У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,Писаної Т.О.,-розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права
спільної сумісної власності на
транспортні засоби, що набуті під час
проживання однією сім'єю, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Мегабанк», подану
представником Передерій В.В., на
рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 19 лютого 2013 року та
рішення апеляційного суду Херсонської
області від 25 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася із
позовом до ОСОБА_7 про визнання права
спільної часткової власності на
транспортні засоби, що набуті під час
проживання однією сім'єю.
Позивач посилалася на те, що з 1992 року
вона проживала однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з відповідачем, вели
спільне господарство, мали єдиний
бюджет, спільні доходи та витрати. У
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка
ОСОБА_9. Факт їхнього спільного
проживання за період з 1992 року по день
подання позову встановлено рішенням
Комсомольського районного суду м.
Херсона від 15 січня 2010 року, яким також
визнано право спільної сумісної
власності на нерухоме майно, яке вони
придбали під час спільного проживання.
На даний час у них виник спір стосовно
рухомого майна - автотранспорту, яке
зареєстровано на відповідача.
Враховуючи те, що майно (транспортні
засоби) придбано ними за спільні кошти
під час спільного проживання, позивач
просила визнати спільною сумісною
власністю транспортні засоби: ОДАЗ 9370,
1987 року випуску, номерний знак НОМЕР_1;
МАЗ 504, 1990 року випуску, номерний знак
НОМЕР_15; ЗИЛ 138, 1985 року випуску,
номерний знак НОМЕР_2, ТЦ, 1990 року
випуску, номерний знак НОМЕР_3; КАМАЗ
54112, 1987 року випуску, номерний знак
НОМЕР_4; ТЦ 10, 1987 року випуску, номерний
знак НОМЕР_5, ЦН 181 ЕМ, 1986 року випуску,
номерний знак НОМЕР_7, КРАЗ 258, 1989 року
випуску, номерний знак НОМЕР_6; КРАЗ 256Б1,
1989 року випуску, номерний знак НОМЕР_8,
ЗИЛ-ММЗ 555, 1971 року випуску, номерний
знак НОМЕР_9; МАЗ 5334, 1986 року випуску,
номерний знак НОМЕР_10; НАВАНТАЖУВАЧ JN-53,
1989 року випуску, номерний знак НОМЕР_11;
ТТЗ трактор N-150K, 1992 року випуску,
номерний знак НОМЕР_12; ТТЗ
автонавантажувач 40814, 1986 року випуску,
номерний знак НОМЕР_13; Навантажувач
Т-150К, 1990 року випуску, номерний знак
НОМЕР_14; Екскаватор ЕО 2621, 1986 року
випуску, року випуску Т5364ХО.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 19 лютого 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 25 березня

2014 року рішення районного суду змінено,
доповнено його мотивувальну частину
посиланням на ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про власність».

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування ухвалених у
справі судових рішень, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, із ухваленням нового рішення у
справі про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судом встановлено, що рішенням
Комсомольського районного суду від 15
січня 2010 року (а.с. 7-8), що набрало
законної сили, у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення
факту проживання однією сім'єю та
визнання майна спільною сумісною
власністю - встановлено факт спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 з лютого 1992 року по день
ухвалення рішення; визнано майно:
майстерню літ «З», розташовану за
адресою: АДРЕСА_2; цех літ. «К», «Р» «М»,
розчинно-бетонний вузол літ «Н», склад
літ. «О», «Т», «С», будівлю резервного
водопостачання (ІІ), навіси літ. «І»,
«Д», пропарочні камери АДРЕСА_3; частину
будівлі літ. «Б» з прилеглою земельною
ділянкою, у тому числі склад 4,5, що
розташований за адресою: АДРЕСА_4;
вбудоване приміщення будівлі складу,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4;
будівлю літ. «Ж» з прилеглою земельною
ділянкою, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_4; двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 47,2 кв.м.; земельну
ділянку загальною площею 0, 4298 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_4;
цілісний майновий комплекс, що
знаходиться на території Садівської
сільської ради Бєлозерського району
Херсонської області; право власності
на яке зареєстровано на ім'я ОСОБА_7,
спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Також судом було встановлено, що
відповідно до відомостей бази даних
ДАІ та свідоцтв про реєстрацію
транспортних засобів ОСОБА_7 належать
транспортні засоби: ОДАЗ 9370, 1987 року
випуску, номерний знак НОМЕР_1; МАЗ 504, 1990
року випуску, номерний знак НОМЕР_15;
ЗИЛ 138, 1985 року випуску, номерний знак
НОМЕР_2, ТЦ, 1990 року випуску, номерний
знак НОМЕР_3; КАМАЗ 54112, 1987 року випуску,
номерний знак НОМЕР_4; ТЦ 10, 1987 року
випуску, номерний знак НОМЕР_5, ЦН 181 ЕМ,
1986 року випуску, номерний знак НОМЕР_7,
КРАЗ 258, 1989 року випуску, номерний знак
НОМЕР_6; КРАЗ 256Б1, 1989 року випуску,
номерний знак НОМЕР_8, ЗИЛ-ММЗ 555, 1971 року
випуску, номерний знак НОМЕР_9; МАЗ 5334,
1986 року випуску, номерний знак НОМЕР_10;
НАВАНТАЖУВАЧ JN-53, 1989 року випуску,
номерний знак НОМЕР_11; ТТЗ трактор N-150K,
1992 року випуску, номерний знак НОМЕР_12;
ТТЗ автонавантажувач 40814, 1986 року
випуску, номерний знак НОМЕР_13;
Навантажувач Т-150К, 1990 року випуску,
номерний знак НОМЕР_14; Екскаватор ЕО 2621,
1986 року випуску, року випуску Т5364ХО.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
власність», який був чинним до вступу в
дію Сімейного кодексу України (далі - СК
України), майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Застосувавши до спірних правовідносин
положення ч. 1 ст. 74 СК України, суд
першої інстанції дійшов висновку про
задоволення позову, оскільки належними
у справі доказами доведено придбання
вказаного вище майна під час
проживання сторін з 1992 року однією
сім'єю без реєстрації шлюбу; наявність
транспортних засобів підтверджена
належними доказами, а відповідач
ОСОБА_7 визнав позовні вимоги та
викладені у позові обставини.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції, однак
разом з тим вважав, що мотивувальну
частину рішення слід доповнити
посиланням на ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про власність», оскільки частина
спірного майна була придбана ще до 1
січня 2004 року (дії Сімейного кодексу
України) в результаті спільної праці
сторін, як членів сім'ї.

Однак з такими висновками судів
погодитися не можна з тих підстав.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, викладеної у
постанові № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року,
майно, набуте до 1 січня 2004 року під час
спільного проживання особами, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі
між собою, є об'єктом їхньої спільної
сумісної власності, якщо: 1) майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною
працею осіб слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди не звернули увагу на те, що саме по
собі визнання позову відповідачем не
може бути підставою для задоволення
позову, оскільки суди належним чином не
перевірили та не встановили обставини,
що спірне майно було придбано
сторонами внаслідок спільної праці.

Крім цього, відповідно до правової
позиції Верховного Суду України,
викладеної у постанові № 6-79цс13 від 2
жовтня 2013 року, майно фізичної особи -
підприємця, яке придбане та
використовується в його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність,
відповідно до ст. 57 СК України, а не як
об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

З урахуванням цієї правової позиції
Верховного Суду України, суди належним
чином не перевірили чи спірні
автомобілі належать ОСОБА_7,
як фізичній особі - підприємцю, а тому є
його особистою приватною власністю та
не можуть бути предметом поділу, як
спільна сумісна власність.

Встановлення вказаних вище обставин
має суттєве значення для вирішення
спору, а тому ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»,
подану представником Передерій В.В.,
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 19 лютого

2013 року та рішення апеляційного суду
Херсонської області від 25 березня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
Макарчук Судді:
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана