АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/3793/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/2249/14
Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С.
Доповідач Карнаух П. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Карнауха П.М.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретарі: Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
цивільну справу за апеляційною скаргою
сільськогосподарського споживчого
товариства «Краяни»

на рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 22 травня 2014
року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до сільськогосподарського
споживчого товариства «Краяни» про
визнання недійсним договору оренди
землі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від 22 травня 2014
року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Сільськогосподарського споживчого
товариства "Краяни", треті особи відділ
Держемагенства у Полтавському районі,
Полтавське районне управління юстиції
Полтавської області про визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки, - задоволено частково.

Визнано недійсним зміни та доповнення
до договору оренди землі (без дати),
зареєстровані у відділі Держкомзему у
Полтавському районі, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 30.07.2012 року за № 02918,
укладеного між ОСОБА_2 та
Сільськогосподарським споживчим
товариством "Краяни" як до основного
договору оренди землі від 24.04.2008 року,
зареєстрованого у Полтавському
реєстраційному кущовому офісі
Полтавської регіональної філії ДП
"Центр ДЗК при Держкомземі України", про
що у Державному реєстрі земель вчинено
запис від 24.04.2008 року за № 13, та
скасувати їх державну реєстрацію.

Визнано недійсним зміни та доповнення
до договору оренди землі (без дати),
зареєстровані у відділі Держкомзему у
Полтавському районі, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 30.07.2012 року за № 02916,
укладеного між ОСОБА_1 та
Сільськогосподарським споживчим
товариством "Краяни", як до основного
договору оренди землі від 06.06.2008 року,
зареєстрованого у Полтавському
реєстраційному кущовому офісі
Полтавської регіональної філії ДП
"Центр ДЗК при Держкомземі України", про
що у Державному реєстрі земель вчинено
запис від 06.06.2008 року за № 84, та
скасувати їх державну реєстрацію.

Стягнуто з Сільськогосподарського
споживчого товариства "Краяни" на
користь ОСОБА_1 наступну суму: 114,70 грн.
судового збору, 3 500,00 грн. витрат на
правову допомогу, всього - 3 614,70 грн.

Стягнуто з Сільськогосподарського
споживчого товариства "Краяни" на
користь ОСОБА_2 114,70 грн. судового
збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Полтавського районного суду
Полтавської області від 23 травня 2014
року виправлено описку в рішенні
Полтавського районного суду
Полтавської області від 22 травня 2014
року по даній цивільній справі, а саме,
у тексті рішення вступної та
резолютивної частини зазначено назву
та склад суду, що розглядав справу;
найменування сторін та суть позову та в
першому абзаці вступної частини
повного тексту рішення виправлено дату
ухвалення рішення на 22 травня 2014 року.

В апеляційній скарзі ССТ «Краяни»,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
прохають рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

При цьому, апелянт не наводить жодної
обставини, яку не врахував суд першої
інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення, а зазначає лише
про порушення норм процесуального
права в частині стягнення судових
витрат та не застосування до
правовідносин ч. 1 ст. 216 ЦКУ.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Місцевим судом установлено, що
позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками
земельних ділянок площею 3,65 та 2,92 га
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
які розташовані на території
Мачухівської сільської ради
Полтавської області, відповідно до
Державних актів на право власності на
земельну ділянку сер. ПЛ № 021298 та сер.
ІІ-ПЛ № 035838 (а.с. 10, 15).

24.04.2008 року між ОСОБА_2 та СГСТ «Краяни»
був укладений Договір оренди земельної
ділянки строком на 5 років, який
зареєстрований у Полтавському
реєстраційному кущовому офісі
Полтавської регіональної філії ДП
«Центр ДЗК при Держкомземі України»
24.04.2008 року за № 13 (а.с. 6-9).

06.06.2008 року між ОСОБА_1 та СГСТ «Краяни»
був укладений Договір оренди земельної
ділянки строком на 5 років, який
зареєстрований у Полтавському
реєстраційному кущовому офісі
Полтавської регіональної філії ДП
«Центр ДЗК при Держкомземі України»
06.06.2008 року за № 84 (а.с. 11-14).

30.07.2012 року відділом Держкомзему
Полтавського району були
зареєстровані зміни та доповнення до
Договорів оренди землі від 24.04.2008 року
та від 06.06.2008 року без дати між ОСОБА_2,
ОСОБА_1 та СГСТ «Краяни» (а.с.16,17).

12.02.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
відповідача від імені обох позивачів
із письмовою пропозицією про
припинення договорів оренди земельної
ділянки шляхом їх розірвання за
взаємною згодою сторін у зв'язку із
закінченням строку, на який вони були
укладені (а.с. 18).

У липні 2013 року на адресу позивачів
надійшли листи за вих.. №№ 107, 108 від
25.07.2013 р., згідно яких СГСТ «Краяни» не
має бажання добровільно достроково
розривати договори оренди (а.с. 20, 21).

Згідно Висновку судової
почеркознавчої експертизи від 12.02.2014
року № 155 (а.с.66-76), підпис у графі
«Підписи сторін» з лівого боку на
документі «Зміни та доповнення до
договору оренди землі від 24.04.2008 року №
13 (без дати) виконаний не гр.
ОСОБА_2, а іншою особою.

Підпис у графі «Підписи сторін» з
лівого боку на документі «Зміни та
доповнення до договору оренди землі
від 24.04.2008 року № 13 (без дати)
виконаний ймовірно гр. ОСОБА_1.

Підпис у графі «Підписи сторін» з
лівого боку на документі «Зміни та
доповнення до договору оренди землі
від 24.04.2008 року № 84 (без дати)
виконаний не гр. ОСОБА_1, а іншою особою.

Задовольняючи позов про визнання
недійсними змін та доповнень до
договорів оренди земелі, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив із
того, що ОСОБА_1 поставив підпис за
ОСОБА_2 без її згоди на змінах та
доповненнях до договорів оренди, що
підтверджено висновком судової
почеркознавчої експертизи, у договорах
відсутні дата, місяць та рік укладення,
що є підставою для визнання їх
недійсними.

Також суд першої інстанції, відмовивши
у задоволенні позову в частині
визнання недійсним договорів оренди,
що укладені 24.04.2008 р. та 06.06.2008 р. між
позивачами та відповідачем,
обґрунтовано виходив із того, що вони
укладені з додержанням вимог чинного
законодавства, а строк, на який були
укладені зазначені договори,
закінчився.

Такий висновок місцевого суду
відповідає встановленим по справі
обставинам та ґрунтується на законі,
виходячи з наступного.

Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України
цим Законом, законами України, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

За приписами ч.1 ст.93 Земельного кодексу
України, ст.1 Закону України «Про оренду
землі», право оренди земельної ділянки
- це засноване на договорі строкове
платне володіння та користування
земельною ділянкою, необхідною
орендареві для провадження
підприємницької та інших видів
діяльності.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту
його укладення.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України,
серед загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору, яка
означає, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору, тощо (ст.ст. 6, 27 ЦК України).

Статтею 6 ЦК України передбачено, що
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», в редакції,
чинній на час укладення між сторонами
договору (24.04.2008 р., 06.06.2008 р.), істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням
її розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Згідно частини третьої ст. 16 Закону
України «Про оренду землі»
передбачено, що укладення договору
оренди земельної ділянки може бути
здійснено на підставі
цивільно-правового договору або в
порядку спадкування.

Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

У постанові Верховного суду України у
справі за №6-127цс13 сформульована
наступна правова позиція: вільне
волевиявлення учасника правочину,
передбачене статтею 203 ЦК України, є
важливим чинником, без якого неможливо
укладення договору оренди земельної
ділянки. Своє волевиявлення на
укладення договору учасник правочину
виявляє в момент досягнення згоди з
усіх істотних умов, складання та
скріплення підписом письмового
документа. Реєстрація договору є
адміністративним актом, тобто
елементом зовнішнім щодо договору.
Прохання учасника правочину не
здійснювати реєстрацію договору
оренди земельної ділянки,
волевиявлення на укладення якого він
виявляв у момент досягнення згоди з
усіх істотних умов, складання та
скріплення підписом письмового
документа, не є підставою для визнання
договору недійсним у порядку,
визначеному частиною третьою статті 203
та частиною першою статті 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦКУ, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст.215 ЦКУ, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Місцевий суд дійшов обґрунтованих
висновків про відмову у задоволенні
позову в частині визнання недійсними
договорів оренди земельних ділянок, що
були укладені між сторонами 24.04.2008 р. та
06.06.2008 р., та за наявності правових
підстав визнав недійсними зміни та
доповнення до договорів оренди
земельних ділянок, зареєстрованих
30.07.2012 р. у відділі Держкомзему
Полтавського району як до основних
договорів оренди, укладених СГСТ
«Краяни» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ст. 216 ЦКУ, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, -відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Причому вказані правові наслідки
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму
ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги в разі
нікчемності правочину та наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно статтею 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше
яка за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, у межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

В рамках даної цивільної справи ОСОБА_1
та ОСОБА_2 з вимогою до СГСТ "Краяни" про
повернення земельної ділянки не
зверталися, як і не зверталися до суду
ССТ "Краяни" з зустрічною вимогою до
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про повернення
сплачених в рахунок орендної плати
коштів, відтак посилання в апеляційній
скарзі на незастосування ст. 216 ЦК
України безпідставні та не
спростовують вірних висновків суду
першої інстанції.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи, розмір судового збору, порядок
його сплати, повернення і звільнення
від сплати встановлюються законом.

Стаття 88 ЦПК України,стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильного розподілу судових
витрат обґрунтованих висновків суду не
спростовують.

Підстав для скасування рішення
місцевого суду в частині стягнення
судових витрат колегія суддів не
вбачає, оскільки судові витрати
стягнуті у відповідності до вимог ч. 2
ст. 88 ЦПК України.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу
сільськогосподарського споживчого
товариства «Краяни» - відхилити.

Рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 22 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/
П.М. Карнаух

СУДДІ: /підпис/
Ю.В.Дряниця

/підпис/
Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
П.М. Карнаух