Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 квітня 2014 року
м. Ужгород

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі:
головуючого - Власова С.0.,

суддів -
Дроботі В.В., Фазикош Г.В.,

при
секретарі -Чучка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Тячівського районного суду
Закарпатської області від 29 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В
И Л А :

В січні 2010 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя. Позовні
вимоги мотивувала тим, що 1993 року
перебуває з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, від якого в
сторін народився син ОСОБА_3, який на
даний час є повнолітнім. За час
спільного проживання сторони набули
два автомобілі: марки ВАЗ-211010, 2008 року
випуску та марки ВАЗ-21099, 2004 року
випуску, які вважає спільною сумісною
власністю подружжя.

В ході розгляду справи позивачка в
порядку ст. 31 ЦПК України збільшила
позовні вимоги, зокрема, зазначає, що
нею разом з відповідачем за час
спільного проживання набуто у
власність житловий будинок АДРЕСА_1,
тому просила визнати будинок
спільною сумісною власністю сторін та
поділити в рівних долях.

Рішенням Тячівського районного
суду від 29 квітня 2013 року позов
задоволено.

Розділено буд.АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, визнавши його спільною
власністю в рівних долях по ? частині
кожному.

Стягнуто з ОСОБА_1 ? частину
вартості автомобіля марки ВАЗ-211010, 2008
року випуску, зеленого кольору, кузов
НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1,
в сумі 22 339,07 грн. та ? частину вартості
автомобіля марки ВАЗ-21099, 2004 року
випуску, зеленого кольору, кузов
НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_2,
в сумі 18 812,03 грн., та 300 грн. за
проведення товарознавчого дослідження
на користь ОСОБА_2 Вирішено питання про
стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує,
що рішення суду є незаконним та
необгрунтованим, прийняте з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, оскільки сторонами за час
проживання спільного майна не набуто,
так як буд.АДРЕСА_1 він отримав згідно
договору дарування в 1989 році, тобто до
укладення шлюбу з позивачкою. Крім того
зазначає, що спільне життя з позивачкою
припинено з 2002 року, автомобіль ВАЗ-211010
ним придбано у 2008 році, а автомобіль
марки ВАЗ-21099-у 2009 році, за власні кошти.
З цих підстав просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у позові повністю.

У судове засідання сторони не
з»явилися, про час та місце розгляду
справи повідомлялися належним чином,
що не перешкоджає апеляційному суду на
підставі ч.2 ст. 305 ЦПК України,
розглянути справу в їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши
доповідь судді - доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши підстави апеляційної
скарги та заперечення на неї, вважає,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Матеріалами справи стверджено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб
16.02.1993 року, згідно свідоцтва про
укладення шлюбу серії НОМЕР_5, актовий
запис №11 (а.с.6).

Відповідно до ст.60 СК України
майно набуте подружжям за час шлюбу
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того чи один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку. Частина 2 цієї ж статті
зазначає: вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

За час перебування у шлюбі з
позивачкою, ОСОБА_1 04.11.2008 року придбав
легковий автомобіль марки ВАЗ-211010 д.н.з.
НОМЕР_1, а також 12.06.2009 року-автомобіль
марки ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_2, що
стверджується обліковою карткою
приватного транспортного засобу (а.с.12),
а від так, виходячи зі змісту ст.60 СК
України суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що вказані
автомобілі є спільною сумісною
власністю подружжя та розподілив їх.
Доводи апелянта в цій частині суд до
уваги не бере, оскільки факт окремого
проживання сторін в певний час не
свідчить про непоширення режиму
спільної сумісної власності на ці
правовідносини.

Крім того, встановлено, що під час
спільного проживання сторони мешкали у
буд. АДРЕСА_1, який був подарований
ОСОБА_1 в 1989 році, тобто до укладення
шлюбу з ОСОБА_2, що стверджується
Договором дарування від 6 лютого 1989
року (а.с.27), та витягом про державну
реєстрацію прав власності (а.с.133).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Тобто, буд. АДРЕСА_1 є особистою
приватною власністю ОСОБА_1

З договору дарування від 1989 року
вбачаться, що вартість будинку на час
дарування становила 3100 карбованців,
будинок складався з 3-х кімнат.

Згідно технічного паспорту та
зведеного акту вартості будинку
господарських будівель та споруд
станом на 18.11.2010 року, житловий будинок
АДРЕСА_1 складається з 4-х кімнат,
вартість будинку становить 223754 грн.
(а.с.167-172).

Статтею 62 СК України передбачено,
якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнано за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Даних про те, що отриманий
відповідачем в дар будинок був не
закінчений будівництвом та що його
вартість збільшилась внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
позивачки матеріали справи не
містять, а апеляційним судом в ході
розгляду справи таких доказів не
добуто.

Також в матеріалах справи немає
даних на підставі яких дозвільних
документів, коли і ким розпочато та
завершено будівництво чи
реконструкцію будинку, якщо такі
роботи проводилися сторонами під час
перебування у шлюбі.

Що стосується зазначених в
оскаржуваному судовому рішенні
показів свідків допитаних судом
першої інстанції (а.с.137-138 ), покази яких
перевірено апеляційним судом, то
такі не відображають суті
пред'явлених вимог щодо достатніх
підстав визнання за позивачкою права
спільної сумісної власності на
будинок, такі є неконкретними та
спростовуються іншими наявними у
справі документальними доказами,
зокрема, що отриманий відповідачем в
дар будинок на час його відчуження був
завершений будівництвом (а.с.27). Даних
про будівництво чи реконструкцію
будинку під час шлюбу позивачка суду
не надала. Згідно даних про Державну
реєстрацію прав власності,
домоволодіння в цілому належить
відповідачу.

Отже, всупереч положень ч. 1 ст. 60
ЦПК України позивачка своїх вимог
щодо визнання її власником 12 частини
спірного будинку, належними та
допустимими доказами у суді не довела,
тому її вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309
ЦПК України неправильне застосування
норм матеріального права є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції, в частині визнання
житлового будинку з надвірними
спорудами спільною сумісною власністю
і ухвалення нового рішення про відмову
позивачу у задоволенні цих вимог.

В решті рішення суду слід залишити
без змін.

Керуючись ст.ст.304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 пп. 1
і 4, , 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова
колегія судової палати ,-

Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного
суду від 29 квітня 2013 року в частині
визнання спільною сумісною власністю
та поділу житлового будинку АДРЕСА_1
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях по ?
частині кожному скасувати, ухвалити в
цій частині нове рішення, яким ОСОБА_2 у
задоволенні цих вимог відмовити.

В решті рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :