи які брали
участь у справі, зможуть ознайомитись 08
вересня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Білоцерківський міськрайонний суд
Київської області шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-ти денний строк
з дня його проголошення.

Суддя О. П. Шовкопляс