АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/210/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Кушнірчук Р.О. Доповідач - Глущенко
Н.Г. Категорія 57
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Глущенко Н.Г.

суддів -
Осіяна О.М., Кіктенко Л.М.

при секретарі
- Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на додаткове рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 серпня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Комунального
житлово-експлуатаційного підприємства
№3 Жовтневого району м.
Дніпропетровська, особа, якій за
законом надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб -
Уповноважений Верховної Ради України з
прав людини, особа, якій законом надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб - Президент
України, як гарант Конституції та
законів України, про визнання
порушеного права, проникнення до житла
та усунення перешкод в користуванні
житловою площею і за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Головного
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, Жовтневого РВ МУ ДМС України в
Дніпропетровській області про
визнання права на проживання та
зобов'язання здійснити реєстрацію, -

ВСТАНОВИЛА:

Самарським районним судом м.
Дніпропетровська 23.08.2013 року ухвалено
додаткове рішення по вищевказаній
справі, яким відмовлено ОСОБА_2 в його
позовних вимогах до ОСОБА_3 та
Комунального житлово-експлуатаційного
підприємства № 3 Жовтневого району м.
Дніпропетровська / т. 2 а. с. 152-153 /.

З цим судовим рішенням не погодився
позивач ОСОБА_2 і звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати додаткове рішення та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на те, що суд неповно
з'ясував та не довів обставини, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи, а
також на те, що суд порушив та
неправильно застосував норми
матеріального і процесуального права /
т. 3 а. с. 111 /.

З матеріалів справи вбачається, що
13.08.2013 року до суду надійшла заява від
ОСОБА_2 про ухвалення додаткового
рішення, в якій позивач посилається на
те, що суд не розглянув частину його
позовних вимог до ОСОБА_3 та
Комунального житлового -
експлуатаційного підприємства № 3
Жовтневого району м. Дніпропетровська.
/т. 2 а. с. 149/.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України,
суд, що ухвалив рішення, може за заявою
осіб, які беруть участь у справі, чи з
власної ініціативи ухвалити додаткове
рішення, якщо стосовно якої-небудь
позовної вимоги, з приводу якої сторони
подавали докази і давали пояснення, не
ухвалено рішення.

За змістом вказаної норми закону, суд
повинен вирішувати усі заявлені
позовні вимоги, зокрема, й ті, щодо яких
сторони не подавали доказів чи
пояснень. В такому разі суд в
задоволені цих вимог повинен відмовити
за недоведеністю. Ухвалюючи рішення,
суд повинен враховувати первісні
вимоги, а також усі уточнення
(доповнення або зміни) до них, які
заявлялися в судовому засіданні.

Судом встановлено, що серед значної
кількості позовних вимог позивача,
викладених у його неодноразових заявах
та уточненнях, були заявлені вимоги і
до КЖЕП № 3 Жовтневого району м.
Дніпропетровська, а саме щодо визнання
бездіяльності КЖЕП Жовтневого району
м. Дніпропетровська в частині подання
позову до ОСОБА_3 у 2009 році 2 річного (з
грудня 2009 року) самовільного займання
ОСОБА_3 державного житла, а саме АДРЕСА_1
Також, просив визнати протиправними
дії КЖЕП № 3 в частині не зняття з
реєстрації ОСОБА_4, утримання з 2009 року
по 2011 рік в якості основного
квартиронаймача померлу ОСОБА_4,
зазначення в довідках про склад сім'ї з
2010 року по 2011 рік померлу у 2009 році
ОСОБА_4 та визнати займання ОСОБА_3 з
грудня 2009 року спірну квартиру по
АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 30.10.2009 року
самовільним та незаконним.

За змістом ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може
відмовити у захисті цивільного права
та інтересу особи в разі порушення нею
положень частин другої - п'ятої статті 13
цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_2 ставить вимогу про
визнання бездіяльності КЖЕП
Жовтневого району м. Дніпропетровська
в частині подання позову до ОСОБА_3 у 2009
році.

Однак, як вважає суд першої інстанції,
такий спосіб захисту права суперечить
загальним принципам Конституції та
нормам Цивільного кодексу, згідно яких,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого права та
інтересів у разі їх порушення,
невизнання або оспорювання.

Отже, КЖЕП № 3 Жовтневого району м.
Дніпропетровська мало гарантоване
йому Конституцією України право на
звернення до суду, а тому використання
цього права не може розглядатися в
контексті бездіяльності відповідача.

Не обгрунтованими є і вимоги позивача
про визнання протиправними дій КЖЕП № 3
в частині не зняття з реєстрації ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1, утримання з 2009 року по 2011
рік її в якості основного
квартиронаймача та зазначення її в
довідках про склад сім'ї з 2010 року по 2011
рік, оскільки порядок та підстави
зняття особи з реєстраційного обліку
регулюються спеціальним Законом
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" від 11.12.2003 року, а доказів про
порушення положень цього закону з боку
відповідача, позивачем не було надано.

Окрім того, в копії довідки про склад
сім'ї від 13.11.2009 року /т. 2 а.с.45/
відображено, що основний
квартиронаймач ОСОБА_4 померла, а з
огляду на те, що всі особові рахунки
відкриті на її ім'я, тому в довідках
вона і зазначалася, як основний
квартиронаймач, який помер, що не
суперечить положенням спеціального
закону та не свідчить про
протиправність дій відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання самовільним та
незаконним займання ОСОБА_3 з грудня 2009
року квартири АДРЕСА_1 після смерті
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до ст. 64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. До членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач і члени
його сім'ї.

З огляду на те, що ОСОБА_3 за згодою
основного наймача ОСОБА_4 постійно
проживав з нею за адресою: АДРЕСА_1 та
вони разом вели спільне господарство і
остання мала намір за заповітом
залишити йому все належне їй майно,
тому ОСОБА_3, в силу ст. 64 ЖК України,
може бути віднесений до членів сім'ї
основного наймача ОСОБА_4

В п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України №2 від 12.04.1985р. «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» зазначено, що відсутність
письмової згоди членів сім'ї наймача на
вселення сама по собі не свідчить про
те, що особи, які вселилися, не набули
права користування жилим приміщенням,
якщо за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Статтею 65 ЖК України передбачено, що
особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Таким чином, враховуючи вищенаведені
обставини, суд першої інстанції
прийшов до висновку про відсутність
підстав вважати, що ОСОБА_3 самовільно
та незаконно зайняв квартиру АДРЕСА_1 з
грудня 2009 року після смерті ОСОБА_4

З огляду на те, що задоволення
зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання
його права на користування квартирою
АДРЕСА_1 в силу ч. 2 ст. 123 ЦПК України,
виключає задоволення первісного
позову в частині позовних вимог про
визнання займання ОСОБА_3 цієї квартири
самовільним та незаконним, то суд
першої інстанції прийшов до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2

Перевіривши законність та
обґрунтованість додаткового рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а додаткове
рішення суду - залишити без змін, з
наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права і обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування або зміни
додаткового рішення суду, судом
апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що додаткове
рішення суду від 23.08.2013 року є законним
та обґрунтованим, а тому підстав для
задоволення апеляційної скарги - не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Додаткове рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 серпня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: