Номер провадження: 22-ц/785/3161/14
Номер справи місцевого суду: 1514/1521/12
Головуючий у першій інстанції Гура А.І.
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Троїцької Л.Л.,
Таваркіладзе О.М.

секретаря Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Кодимського районного суду
Одеської області від 24 січня 2014 року, в
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
поділ майна, що є спільною сумісною
власністю, -

встановила:

27.08.2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом, який неодноразово
уточнювала в судовому засіданні, та в
остаточній його редакції (а.с. 217 - 220)
просила поділити майно, набуте з
відповідачем у шлюбі, виділивши їй у
власність ? частину кв.АДРЕСА_1 і ?
частину гаражу АДРЕСА_2, які належать
відповідачу на праві власності, а також
обігрівач електричний вартістю 450 грн.,
пилосос LG-1400WA вартістю 700 грн., 17 штук
кришталевих ваз вартістю 250 грн.,
холодильник «Самсунг» вартістю 2260 грн.,
газову плиту «Норд» вартістю 1800 грн.,
пральну машину автомат вартістю 2500
грн., конвектор електричний вартістю 2000
грн., мікрохвильову піч вартістю 400 грн.,
а всього на загальну суму 9960 грн.;
стягнути з відповідача на її користь ?
частину вартості ремонтних робіт,
проведених за спільні кошти в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований в
АДРЕСА_3, що становить 16850 грн.; стягнути
з відповідача на її користь вартість ?
частини автомобіля «Volkswagen» LT-28, яка
становить 42500 грн. та ? частину судових
витрат у розмірі 1250 грн.; визнати за нею
право спільної часткової власності на ?
частину кв.АДРЕСА_4, яка належить на
праві власності позивачу за договором
дарування, посилаючись на наступні
обставини:

09.08.2003 року вона з відповідачем
зареєстрували шлюб, від якого
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_8.
Подружнє життя не склалося, і з 24.06.2012
року шлюбні відносини були припинені, а
03.09.2012 року шлюб був розірваний
рішенням суду.

Позивач вказує, що за час спільного
проживання однією сім'єю з
відповідачем, за спільні кошти, ними
було придбане вказане вище майно, та
відповідачу подарована кв.АДРЕСА_4. На
спільні кошти ними був здійснений
ремонт цього помешкання, в результаті
чого вартість квартири істотно
збільшилася. Тому позивач вважає, що
вона має право спільної часткової
власності на ? частину кв.АДРЕСА_4.

Позивач вважає, що вона має право
на половину частки кв.АДРЕСА_1 і
половину частки гаражу АДРЕСА_2, яка
належить ОСОБА_3 на праві спільної
часткової власності посилаючись на те,
що з нею проживає неповнолітня дитина.
Тому з урахуванням інтересів дитини її
частка у цьому майні повинна бути
більшою, ніж частка відповідача.

Позивач вказує, що за спільні
кошти вони зробили ремонт в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1», вартість якого
становить 33700 грн.. Оскільки магазин
знаходиться у користуванні ОСОБА_3 як у
фізичної особи-підприємця, позивач
вважає, що відповідач зобов'язаний
сплатити їй половину вартості
проведеного ремонту. Відповідач також
без її згоди продав автомобіль «Volkswagen»
LT-28, придбаний за спільні кошти, а тому
зобов'язаний сплатити їй половину
вартості автомобіля, за яку він був
придбаний.

Рішенням Кодимського районного
суду Одеської області від 24.01.2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені
частково. Суд виділив у власність
позивачу ? частину квартири АДРЕСА_1,
вартістю 6698 грн.; ? частину гаража
АДРЕСА_2, вартістю 5116 грн. 25 коп.,
обігрівач електричний вартістю 450 грн.,
пилосос LG-1400 WA вартістю 700 грн., 17 штук
кришталевих ваз вартістю 250 грн.,
холодильник «Самсунг» вартістю 2260 грн.,
газову плиту «Норд» вартістю 1800 грн.,
пральну машину автомат вартістю 2500
грн., конвектор електричний вартістю 2000
грн., мікрохвильову піч вартістю 400 грн.,
а всього на загальну суму 9960 грн.;
стягнув з відповідача на користь
позивача ? частину коштів, витрачених
на ремонт магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» у
розмірі 16850 грн., який розташований в
АДРЕСА_3. Суд виділив у власність ОСОБА_3
? частину кв.АДРЕСА_1, вартістю 6698 грн.; ?
частину гаража АДРЕСА_2, вартістю 5116
грн. 25 коп., а всього на загальну суму 11814
грн. 75 коп.. Суд стягнув з відповідача на
користь Держави судовий збір у розмірі
243 грн. 60 коп.. В задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду в частині відмови в
задоволенні її позовних вимог щодо
визнання права спільної часткової
власності на ? частину кв.АДРЕСА_4, та в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про стягнення на її користь ?
частини вартості автомобіля «Volkswagen»
LT-28 у розмірі 42500 грн. скасувати, та в цій
частині ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її вимоги у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права при вирішенні цього питання.

ОСОБА_3 рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку не
оскаржував.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Колегія суддів заслухавши
суддю-доповідача, який доповів зміст
рішення, що оскаржене, доводи
апеляційної скарги, межі, в яких
повинні проводитися перевірка рішення,
встановлюватися обставини і
досліджуватися докази вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, за наступних
підстав;

За правилами п.1,п.4ч.1ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
та порушення судом норм матеріального
і процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з
того, що вони ґрунтуються на законі, і
доведені позивачем у встановленому
законом порядку.

Відмовляючи частково в задоволенні
іншої частини позовних вимог ОСОБА_2
суд першої інстанції виходив з того, що
вони не ґрунтуються на законі та не
доведені позивачем.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 (крім висновку про визнання за
позивачем права власності на ? частину
кв.АДРЕСА_1 та на ? частину гаражу
АДРЕСА_2, які належать ОСОБА_3 на праві
спільної часткової власності), так як
вони відповідають нормам
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні інших
позовних вимог ОСОБА_2, так як вони
відповідають нормам матеріального і
процесуального права.

Висновок суду в частині визнання за
ОСОБА_2 права власності на ? частину
кв.АДРЕСА_1 і ? частину гаражу АДРЕСА_2,
які належать ОСОБА_3 на праві власності,
не відповідає обставинам справи, та
суперечить нормам процесуального
права, а саме - ч.1ст.11 ЦПК України.

Як вбачається з уточненої позовної
заяви ОСОБА_2, вона просила суд визнати
за нею право власності на ? частину
кв.АДРЕСА_1 і ? частину гаражу АДРЕСА_2,
які належать ОСОБА_3 на праві спільної
часткової власності, оскільки ? частина
цього майна уже належить ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
07.06.2011 року. Інша частина цього майна
належить на праві спільної часткової
власності ОСОБА_3. Тому позивач просила
визнати за нею право власності на
половину цього майна (або ? частину його
частину), що є у спільній частковій
власності відповідача.

Суд першої інстанції на ці вимоги
ОСОБА_2 не звернув уваги, та
неправомірно визнав за ОСОБА_2 право
власності на ? частину цього майна
незважаючи на те, що вона вже є
власником цієї частини, відповідно до
договору купівлі-продажу від 07.06.2011
року. Тому рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову ОСОБА_2 в
задоволенні цієї частини вимог.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування - п.2ч.1ст.57 СК України.

Частиною 2 статті 61 СК України
передбачено, що об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя.

Відповідно до вимог ч.1ст.69 СК України,
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності.

Судом першої інстанції законно
та обґрунтовано встановлено, що
сторони у справі з 09.08.2003 року по 24.06.2012
рік проживали у шлюбі однією сім'єю, та
03.09.2012 року рішенням суду шлюб був
розірваний. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них
народилася донька ОСОБА_8, яка з 24.06.2012
року проживає з матір'ю.

За час проживання однією сім'єю, за
спільні кошти, подружжя ОСОБА_3
придбало наступне майно;

1). кв.АДРЕСА_1 і гараж АДРЕСА_2, згідно
договору купівлі-продажу від 07.06.2011
року, укладеного між ОСОБА_4 з однієї
сторони (продавець) та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з
другої сторони (покупці). Право
власності подружжя на це майно (по ?
частині цього майна, за кожним)
зареєстроване в Кодимському районному
бюро технічної інвентаризації. У
зв'язку з тим, що частки подружжя у
цьому майні вже визначені, відсутня
необхідність визнавати за ними
повторно право власності на це майно
під час його поділу, так як їх частки у
цьому майні є рівними.

В позовній заяві ОСОБА_2 просила
визнати за нею право власності на
половину, а саме - на ? частину
кв.АДРЕСА_1 і половину, а саме - на ?
частину гаражу АДРЕСА_2, які належать
ОСОБА_3 на праві спільної часткової
власності, посилаючись на те, що в неї
на утриманні знаходиться неповнолітня
дитина, і тому її частка у цьому майні
має бути збільшена. На задоволенні цих
вимог в апеляційному суді Одеської
області наполягала позивач.

Колегія суддів вважає, що в цій
частині вимог ОСОБА_2 необхідно
відмовити у зв'язку з тим, що вони не
ґрунтуються на законі.

Так, згідно ст.70 СК України суд може
відступити від засади рівності часток
подружжя у спільному майні у разі
домовленості між сторонами; якщо
відповідач не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї; приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно; витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї; або якщо
розмір аліментів, які одержує позивач
на утримання дитини недостатній для
фізичного, духовного розвитку та
лікування дитини.

ОСОБА_2 не надала доказів, на
підставі яких можливо відступити від
рівності їх часток у вказаному вище
майні, тому ці вимоги не підлягають
задоволенню. Суд першої інстанції в цій
частині заявлених вимог не в повному
обсязі встановив обставини, що мають
значення для справи, а тому
неправомірно визнав за сторонами право
власності на ? частину кв.АДРЕСА_1 і ?
частину гаражу АДРЕСА_2, за кожним,
незважаючи на те, що вони вже є
власниками цього майна у цих частках
відповідно до договору
купівлі-продажу.

2). обігрівач електричний вартістю 450
грн., пилосос LG-1400 WA вартістю 700 грн., 17
штук кришталевих ваз вартістю 250 грн.,
холодильник «Самсунг» вартістю 2260 грн.,
газову плиту «Норд» вартістю 1800 грн.,
пральну машину автомат вартістю 2500
грн., конвектор електричний вартістю 2000
грн., мікрохвильову піч вартістю 400 грн.,
а всього на загальну суму 9960 грн.
сторони також придбали за спільні
кошти. Цього не заперечував і
відповідач, який погодився з тим, щоб це
майно було залишене у власності
позивача.

3). спільні грошові кошти подружжя у
розмірі 33700 грн. були витрачені ними на
ремонт магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що
розташований в АДРЕСА_3, і в якому
відповідач, як суб'єкт підприємницької
діяльності, займається
підприємницькою діяльністю. Сторони
визнали, що частка кожного із них у цих
грошових коштах становить 16850 грн., і
відповідач згоден виплатити її
позивачу.

Згідно ч.3ст.10, ч.1ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Судом першої інстанції
законно та обґрунтовано встановлено,
що кв.АДРЕСА_4 була подарована ОСОБА_3
згідно договору дарування від 23.06.2004
року, який посвідчений нотаріально.

Отже, це майно не є спільною
власністю подружжя, а тому не підлягає
поділу.

Посилання позивача на те, що це
майно істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних
фінансових затрат правомірно не
прийняте судом першої інстанції до
уваги, оскільки ОСОБА_2 не надала суду
доказів, які б підтверджували ці
доводи. Висновок судової
будівельно-технічної експертизи №21-13
від 19.08.2013 року, яким визначена вартість
ремонту, проведеного відповідачем в
кв.АДРЕСА_4, не є доказом того, що цей
ремонт був вчинений за спільні кошти
подружжя ОСОБА_3. Допитані в судовому
засіданні свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 також
підтвердили, що ремонт в квартирі
проводив відповідач.

Відмовляючи позивачу в
задоволенні вимог про визнання за нею
права спільної сумісної власності на ?
частину кв.АДРЕСА_4 на 23.06.2004 року суд
першої інстанції правомірно виходив з
того, що заявлені позивачем вимоги в
цій частині не доведені у
встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції
встановлено, що автомобіль «Volkswagen» LT-28
є власністю ОСОБА_7.

Вказана обставина
підтверджується свідоцтвом про
реєстрації транспортного засобу, в
якому власником вказана саме ОСОБА_7.

Позивач не надала суду доказів,
які б підтвердили її доводи про те, що
спірний автомобіль був придбаний
подружжям під час шлюбу за спільні
кошти, і що його вартість на час
придбання становила 85000 грн..

Відмовляючи ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог про
стягнення з відповідача вартості ?
частини автомобіля «Volkswagen» LT-28 у
розмірі 42500 грн., суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що заявлені
позивачем вимоги в цій частині не
доведені.

Не доведеними є вимоги
позивача про стягнення з відповідача ?
частини витрат, пов'язаних з
проведенням судової
будівельно-технічної експертизи №21-13
від 19.08.2013 року, оскільки доказів того,
що саме вона оплатила ці послуги ОСОБА_2
до суду не надано.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2
в частині відмови в задоволенні її
позовних вимог не можуть бути прийняті
судом до уваги, оскільки висновків суду
першої інстанції не спростовують, та не
містять правових підстав, передбачених
ст.309 ЦПК України для скасування в цій
частині рішення суду першої інстанції
і ухвалення нового рішення про
задоволення цих вимог. Апелянт не
надала до суду доказів, які б
підтвердили її вимоги про визнання за
нею права спільної сумісної власності
на ? частину кв.АДРЕСА_4; права на
отримання вартості ? частини
автомобіля «Volkswagen» LT-28 у розмірі 42500
грн.; права на отримання ? частини
витрат, пов'язаних з проведенням
судової будівельно-технічної
експертизи №21-13 від 19.08.2013 року у
розмірі 1250 грн.. Суд першої інстанції в
цій частині ухвалив судове рішення на
підставі доказів, наданих сторонами.

Керуючись ст.304,п.2ч.1ст.307, п.1,4ч.1ст.309 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

вирішила;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Кодимського районного суду
Одеської області від 24 січня 2014 року в
частині виділення у власність ОСОБА_2 1/2
частини кв.АДРЕСА_1 і ? частини гаража
АДРЕСА_2 - скасувати, та в цій частині
ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні
позовних вимог про виділення у
власність 1/4 частини кв.АДРЕСА_1 і 1/4
частини гаражу АДРЕСА_2, які належать
ОСОБА_3 на справі спільної частково
власності.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, на протязі двадцяти днів, з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.П.Фальчук

Л.Л.Троїцька

О.М.Таварткіладзе