УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,

Мазур Л.М.,

Писаної Т.О.,

Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Фінансова компанія «Єврокапітал» про
визнання договору недійсним, стягнення
збитків, процентів та моральної шкоди,
за касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Єврокапітал» на рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва

від 17 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 13 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_4 звернулась з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Єврокапітал» (далі
-ТОВ «ФК «Єврокапітал») про визнання
недійсним кредитного договору
стягнення збитків, процентів та
моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначала,
що при укладенні кредитного договору
від 25 листопада 2008 року № 1435 ТОВ «ФК
«Єврокапітал» порушені вимоги Закону
України «Про захист прав споживачів»
щодо недопустимості включення до
договору про надання споживчого
кредиту несправедливих умов. Також
рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 27 липня 2011 року
визнанні недійсними пункти 2.2.3 та 4.1
вказаного договору, без яких він не був
би укладений. Крім того, позивачка
зазначала, що відповідач навмисно ввів
її в оману щодо обставин, які мають
істотне значення, що є підставою для
подвійного відшкодування збитків на
підставі ст. 230 ЦК України.

Посилаючись на викладене та
уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила суд визнати недійсним
кредитний договір № 1435, укладений 25
листопада 2008 року між нею та ТОВ «ФК
«Єврокапітал», стягнути збитки у
розмірі 13 644 грн 22 коп, проценти у
розмірі 2040 грн та в рахунок
відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Ухвалою суду від 5 липня 2012 року
провадження у справі в частині вимог
ОСОБА_4 про визнання недійсними пунктів
2.2.3, 4.1, 4.3 кредитного договору від 25
листопада 2008 року з підстав
невідповідності положенням ст. ст. 11, 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» та п. 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» на підставі п. 5 ч. 1
ст. 205 ЦПК України закрито.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 17 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 13 січня 2014 року, позов
задоволено частково. Визнано недійсним
кредитний договір № 1435, укладений між
ОСОБА_4 та ТОВ «ФК «Єврокапітал» 25
листопада 2008 року. Стягнуто з ТОВ «ФК
«Єврокапітал» на користь ОСОБА_4 збитки
в розмірі 13 644 грн 22 коп., проценти у
розмірі 2040 грн 46 коп. та в рахунок
відшкодування моральної шкоди 3 тис.
грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ФК
«Єрокапітал» просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду, ухвалити у
справі нове рішення, яким у задоволенні
позову відмовити, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, частково
задовольняючи позовні вимоги,
керуючись ст. 203, 215, 230 ЦК України, а
також положеннями ст. ст. 11, 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
виходив з того, що відповідачем було
введено позивача в оману щодо умов
кредитного договору, що були визнані в
судовому порядку недійсними. Крім того,
суд дійшов висновку про застосування
наслідків недійсності правочину,
передбачених ст. 216 ЦК України, та
стягнув з відповідача подвійний розмір
завданих збитків та моральну шкоду.

Проте з такими
висновками судів не можна погодитись з
наступних підстав.

Судами встановлено, що
25 листопада 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ
«ФК «Єврокапітал» був укладений
кредитний договір № 1435, згідно з
умовами якого позивачу був наданий
кредит у сумі 51 960 грн на придбання
автотранспортного засобу зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 5,00 % річних. Строк дії договору
до 25 листопада 2010 року.

Пунктом 2.2.1 договору визначено, що
плата за надання кредиту складає 0 %.

Пунктами 1.1 та 9.5 договору до
структури обов'язкових щомісячних
платежів за кредитним договором
входили основний борг, проценти за
користування кредитом та плата за
обслуговування кредиту, розрахунок
якої обумовлено пунктом 2.2.3 договору у
залежно від зміни курсу національної
валюти до долара США.

Пунктом 2.2.3 кредитного договору
передбачена плата за обслуговування
кредиту, яка розраховується за
формулою залежно від курсу
національної валюти до долара США і на
час укладення договору дорівнює 0,00 %.
Також п. п. 4.1, 4.3 кредитного договору
передбачалася оплата за
обслуговування кредиту у разі
дострокового його погашення та
часткового дострокового погашення
кредиту за формулою, з врахуванням
курсу долара США.

Крім того, при достроковому
погашенні кредиту позивачем
відповідно до умов п. 4.1 договору було
внесено плату за дострокове повне
погашення кредиту. При цьому оплата за
обслуговування кредиту при
достроковом повному погашенні кредиту
становила 7 082 грн 07 коп.

Не погодившись з вимогами
відповідача, ОСОБА_4 звернулася до суду
із позовом про визнання недійсними п. п.
2.2.3, 4.1, 4.3 кредитного договору № 1435,
укладеного 25 листопада 2008 року, та
стягнення збитків у сумі 13 644 грн 22 коп.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 27 липня 2011 року
позов задоволено частково, визнано
недійсними п. п. 2.2.3 та 4.1 кредитного
договору № 1435, укладеного 25 листопада
2008 року між ТОВ «ФК «Єврокапітал» та
ОСОБА_4, зі стягненням на її користь 13 644
грн збитків.

Посилаючись на те, що без пунктів
договору, які були визнані судом
недійсними, позивач не мала наміру
укладати зазначений договір кредиту,
просила на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК
України, а також ст. ст. 11, 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
визнати його недійним та відповідно до
положень ст. 216 ЦК України застосувати
наслідки недійсності договору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 230 ЦК України встановлені
правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману, відповідно до яких,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Із роз'яснень, викладених у пункті 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року № 9, вбачається що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
щодо визнання оспорюваного кредитного
договору недійсним, суди у порушення
ст. ст. 214, 315 ЦПК України не визначилися
із правовою підставою задоволення
вимог позивача, зокрема задовольнили
позов виходячи з положень ч. 1 ст. 11, ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» та ст. 230 ЦК України, які є
самостійними підставами визнання
договорів недійсними, а також не
вказали, з яких мотивів та правових
підстав визнають кредитний договір
повністю недійсним за умови, що вже
визнано недійсними окремі пункти
договору, які оспорювались позивачем
та які стосувались несправедливих умов
щодо оплати за обслуговування кредиту;
також детально не з'ясували, чому без
зазначених несправедливих умов цей
кредитний договір не був би укладений
позивачем.

При цьому суди належним чином не
встановили, яким чином позивача було
введено в оману під час укладання
договору, зважаючи на те, що перед його
підписанням вона мала можливість
ознайомитись із текстом та умовами
договору кредитного договору від 25
листопада 2008 року № 1435 та власноруч
його підписала (а. с. 13).

Суди дійшли передчасного висновку
про задоволення позову ОСОБА_4 в
частині відшкодування збитків,
оскільки правові наслідки недійсності
правочину передбачені ст. 216 ЦК України,
відповідно до ч. 1 якої у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Згідно з ч. 3 ст. 216 ЦК України правові
наслідки, передбачені частинами першою
та другою цієї статті, застосовуються,
якщо законом не встановлені особливі
умови їх застосування або особливі
правові наслідки окремих видів
недійсних правочинів.

Проте судами застосовані особливі
правові наслідки недійсних правочинів,
передбачені ст. 230 ЦК України, зокрема
стягнуто з відповідача як з особи, яка
застосувала обман, збитки у подвійному
розмірі, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину. При цьому
суди не звернули уваги на те, що грошові
кошти у розмірі 13 644 грн., сплачені
позивачкою на виконання спірної угоди,
не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК
України.

Отже суди не визначилися з правовою
природою збитків, заявлених
позивачкою, та дійшли до передчасного
висновку про задоволення позову.

Висновок судів про заподіяння ОСОБА_4
моральної шкоди також не є
обґрунтованим, оскільки у порушення
вимог ст. ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
суди не навели у рішеннях належних та
допустимих доказів завдання позивачці
моральних страждань, а також не
перевірили, як ці вимоги узгоджуються
із нормами Закону України «Про захист
прав споживачів» у редакції, що діяв на
момент виникнення цивільних
правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Єврокапітал» задовольнити частково.

Рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 17 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 13 січня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська

6

№ 6-16371св14Головуючий у першій
інстанції: Подзігун Г.В.
Доповідач: Юровська Г.В.