АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 7712 /2014
інстанції - ЯровенкоН.О.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Меєчко Д.П.

за участю осіб:
позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус
КМНО ОСОБА_4, приватний нотаріус КМНО
ОСОБА_5, ОСОБА_6, орган опіки та
піклування Дніпровської районної у м.
Києві державної адміністрації про
визнання договорів дарування
недійсними;

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного
суду м.Києва від 23 квітня2014 року

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 23.04.2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково. Визнано недійсним
договір дарування від 19.05.2004 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №
3208. Визнано за ОСОБА_2 право власності
на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею
46,20 кв.м., жилою площею 29,5 кв.м. В решті
позову відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 60 грн. 50 коп. судового
збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду в частині
задоволення позовних вимог залишити
без змін та ухвалити нове рішення яким
стягнути з ОСОБА_3 ринкову вартість
квартири АДРЕСА_2 як збитки у
подвійному розмірі, стягнути з нього на
її користь моральну шкоду у розмірі 20000
грн. та витрати понесені нею на
проведення судово - медичної
експертизи у розмірі 1884 грн.
Посилається на незаконність,
необґрунтованість ухваленого рішення
в цій частині, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт вказала на те, що в матеріалах
справи наявні докази того, що договір
дарування квартири від 19.05.2004 року був
укладений нею під впливом тяжкої
обставини, обману та насильства. В
першому томі справи «Про визнання
договорів дарування недійсними» є
покази свідків - приватного нотаріуса
ОСОБА_7, сусідки по будинку на АДРЕСА_2
ОСОБА_8, а також лікарів ОСОБА_9 та
доцента ОСОБА_10, які свідчили, що вона
потрапила до лікарні в гіршому вигляді,
ніж бомжі. Тобто, саме ОСОБА_3 довів її
до нелюдського стану, тому що ні до
знайомства з ним, ні після вона до
психіатрів не зверталась. Крім того,
своїми знущаннями він повністю порушив
її здоров'я - вона є хворою на екстра
систолічну аритмію та
туберкульоз.Судом неправомірно було
відмовлено у задоволенні її клопотань
в тому числі і про виклик та допит
свідків. Від експертизи вона не
ухилялась, але в Бюро судово-медичних
експертиз, за експертизу вартість якої
нею повністю було сплачено, нічого не
зроблено для правосудного висновку,
про що нею написана відповідна заява
про злочин. ОСОБА_3 знищив її творчий
доробок за певний період, пограбував
бібліотеку на десять тисяч томів, наніс
їй важкі психічні травми, в той момент,
коли вона була в горі після смерті
матері. В результаті цього вона важко
захворіла на гострий психічний розлад
і з січня 2005 року по січень 2006 року
знаходилась на інвалідності другої
групи. ОСОБА_3 скористався тяжкими для
неї обставинами, які сам активно
створював, смерть її матері - ОСОБА_11, що
було для неї тяжкою втратою, а також
тяжким психічним розладом, який був
результатом цілої низки тяжких
втрат.На два роки вона втратила справу
свого життя - письменництво та
журналістику. Вважає, що відповідач
зобов'язаний сплатити їй ринкову
вартість повернутої їй квартири та
відшкодувати моральну шкоду у розмірі
20000 грн.

В суді апеляційної інстанції позивачка
ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу в
повному обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній. Відповідач ОСОБА_3,
треті особи приватний нотаріус КМНО
ОСОБА_4, приватний нотаріус КМНО ОСОБА_5,
ОСОБА_6, представник Органу опіки та
піклування Дніпровської РДА у м. Києві
в судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
відповідно до вимог закону.

Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
01.03.2004 року ОСОБА_2, згідно договору
дарування подарувала ОСОБА_3 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
копією договору дарування (а.с.8 т.1).
Даний договір був посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 410.

В подальшому, 25.03.2004 року ОСОБА_3 діючи
від імені ОСОБА_2 придбав квартиру
АДРЕСА_2 що підтверджується копією
договору (а.с.10 т.1).

ОСОБА_2 19.05.2004 року подарувала ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_2 що підтверджується
копією договору дарування (а.с.12 т.1).
Даний договір був посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за № 3208.

Звертаючись з позовом позивач
наполягала, що вказані договори є
недійсними з підстав,передбачених
ст.ст. 225, 230, 231, 232, 233 ЦК України. Крім
цього, договір дарування від 01.03.2004 року
є недійсним і тому, що на момент
укладання договору її паспорт був
недійсним, оскільки досягнувши 45 років,
вона не вклеїла нову фотокартку.

Суд першої інстанції не вбачав
підстав для визнання недійсним першого
договору дарування та визнав недійсним
вищезазначений договір дарування від
від 19.05.2004 року.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Частиною 3 цієї норми
встановлено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
своїми діями створювати для себе
цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 225 ЦК України,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати нами, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Постановою ПВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» пунктом 16 роз'яснено, що
правила статті 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

В судовому засіданні судом було
задоволено клопотання позивача про
призначення комплексної
судово-медичної експертизи.

З висновку експерта № 3-2013/ц вбачається,
що дані наданої медичної документації
свідчать про те, що: а) будь-яких
об'єктивних судово-медичних даних, які
б свідчили про те, що «станом на 01.03.2004
року та 19.05.2004 року ОСОБА_2 знаходилась в
стані фізичного та психічного шоку»,
немає; б) починаючи з 26 липня 2004 року
«відбувається контактування» ОСОБА_2 з
лікарями- психіатрами, і в жовтні 2004
року їй був веріфікований наступний
діагноз: «шизофрения простая форма с
параноидными включениями, выраженым
эмоционально-волевым снижением,
социальной дезадаптацией»; в) під час
стаціонарного лікування, починаючи з
жовтня 2004 року, ОСОБА_2 також ставились
діагнози щодо наявності соматичних
захворювань: ішемічна хвороба серця,
атеросклеротичний кардіосклероз,
ожиріння III ст., гірсутизм. Вирішити
питання про наявність та вираженість
станом на 01.03.2004 року та 19.05.2004 року
перебігу та проявів захворювання, яке
зазначено в підпункті б), можливо лише
шляхом проведення суто
судово-психіатричної експертизи
(а.с.242-243 т.4).

В подальшому за клопотанням позивача
судом була призначена комісійна
судово-психіатрична експертиза,
проведення оплати було покладено на
позивача, ОСОБА_2

Згідно листа № 04-08/251 від 21.11.2013 року, у
зв'язку з відсутністю протягом
тривалого часу оплати проведення
судово-психіатричної експертизи,
матеріали цивільної справи повернуто
без виконання (а.с.58 т.5).

Відповідно до ст. 146 ЦПК України, у разі
ухилення особи, яка бере участь у
справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів від
іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухилявся, а також, яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

ОСОБА_2 повідомила, що вона
відмовилась проводити оплату
експертизи, оскільки не довіряє
експертам, так як вони підкуплені
відповідачем ОСОБА_3, але клопотань про
відвід експертам не заявляла.

Також позивачем не заявлялось
клопотання про допит свідків, які б
можливо могли підтвердити, або ж
спростувати ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Враховуючи, що для визначення
наявності стану, коли ОСОБА_2 не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними на момент
укладення правочинів судом було
призначено експертизу, яка не
проведена з вини позивача, а будь-яких
інших доказів, які підтверджують дану
обставину в матеріалах справи
відсутні, суд прийшов до висновку про
те, що підстав для визнання договорів
дарування недійсними з підстав
передбачених ст. 225 ЦК України немає.

Таким чином, відсутні і передбачені
законом підстави для відшкодування
ОСОБА_2 витрат, понесених нею у зв'язку
з проведенням експертизи, оскільки
висновки даної експертизи не були
покладені в основу рішення суду в
частині визнання недійсним договору
дарування. А крім того, позивач навіть
не надала суду першої інстанції
документ, якій би підтверджував розмір
витрат понесених нею на проведення
судово - медичної експертизи.

Укладаючи договір дарування від 19.05.2004
року ОСОБА_2 фактично позбавила себе
права власності на житло, оскільки,
іншого житла в неї немає.

ОСОБА_2 зазначала,що при даруванні
квартири АДРЕСА_2 вона мала на меті
вчинення договору довічного утримання
і при цьому неправильно сприймала
істотні умови укладеного договору, що
вплинуло на її волевиявлення.
Відповідач обіцяв її довічно
утримувати, тому вона вважала, що
укладає з ним саме договір довічного
утримання.

Відповідно до вимог ст. 722 ЦК України
право власності обдарованого на
дарунок виникає з моменту його
прийняття, однак ОСОБА_2 у спірній
квартирі постійно проживала та
продовжує проживати. ОСОБА_3 не прийняв
фактично квартиру в дар, він в ній не
проживає, не несе витрати по її
утриманню.

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» зобов'язано суди застосовувати
при розгляді справ Конвенцію про
захист прав людини і основоположних
свобод та практику Європейського суду
з прав людини як джерела права.

Суд першої інстанції вірно врахував
практику ЄСПЛ в частині законності дій
відповідача, вірно вважав що його
пояснення мають сумнівну основу, а
наявність сумнівів не узгоджується із
стандартом доказування «поза розумним
сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у
справі «Ірландія проти Сполученого
Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series
А заява № 25). який застосовується при
оцінці доказів, а такі докази можуть
«випливати зі співіснування достатньо
переконливих, чітких і узгоджених між
собою висновків чи схожих
неспростовних презумпцій факту».

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Враховуючи вищезазначені вимоги
закону, суд вірно вважав за необхідне
зобов'язати відповідача повернути
отримане за договором позивачу, а саме
квартиру АДРЕСА_2

Відповідно до 4.2 ст. 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Вимога позивача, викладена в
апеляційній скарзі про стягнення з
ОСОБА_3 вартості спірної квартири не
підлягає задоволенню, оскільки вона не
ґрунтується на вимогах діючого
законодавства. У відповідності до
вимог закону, їй повернуто спірну
квартиру. Будь - яких вимог з приводу
відшкодування майнової шкоди вона в
суді першої інстанції не заявляла.

Апелянт просить суд також стягнути з
ОСОБА_3 в порядку відшкодування
моральної шкоди суму 20000 грн. та не
погоджується з рішенням суду першої
інстанції в цій частині. Колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги
не спростовують рішення суду першої
інстанції і в цій частині виходячи з
наступного.

Пунктом 3 Постанови ПВСУ «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995
№ 4 встановлено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Позивачем не зазначено, в чому полягала
ця моральна шкода, з яких міркувань
вона виходила, визначаючи розмір шкоди.
Крім того, на виконання вимог ст. 60 ЦПК
України, позивачем не надано жодного
доказу на підтвердження спричинення їй
моральної шкоди, саме протиправними
діями відповідача, а тому вимоги ОСОБА_2
про відшкодування моральної шкоди не
підлягализадоволенню. Суд першої
інстанції ухвалив законне та
обґрунтоване рішення суду в цій
частині.

Твердження апелянта про незаконність
та необґрунтованість рішення, неповне
з'ясування обставин, які мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи, на
думку суду є необґрунтованими, а
обставини, на які вона посилається -
недоведеними та не підтверджені
належними та допустимими доказами по
справі, оскільки доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів, поданих
сторонами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308,
313,314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 23 квітня2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: