У х в а л а

іменем україни

9 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Колодійчука
В.М.,

суддів: Коротуна В.М.,

Кафідової О.В.,

Попович
О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
Комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради, про
визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що з 1994 року
він проживав однією сім'єю з ОСОБА_6 05
березня 2010 року ОСОБА_6 склала заповіт,
згідно з яким усе своє майно залишила
ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Вказуючи, що на час складання заповіту
ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій
та не могла керувати ними, позивач
просив визнати вказаний заповіт
недійсним.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 05
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03 лютого
2014 року, позов було задоволено. Заповіт
від 05 березня 2010 року, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 224, від
імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4
визнано недійсним. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені судові рішення та
справу передати на новий розгляд,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
на час складання заповіту у 2010 році в
силу свого стану здоров'я ОСОБА_6 не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що з 1994 року ОСОБА_3
проживав однією сім'єю з ОСОБА_6

05 березня 2010 року ОСОБА_6 склала
заповіт, яким усе своє майно залишила
ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК України суд відповідно до
статті 145 ЦПК України за клопотанням
хоча б однієї зі сторін зобов'язаний
призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до висновків акта від
19 січня 2012 року № 2 амбулаторної
(посмертної) судово-психіатричної
експертизи виконаного
судово-психіатричною експертною
комісією відділення
СПЕ КЗ «ДКПЛ» ДОР», комісія дійшла
висновку щодо неможливості визначення
психічного стану ОСОБА_6 на період
складання та підписання заповіту (05
березня 2010 року).

Згідно з актом від 10 вересня 2012 року №
854 додаткової посмертної
судово-психіатричної експертизи
встановлено, що у період складання
заповіту 05 березня 2010 року ОСОБА_6
страждала психічним розладом, що
впливало на її здатність у зазначений
період часу усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Згідно акту від 25 вересня 2013 року № 572
додаткової комплексної (посмертної)
судово-психіатричної експертизи у
період складання заповіту 05
березня 2010 року ОСОБА_6 хронічними
психічними захворюваннями не
страждала, а виявляла психічний розлад
у вигляді помірно-вираженого
астенічного синдрому та обмежено могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
експертизу в кримінальних і цивільних
справах» від 30 травня 1997 року № 8,
повторна експертиза призначається,
коли є сумніви у правильності висновку
експерта, пов'язані з його недостатньою
обґрунтованістю чи з тим, що він
суперечить іншим матеріалам справи, а
також за наявності істотного порушення
процесуальних норм, які регламентують
порядок призначення і проведення
експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід надавати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами. Будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Вирішуючи справу та задовольняючи
позов, суди не надали належної оцінки
тому, що проведеними у справі
експертизами не було зроблено висновку
про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в
момент складення нею заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
лише стверджено, що існуючі в той час
порушення її психічної діяльності
істотно впливали на її здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, що саме по собі не є
підставою для визнання складеного в
такому стані заповіту недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
не надав належної оцінки тому, що
підставою для визнання правочину
недійсним за ст. 225 ЦК України може бути
лише абсолютна неспроможність особи в
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними і в основу рішення суду про
недійсність правочину не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях.

Ураховуючи, що порушення норм
матеріального та процесуального права
призвело до неправильного вирішення
справи, ухвала апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
її скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03 лютого
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Кафідова

О.В. Попович

І.М. Фаловська