Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №293/1303/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Васильчук
Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І.,
Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання
Капустинської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики та
вартості майна, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення
Черняхівського районного суду
Житомирської області від 02 червня 2014
року, -

в с т а н о в
и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з цим позовом. Зазначав, що 13
березня 2009 року згідно розписки він
позичив ОСОБА_2 терміном на 15 місяців 4
500 грн. та 900 Євро (еквівалент 9369 грн.).
Загальна сума позики становить 13 869 грн.

Після спливу строку сплати боргу
ОСОБА_2 борг не повернув.

З врахуванням індексу інфляції за
період прострочки сплати боргу
відповідач зобов'язаний сплатити 1345
грн. 29 коп. інфляційних та 1300 грн. 22 коп.
- 3% річних від простроченої суми, а
разом з сумою позики розмір боргу
становить 16 514 грн. 51 коп.

Окрім грошей в квітні 2009 року ОСОБА_2
позичив також у нього безоплатно на
один місяць для виконання будівельної
роботи автопричіп вартістю 3 000 грн. та
бетонозмішувач вартістю 1 500 грн. Дані
речі в добровільному порядку останній
відмовляється повернути.

За наведених обставин та після
збільшення позовних вимог ОСОБА_1
просив стягнути з відповідача на свою
користь 13 869 грн. боргу за договором
позики, 1 345,29 грн. встановленого індексу
інфляції за час прострочки, 1 300,22 грн. - 3%
річних від простроченої суми за час
прострочки, вартість автомобільного
причепа в розмірі - 3 000 грн., вартість
бетонозмішувача - 1 500 грн. та судові
витрати в сумі - 2 019,40 грн.

Рішенням Черняхівського районного
суду Житомирської області від 02 червня
2014 року в задоволені позову ОСОБА_1
відмовлено за пропуском строку
позовної даності.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу. Посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення Черняхівського
районного суду Житомирської області
від 02.06.2014 та ухвалити нове рішення,
яким стягнути з ОСОБА_2 на користь
позивача 29 069 грн. 40 коп. заборгованості
за договором позики та судові витрати,
а також стягнути вартість автопричепа
та бетонозмішувача.

Зокрема зазначає, що суд безпідставно
визнав, що одержані за договором позики
кошти відповідач використав на ремонт
будинку позивача. Судом не враховано
показів ОСОБА_2, де останній визнав, що
позичив у позивача кошти, а також
автопричіп та бетонозмішувач. Також
судом не вірно обраховано строк
позовної давності, оскільки перебіг
позовної давності переривався у
зв'язку з визнанням відповідачем боргу
за договором позики, що підтверджено
постановою органу міліції від 20.09.2011
року. Крім того, суд не врахував, що він
звертався до відповідача з письмовою
претензією від 27.10.2010 року про
повернення боргу.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику - грошові кошти у такій самій
сумі, у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст.1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Як встановив суд та вбачається
з матеріалів справи, відповідно до
розписки від 13 березня 2009 року ОСОБА_2
отримав в борг від ОСОБА_1 4 500 грн. та 900
Євро (еквівалент 9 369 грн.), що в
загальному становить 13 869 грн., на строк
15 місяців, тобто до 13.06.2010 року (а.с.6).

Факт отримання у позивача вказаної
суми коштів відповідачем визнається.
При цьому відповідач посилається на те,
що сума коштів одержаних у позику була
витрачена ним на ремонт домоволодіння
позивача. Проте позивачем такі
обставини заперечуються і такі доводи
останнього підтверджуються
матеріалами справи, оскільки
достовірних доказів про наведені
відповідачем обставини ним суду не
надано. Не доводять цих обставин і
допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Крім того, відповідно до ст.1051 ЦК
України факт повернення позичальником
грошових коштів, одержаних за
договором позики не може ґрунтуватися
на свідченнях свідків.

Таким чином колегія суддів визнає, що
факт отримання ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_1
4 500 грн. та 900 Євро (еквівалент 9 369 грн.)
та не повернення боргу доведений.

Такого ж висновку дійшов суд першої
інстанції, проте безпідставно визнав,
що кошти отримані за договором позики
відповідач витратив на ремонт будинку
позивача.

