справа № 2/489/695/14
рішення

Іменем україни

19 лютого 2014 року м.Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого суддіКоваленко І.В.при
секретарі Коденко К.В.за участю:

позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
виселення, без надання іншого
житлового приміщення

встановив:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом який уточнив та
остаточно просив висилити відповідача
з квартири, без надання іншого
житлового приміщення.

Позивач вказав, що він разом із матір'ю
ОСОБА_6 та відповідачем, який є його
братом по матері, проживають в
квартирі АДРЕСА_1. Після смерті батька,
18.11.2008 позивач у порядку спадкування
набув право власності на квартиру та
став одноосібним власником. Однак, на
протязі останніх років відповідач
систематично зловживає алкогольними
напоями, влаштовує сімейні сварки, веде
аморальний спосіб життя, піддає побоям
матір чим порушує правила спільного
проживання і користування житловим
приміщенням.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити.

Відповідач і його представник проти
позову заперечували, вказуючи на
відсутність у відповідача іншого житла
та відсутність підстав для виселення.

Суд, заслухавши присутніх учасників
процесу, дослідивши матеріали справи і
оцінивши зібрані в ній докази вважає
позов таким, що не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Свідоцтвом про право на спадщину за
законом від 18.11.2008 та витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно підтверджується, що позивач
ОСОБА_3 є одноосібним власником
квартири АДРЕСА_1.

Як встановлено судом, сторони є
рідними братами і разом з матір'ю
ОСОБА_6 зареєстровані і проживають в
АДРЕСА_1, що підтверджується даними
їхніх паспортів та особистими
поясненеми.

Отже, відповідач набув право
користування спірною квартирою на
підставі статті 156 ЖК України, як члени
сім'ї попереднього власника квартири.

Із змісту позову та пояснень позивача
слідує, що відповідач систематично
зловживає алкогольними напоями,
влаштовує сімейні сварки, веде
аморальний спосіб життя, піддає побоям
матір, порушуючи тим самим правила
спільного проживання і користування
житловим приміщенням.

У підтвердження своїх доводів позивач
надав висновок дільничного
Ленінського РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області від 13.12.2013 з
якого вбачається, що у відношенні
ОСОБА_4 13.12.2013 було складено
адміністративний протокол за
частиною першою статті 173-2 КпАП
України та проведено профілактичну
бесіду про недопущення порушення
громадського порядку.

Винність ОСОБА_4 у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого частиною першою статті
173-2 КпАП України, яке полягало у
вчиненні за місцем проживання
сімейного скандалу, в ході якого він
виражався грубою нецензурною, чим
вчинив психологічне насильство у сім'ї,
підтверджується постановою
Ленінського районного суду м.Миколаєва
від 17.12.2013 по справі № 3/489/2800/13.

19.12.2013 до ЄДРР за заявою матері
відповідача ОСОБА_6 внесені відомості
про вчинення злочину, передбаченого
частиною першою статті 125 КК України, а
саме спричинення 19.12.2013 їй ОСОБА_4
тілесних ушкоджень, що підтверджено
витягом з кримінального провадження №
0007112, яке закрито постановою
слідчого Ленінського РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області від
23.12.2013, у зв'язку із відсутністю складу
злочину.

Повторне звернення до органу міліції
матері відповідача відносно
неправомірних дій останнього мало
місце 19.01.2014, але кримінальне
провадження закрито через відсутність
складу кримінального правопорушення
постановою від 22.01.2014.

Факт порушення відповідачем прави
співжиття також підтвердили допитані
в якості свідків ОСОБА_6, мати сторін, та
сусіди ОСОБА_8 і ОСОБА_9. які пояснили, що
відповідач протягом останніх років
зловживає спиртними напоями.
Перебуваючи у стані сп'яніння шкодить
майно в квартирі та майно сусідів і
погрожує фізичною розправою, чим
створив несприятливі умови для
спільного проживання в квартирі матері
і брату, а також у будинку мешканцям
інших сусідніх квартир.

Вказані обставин відповідач не
заперечував.

Відповідно до положень частини першої
статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени
його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокуратурами, органами
внутрішніх справ, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинків чи членів ЖБК,
трудових колективів й іншими
громадськими організаціями за місцем
роботи або проживання відповідачів.

Пунктом 4 частини першої статті 11
Закону України «Про міліцію»
передбачено, що міліція має право
виявляти і вести облік осіб, які
підлягають профілактичному впливу на
підставі та в порядку встановленому
законодавством, виносити їм офіційні
застереження про недопустимість
протиправної поведінки.

Правовими нормами Кодексу про
адміністративні правопорушення
України визначено порядок
притягнення особи до адміністративної
відповідальності та передбачені
відповідні важелі впливу на
правопорушника.

Беручи до уваги офіційний характер
заходів запобігання та громадського
впливу, які мають передувати виселенню
наймача або членів його сім'ї на
підставі статті 116 ЖК України без
надання іншого жилого приміщення, і
відповідно до правил статті 59 ЦПК
України про допустимість засобів
доказування факт застосування заходів
запобігання та громадського впливу має
підтверджуватися письмовими доказами.

Разом з тим, позивачем не надано
достатніх доказів систематичного
порушення відповідачем правил
співжиття, а також застосування до
нього відповідних заходів
попередження або громадського впливу,
в т.ч. заходів громадського впливу,
вжитих на зборах жильців будинків, чи
притягнення його до адміністративної
або іншої відповідальності, як це
встановлено наведеними
нормативно-правовими актами, за
винятком одного випадку.

Звернення до правоохоронних органів
матері позивача про порушення
кримінальних справ відносно
відповідача, які в подальшому закриті
із-за відсутності складу кримінального
правопорушення, не можуть бути
достатніми доказами для його
виселення.

За таких обставин, суд вважає, що
позивачем не доведено наявність
підстав, передбачених частиною першою
статті 116 ЖК України, для виселення
відповідача, а тому позов задоволенню
не підлягає.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212-214 ЦПК
України, суд - .

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Ленінський районний суд м. Миколаєва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя

Повний текст рішення

підписано 19.02.2014.