Справа № 161/2634/14-ц
Провадження № 2/161/1375/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

09 липня 2014 року
м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області

в складі головуючого судді - Присяжнюк
Л.М.,

при секретарі - Довжик Н.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом
до ОСОБА_4 про визнання договору позики
недійсним. Вказує, що 03 вересня 2012 року
між ним та ОСОБА_4 був укладений договір
позики, за умовами якого відповідач
зобов'язався передати йому в позику 181000
грн. на строк до 03 вересня 2013 року. Крім
того, в той же день ним складено
розписку про отримання від ОСОБА_4 за
договором позики коштів в сумі 181000 грн.
Зазначає, що фактично мала місце не
позика, а домовленість про його участь
у відшкодуванні шкоди заподіяної
внаслідок вчиненої ним ДТП. Вказує, що
працював у батька відповідача -
ОСОБА_5 водієм з 16 серпня 2013 року та
керував автомобілем «Івеко», а через 10
днів під час виконання робіт у
відрядженні сталась ДТП, внаслідок
якої було пошкоджено цей автомобіль.
Після лікування він прибув до м. Луцька,
а 03 вересня 2013 року за місцем роботи, за
відсутності роботодавця та власника
пошкодженого автомобіля - ОСОБА_5, його
син - відповідач ОСОБА_4, який працював
на посаді виконавчого директора, з
метою оформити його зобов'язання по
відшкодуванню шкоди вимагав від нього
підписання договору та розписки про
позику. Вказує, що договір позики
підписаний ним під впливом тяжких
обставин, оскільки не мав таких коштів,
при офіційному заробітку 1130 грн. та не
міг їх повернути. Крім того, при
укладенні договору позики та написанні
розписки, ні відповідач ні він не
намагалися досягнути реального
настання правових наслідків, що
обумовлені договором позики -
повернення переданих в позику коштів.
Просить визнати недійсним договір
позики, оформлений від 03вересня 2012 року
між ним та ОСОБА_4 про позику грошових
коштів в сумі 181000 грн. та розписку від
03 вересня 2012 року про отримання в
позику від відповідача грошових
коштів в сумі 181000 грн.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2
позов підтримали з підстав наведених у
ньому, просили задовольнити, додатково
суду пояснили, що позивач підписав
оспорюваний договір та розписку після
вчиненої ним ДТП, оскільки заподіяв
підприємству майнову шкоду, так як
автомобіль на якому він працював
отримав механічні пошкодження, а тому
саме під впливом цих обставин він
підписував оспорюваний правочин, а
фактично кошти на суму 181000 грн. не
отримував. Вважають, що оспорюваний
договір та розписка укладені на
підтвердження зобов'язання щодо
відшкодування завданої внаслідок ДТП
шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні позов не визнав,
суду пояснив, що між позивачем та
відповідачем був укладений договір
позики, що стверджується власноруч
написаною позивачем розпискою, ОСОБА_1
був зобов'язаний повернути позику у
встановлений строк, однак цього не
зробив з невідомих причин, а тому
ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом про
стягнення з ОСОБА_1 боргу, про що було
ухвалено судове рішення.

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, показання
свідків, дослідивши та оцінивши подані
суду докази у їх сукупності, суд дійшов
до висновку, що позов слід задовольнити
з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено,
що 16 серпня 2013 року позивач ОСОБА_1
влаштувався на роботу водієм
автомобіля «Івеко», реєстраційний
номерний знак НОМЕР_1, до приватного
підприємця ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_4 є
його сином та виконавчим директором.

03 вересня 2012 року між відповідачем
ОСОБА_4 з однієї сторони та позивачем -
ОСОБА_1, з іншої сторони, був укладений
договір позики, відповідно до умов
якого, в порядку та на умовах,
визначених цим договором, ОСОБА_4
передав відповідачу ОСОБА_1 у власність
кошти в сумі 181000 грн., для власних
потреб, з кінцевим терміном повернення
заборгованості до 01 вересня 2013 року, а
ОСОБА_1 зобов'язався повернути
відповідачу отриману суму коштів,
шляхом передачі готівки або шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок ОСОБА_4 (за
домовленістю). Водночас, із п.п. 4.-5.
договору позики вбачається, що кошти у
сумі визначеній у п. 1 цього договору,
тобто в сумі 181000 грн., передаються
позикодавцем позичальнику
безпосередньо при підписанні
сторонами цього договору, а підписання
цього договору ОСОБА_1 підтверджує факт
одержання ним від ОСОБА_4 грошових
коштів в сумі 181000 грн., і належним чином
підписаний договір та розписка є
доказом передачі грошей від ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 Із п. 7 договору позики
вбачається, що сторони свідчать, що
даний договір укладено ними
добровільно, без будь-якого примусу і
насильства з боку іншої сторони, та не
під впливом обману чи тяжких для них
обставин (а.с.4).

В той же день, позивачем ОСОБА_1
власноруч була написана розписка та
засвідчена підписами свідків ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, про те, що він позичив у
відповідача кошти в розмірі 181000 грн.
для власних потреб, та зобов'язується
повернути вказані кошти до 01 вересня 2013
року, а у випадку неповернення цієї
суми, дав згоду на те, щоб цей спір був
вирішений у судовому порядку. У
розписці вказав, що розписка написана
ним власноруч, без будь-яких погроз,
тиску, а вищевказані кошти отримав в
присутності двох свідків (а.с.5).

Відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Із ч. 1 ст. 233 ЦК України вбачається,
що правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Як вбачається із п. 23 роз'яснень
Верховного Суду України, викладених у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа (фізична чи юридична)
має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Отже, з аналізу зазначеної норми
випливає, що для визнання правочину
недійсним необхідно встановлення
наявності тяжких обставин та вкрай
невигідних умов правочину. При цьому
необхідно враховувати майновий та
психічний стан осіб напередодні та в
момент вчинення правочину, вплив цих
факторів на формування волевиявлення
сторін, чи спів мірні надані послуги з
вартістю переданого за правочином
майна.

Як вбачається із копії постанови
Ківерцівського районного суду
Волинської області від 10 жовтня 2012
року, 26 серпня 2012 року о 10 год. 00 хв.
ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки
«Івеко», д.н.з. НОМЕР_1 по а/д с. Волошков
Сокирянського району Чернівецької
області - кар'єру Дністровської ГЕС, не
врахувавши безпечної швидкості та
стану дорожньої обстановки допустив
перекидання транспортного засобу на
спуску дороги, чим порушив п. 12.1. ПДР
України, за що був притягнутий до
адміністративної відповідальності за
ст.124 КУпАП та на нього накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.7). Вказані
обставини також підтверджуються
довідкою про ДТП (а.с.8).

Із витягу медичної картки хворого
ОСОБА_1, вбачається, що 26 серпня 2012 року
останній був виписаний із
травматологічного відділу в
задовільному стані, із струсом
головного мозку (а.с.10).

Після того, як позивач виписався з
лікарні він відразу з'явився на роботу
і в той день, 03 вересня 2012 року між
сторонами був укладений договір
позики.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказували, що
вони ставили свої підписи на розписці,
однак фактичної передачі грошей вони
не бачили. Крім того, свідок ОСОБА_8
ствердив, що укладання договору
відбувалося внаслідок того, що ОСОБА_1
пошкодив транспортний засіб, чим
спричинив велику майнову шкоду.

Крім того, позивач будучи
протягом нетривалого терміну
підлеглим батька відповідача, задавши
збитків внаслідок ДТП, що є
неспіврозмірними із його заробітною
платою, уклав добровільно договір
позики на суму 181000 грн. із відповідачем,
з яким на момент укладення договору не
був ні у родинних, ні у дружніх
стосунках.

У судовому засіданні відповідачем
ОСОБА_4 стверджувалось, що вказані
кошти позивач попросив в нього для
власних потреб, проте будь-яких
зауважень, щодо мотивів ОСОБА_1,
фактично сторонньої особи, на
отримання таких коштів та джерел
повернення коштів останнім, у ОСОБА_4 не
виникало.

В судовому засіданні встановлено, що
вказаний договір позики був укладений
сторонами строком на 1 рік. Так, із
розрахунку терміну повернення позики
та заробітної плати позивача,
відповідно до умов трудового договору,
останній на момент настання строку
повернення позики, передбаченої п. 1.
Договору, зобов'язувався повернути 181000
грн. Однак спроможний був повернути
лише 13605 грн., за умови що повертав би
всю суму заробітної плати щомісяця,
протягом 12 місяців та не
використовував кошти на власні
потреби. Крім того в судовому засіданні
встановлено, що будь-яких вимог
роботодавцем про відшкодування з водія
ОСОБА_1 майнової шкоди не ставилося.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
оспорюваний договір позики був
укладений позивачем під впливом тяжкої
для нього обставини і на вкрай
невигідних умовах, характеризуються це
тим, що позивач вчинив його
добровільно, усвідомлював свої дії, але
вимушений був це зробити через
спричинення ДТП та заподіяння майнової
шкоди підприємству на якому працював.

Судом встановлено, що 09 вересня 2013 року
відповідач ОСОБА_4 звернувся в суд із
позовом про стягнення заборгованості
із позивача, водночас будь-яких доказів
врегулювання спору в досудовому
порядку, тобто «вирішення спору мирним
шляхом», як це вбачається із п. 6
договору позики, відповідач не надав у
судове засідання. А тому суд приходить
до висновку, що останній скористався
впливом на позивача тяжких обставин, з
моменту укладення договору позики.

Керуючись ст.ст. 10-11, 57-60, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 203-216, 233 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 03
вересня 2012 року, укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_1 на суму 181 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 243
грн. 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Присяжнюк
Л.М.