Крім того, є помилковим і висновок суду
першої інстанції, що позивачем
пропущений строк позовної давності з
огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК
України - позовна давність це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч.5 ст.261 ЦК - за зобов'язаннями
з визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

За змістом ч.1, 3 ст.264 ЦК України -
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2
отримав в борг від ОСОБА_1 4500 грн. та 900
євро 13.03.2009 року (а.с.6). У жовтні 2010 року
позивач звертався до відповідача з
письмовою вимогою про повернення
боргу, яка отримана останнім особисто
(а.с.84). Крім того, з метою повернення
відповідачем боргу позивач у вересні
2011 року звертався до органів міліції
із письмовою заявою, за якою була
проведена перевірка та винесена
постанова від 20.09.2011 року про відмову у
порушенні кримінальної справи.
Зазначеною постановою встановлено, що
ОСОБА_2 визнав факт отримання коштів у
позивача та зобов'язався повернути їх
(а.с.10).

Постанова у визначеному законом
порядку будь-ким не оскаржена, а тому
була і є чинною.

Таким чином, з наведених обставин
можливо зробити висновок, що в даному
випадку перебіг позовної давності
перервався та з 20.09.2011 року почався
заново.

З даним позовом до суду ОСОБА_1
звернувся 18.07.2013 року, тобто в межах
визначеного ст.257 ЦК України строку
позовної давності.

Відтак, підстав для відмови у
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку позовної давності у
суду не було.

Оскільки судом першої інстанції
неправильно застосовано норми
матеріального права, то рішення суду у
зазначеній частині відповідно до ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову частково.

Зокрема, колегія суддів бере до уваги
наданий позивачем розрахунок
заборгованості, правильність
проведення якого відповідачем не
оспорюється, та визнає, що стягненню
підлягає 4 500 грн. та 900 Євро (еквівалент 9
369 грн.), що в загальному становить 13 869
грн., одержаних відповідачем у позивача
за договором позики, на яку заявлений
позов, оскільки позивач не збільшував
розмір позовних вимог відповідно до
ст.31 ЦПК України; 436 грн.50 коп.
встановленого індексу інфляції за час
прострочки, взявши до розрахунку лише
суму коштів одержаних у позику у гривні
(4 500 грн.), оскільки норма ч. 2 ст. 625 ЦК
України щодо сплати боргу з
урахуванням установленого індексу
інфляції поширюються лише на випадки
прострочення виконання грошового
зобов'язання, яке визначене договором у
гривні, а не в іноземній валюті; 1 300 грн.
22 коп. - 3% річних від простроченої суми
за час прострочки, а не суму яку просить
стягнути позивач в апеляційній скарзі,
оскільки як зазначалося вище - позивач
не збільшував розмір позовних вимог
відповідно до ст.31 ЦПК України і у
зазначених частинах, а всього слід
стягнути 15 605 грн.

У задоволенні позову про стягнення
вартості автомобільного причепа
колегія суддів відмовляє, оскільки
позивачем не надано доказів про
укладення з відповідачем відповідного
письмового договору про позику цього
майна, а також доказів про розмір їх
вартості.

Також, не підлягають задоволенню
вимоги щодо відшкодування плати за
надання правової допомоги згідно до
ст. 84 ЦПК України, оскільки ОСОБА_3
виступав як представник позивача
ОСОБА_1 згідно до наданої ним
довіреності, посвідченої приватним
нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу 14.08.2013 року (а.с.22).

Крім того, колегія суддів відповідно до
ст.88 ЦПК України на користь позивача
присуджує з відповідача понесені
судові витрати, що складаються із
сплати судового збору, а також витрат
за послуги перекладача (а.с.1, 19,79).

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів
апеляційного суду, -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду
Житомирської області від 02 червня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 500
грн. та 9 369 грн., еквівалент 900 Євро, за
договором позики, 436 грн.50 коп.
встановленого індексу інфляції за час
прострочки, 1 300 грн. 22 коп. - 3% річних від
простроченої суми за час прострочки, а
всього стягнути 15 605 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 351
грн.20 коп. судових витрат по сплаті
судового збору та 100 грн. витрат за
послуги перекладача, а всього стягнути
451 грн.20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді