Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/7007/2014
Головуючий у 1-й інстанції -
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Іванченка М.М., Желепи
О.В.

при секретарі - Онищенко О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 1 квітня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи,
що не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору: Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння та скасування
державної реєстрації права власності
на квартиру.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 1 квітня 2014 року
частково задоволено позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про витребування майна з чужого
незаконного володіння та скасування
державної реєстрації права власності
на квартиру.

Витребувано у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1,
що є спільною сумісною власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, повернувши її на
користь останніх.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача просить скасувати рішення
суду в частині витребування у ОСОБА_1
квартири АДРЕСА_1 та повернення її у
спільну сумісну власність ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, ухвалити в цій частині нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
вказаних вимог. Вважає, що рішення суду
першої інстанції є незаконним,
необґрунтованим та таким, що не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Зазначає те, що
суд першої інстанції проігнорував
докази, надані відповідачем, які
підтверджують, що відповідач є
добросовісним набувачем та
безпідставно застосував при ухваленні
рішення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, не
застосував принцип преюдиційності,
проігнорував встановлені в межах
справи № 2610/29832/2012 обставини
правомірності набуття відповідачем
спірної квартири, одночасно пославшись
на встановлений судами при розгляді
цієї ж справи факт недійсності
договору дарування, чим порушив
принцип рівності сторін судового
процесу Судом не було застосовано ст.
ст. 182, 334, 388, 369 ЦК України та ст. 68 СК
України. Посилається на те, що суд
безпідставно вийшов за межі позовних
вимог, чим порушив норми ст. 11 ЦПК
України., визначивши на власний розсуд
спосіб витребування спірної квартири у
відповідача, а також постановив судове
рішення фактично на користь ОСОБА_4,яка
у процесі мала статус третьої особи без
самостійних вимог, а не позивача.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що під час
перебування в зареєстрованому шлюбі
позивачем ОСОБА_3 та третьою особою
ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_1,
яка належала їм на праві спільної
сумісної власності, як майно подружжя,
придбане під час шлюбу.

Зазначені обставини встановлені
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 21 червня 2013 року в
справі № 2610/29832/2012 провадження №
2/761/651/2013.

Цим же рішенням суду встановлено, що
ОСОБА_4 без згоди позивача відчужила
вказану квартиру, подарувавши її своїй
матері ОСОБА_5 за договором дарування
від 03 березня 2011 року, зареєстрованим в
реєстрі за № 265, а остання продала цю
квартиру відповідачу ОСОБА_1 за
договором купівлі-продажу від 24 червня
2011 року.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 21 червня 2013 року, яке
набрало законної сили, договір
дарування квартири, укладений ОСОБА_4
та ОСОБА_5 визнано недійсним з тих
підстав, що дарувальник не мала права
дарити спірну квартиру без згоди
іншого з подружжя, а саме позивача в
даній справі ОСОБА_3, оскільки квартира
була об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя..

19 грудня 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з даним позовом,
просив постановити рішення позовом про
витребування у відповідача ОСОБА_1
майна, яке вибуло поза волею власника, а
саме квартири АДРЕСА_1. Також просив
скасувати державну реєстрацію права
власності на вказану квартиру на ім'я
ОСОБА_1 В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що спірна квартира
була придбана ним та ОСОБА_4 у шлюбі за
спільні кошти подружжя, квартира була
зареєстрована на дружину, яка без згоди
позивача відчужила вказану квартиру,
подарувавши її своїй матері ОСОБА_5, а
остання продала цю квартиру
відповідачу ОСОБА_1 Рішенням суду
договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
визнано недійсним, з підстав того, що
дарувальник не мав права укладати
договір без згоди іншого з подружжя, а
саме позивача.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позову, посилаючись
на те, що відповідач є добросовісним
набувачем спірної квартири, а тому у
неї не може бути витребувана квартира,
оскільки вона не має нести
відповідальність за незаконні дії
третіх осіб.

Представник третьої особи ОСОБА_4
заперечував проти вимог позивача,
вважає що ним обрано неправильний
спосіб захисту своїх прав, дане питання
має вирішуватись під час розгляду
спору щодо поділу спільного майна
подружжя, шляхом стягнення компенсації
вартості частки позивача з його
колишньої дружиною.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
витребування майна, суд першої
інстанції виходив з того, що спірна
квартира вибула з володіння одного з її
співвласників ОСОБА_3 поза його волею,
у зв'язку з чим вимоги про витребування
вказаного майна відповідача
підлягають задоволенню, а з
урахуванням того, що спірна квартира
належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві
спільної сумісної власності, квартира
має бути витребувана на користь обох
колишніх співвласників.

Судова колегія не погоджується з таким
висновком суду, вважає, що він не
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до п.З ч. 1 ст. 388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що спірна квартира, яка
перебувала у спільній сумісній
власності позивача та ОСОБА_4, була
відчужена останньою за договором
дарування без згоди позивача, у зв'язку
з чим договір дарування визнаний
недійсним у судовому порядку.

Проте, судом не було враховано, що
позивач був власником не всієї
квартири, а лише її частини, про
витребування якої він міг заявити
вимоги про витребування майна в
порядку ст. 388 ЦК України її з чужого
незаконного володіння.

Частка позивача із спільної сумісної
власності не виділялась.

З пояснень сторін вбачається, що на час
розгляду даної справи спір про поділ
майна подружжя, предметом в якому є
також і спірна квартира, судом не
розглянутий. Відповідач ОСОБА_4
заперечує проти поділу майна подружжя
у рівних частках, посилаючись на те, що
спірна квартира придбана за її
особисті кошти.

Іншим співвласником спірної квартири
ОСОБА_4 вимоги про витребування
квартири у добросовісного набувача
ОСОБА_1 не заявлялись, згоди на
витребування квартири вона не давала,
проти позову ОСОБА_3 заперечувала.

За таких обставин судова колегія
вважає, що суд першої інстанції не мав
підстав для задоволення позовних вимог
про витребування спірної квартири на
користь позивача та третьої особи без
самостійних вимог ОСОБА_4, і також,
задовольнивши таким чином позов
ОСОБА_3, в порушення положень ст. 11 ЦПК
України вийшов за межі позовних вимог.

При цьому порушене право позивача, як
співвласника квартири, що перебувала у
спільній сумісній власності подружжя
та була відчужена без згоди позивача,
може бути захищене шляхом стягнення з
ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя
компенсації вартості його частки в
спільному майні подружжя.

З огляду на наведене, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню в
частині задоволених позовних вимог з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог про
витребування спірної квартири з чужого
незаконного володіння.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 1 квітня 2014 року в
частині задоволених позовних вимог
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з
чужого незаконного володіння
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
Судді: