22-ц/773/639/14 Головуючий у 1 інстанції:
Пахолюк А.М. Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Антонюк К.І.,

при секретарі Кирилюку О.О.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника
відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення трьох відсотків річних,
індексу інфляції та моральної шкоди за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_4 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 11 березня 2014 року,

встановила:

16 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
зазначивши, що 02 вересня 2009 року він
позичив ОСОБА_4 40000 доларів США на строк
до 31 жовтня 2009 року. В обумовлений строк
відповідач позику не повернув, а тому
рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 12 липня 2010 року
з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 317040
грн. боргу за договором позики та 4508
грн. 05 коп. процентів річних.

Дане судове рішення виконане не було, а
тому іншим рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 11 липня 2013 року з ОСОБА_4
стягнуто на користь ОСОБА_3 три
відсотки річних в сумі 25363 грн. 20 коп. та
інфляційні втрати в сумі 41532 грн. 24 коп.
за період прострочення вищевказаного
грошового зобов'язання з 01.08.2010 року по
01.04.2013 року.

Однак, відповідач і на даний час позику
не повернув, а тому ОСОБА_3 просив суд
стягнути на його користь із ОСОБА_4 на
підставі ч.2 ст.625 ЦК України три
проценти річних в сумі 8718 грн. 40 коп. та
інфляційні втрати в сумі 4438 грн. 56 коп.
за період прострочення виконання
грошового зобов'язання з 01.04.13 року по
01.03.14 року, а також 20 000 моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 11 березня 2014
року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 три
проценти річних в сумі 8703 грн. 40 коп.,
інфляційні втрати в сумі 4438 грн. 56 коп.,
а всього - 13141 грн. 96 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 229
грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вищевказаним
рішенням суду виключно в частині
розміру присуджених до стягнення
інфляційних втрат, відповідач ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій,
покликаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, просив його
змінити в частині стягнення індексу
інфляції, зменшивши суму інфляційних
втрат до 1902 грн. 24 коп.

В решті рішення Луцького
міськрайонного суду від 11 березня 2014
року сторонами не оскаржується.

В ході апеляційного розгляду даної
справи представник відповідача ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав із
зазначених у ній підстав, тоді як
представник позивача ОСОБА_1 просив
відхилити дану апеляційну скаргу,
вважаючи її безпідставною, та залишити
без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, а також доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга частково підлягає до
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню в частині
стягнення інфляційних втрат з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення суду відповідає не в повній
мірі.

Так, ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідача суми інфляційних втрат за
період прострочення останнім
виконання грошового зобов'язання (з
01.04.3013 року по 01.03.2014 року), суд першої
інстанції виходив із того, що
позичальник ОСОБА_4 не повернув у
визначений договором термін позичені
ним грошові кошти, а тому відповідно до
ч.2 ст.625 ЦК України зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
установленого індексу інфляції за весь
час прострочення.

Однак, із такими висновками суду першої
інстанції не можна погодитись з огляду
на наступне.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 22.09.2009 року ОСОБА_5
позичив у ОСОБА_3 40 000 доларів США на
строк до 31 жовтня 2009 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 12.07.2010 року, яке набрало законної
сили, встановлено факт невиконання
ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором
позики та стягнуто з нього в користь
позивача вищевказану суму боргу в
національній валюті у відповідному
еквіваленті в розмірі 317040 грн. та три
проценти річних в розмірі 4508 грн. 05 коп.
(а.с. 38-39).

Виданий на підставі даного рішення
суду виконавчий лист від 12.07.2010 року
знаходиться на виконанні у ВДВС
Луцького районного управління юстиції
з 14.09.2010 року, однак, згідно довідки ВДВС
Луцького районного управління юстиції
станом на 09.12.2013 року стягнення за даним
виконавчим документом не проводилось
(а.с. 6, 9).

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 11.07.2013 року, яке набрало законної
сили, з ОСОБА_4 стягнуто на користь
ОСОБА_3 три відсотки річних в сумі 25363
грн. 20 коп. та інфляційні втрати в сумі
41532 грн. 24 коп. за період прострочення
вищевказаного грошового зобов'язання з
01.08.2010 року по 01.04.2013 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України
зобов'язання припиняються на
підставах, встановлених договором або
законом, зокрема виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599 ЦК
України).

Відповідно до ст.611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індекс споживчих цін
(індекс інфляції) - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купує населення для невиробничого
споживання.

Ціни в Україні встановлюються в
національній валюті - гривні.

Офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України, визначає рівень
знецінення національної грошової
одиниці України, тобто зменшення
купівельної спроможності саме гривні,
а не іноземної валюти.

Таким чином, положення ч.2 ст.625 ЦК
України щодо сплати боргу з
урахуванням установленого індексу
інфляції поширюються лише на випадки
прострочення виконання грошового
зобов'язання, визначеного договором у
національній валюті - гривні.

Натомість, установивши, що між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 було укладено договір позики
в іноземній валюті (доларах США), суд
першої інстанції помилково застосував
до правовідносин, які виникли між
сторонами у справі, положення закону,
який регулює порядок сплати боргу,
визначеного договором у гривні.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду
першої інстанції в частині стягнення
індексу інфляції підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову в задоволенні
позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення з
ОСОБА_4 4438 грн. 56 коп. інфляційних втрат.

При цьому, абзац другий резолютивної
частини рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 11 березня 2014 року слід
викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3 8703
(вісім тисяч сімсот три) грн. 40 коп.
річних процентів».

В решті дане рішення суду слід залишити
без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 11 березня 2014
року в даній справі в частині стягнення
з ОСОБА_4 4438 грн. 56 коп. інфляційних
втрат скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних
втрат.

Абзац другий резолютивної частини
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 11 березня 2014
року викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3 8703
(вісім тисяч сімсот три) грн. 40 коп.
річних процентів».

В решті рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 11 березня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді