У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 29
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 18 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 17 вересня 2011 року між ним та
ОСОБА_4 було укладено договір
позики, на підтвердження якого
останній надав йому розписку про
отримання грошових коштів на суму
120 тис. грн, які зобов'язався
повернути до 1 січня 2012 року. Оскільки
відповідач ухиляється від виконання
зобов'язань за цим договором, позивач
просив стягнути на його користь з
відповідача вказану суму позики,
3 % річних від простроченої суми
та інфляційні втрати за термін
прострочення виконання зобов'язання.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 29 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської
області від 18 лютого 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 120 тис. грн.
заборгованості за договором позики,
інфляційні втрати в розмірі 9 614 грн 40
коп., три відсотки річних -
5 049 грн 31 коп. та витрати, пов'язані зі
сплатою судового збору у розмірі 1 346
грн 64 коп., а усього - 134 663 грн 71 коп. У
задоволенні позовних вимог про
стягнення витрат на правову допомогу
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що між сторонами виникли зобов'язання,
що випливають з договору позики,
підтвердженням чого є розписка,
виконана власноруч відповідачем, а
розписка, надана відповідачем, не
свідчить про їх взаємопов'язаність між
собою.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Задовольняючи позов, суди виходили з
того, що між сторонами виникли
правовідносини, що випливають з
договору позики, оскільки 17
вересня 2011 року ОСОБА_4 видав ОСОБА_3
розписку про отримання ним у борг 120
тис. грн з умовою їх повернення до 1
січня 2012 року.

Однак судами не враховано, що
відповідач, заперечуючи проти позову,
зазначав, що між ним та позивачем
ніколи не виникало правовідносин,
пов'язаних з отриманням ним від
позивача будь-якої позики. Крім того,
відповідач наголошував на тому, що між
ними існувала домовленість, однак не
про отримання грошових коштів у борг, а
про оренду автогрейдера
ДЗ-122, сума оціночної вартості якого
складає ті самі 120 тис. грн, яка
відповідає визначеній у розписці сумі,
яку 17 вересня 2011 року він передав
позивачу як гарантію повернення ним
автогрейдера з оренди.

На підтвердження своїх доводів він
послався на розписку, проте судами не
взято до уваги розписку, яка була
видана ОСОБА_3 17 вересня 2011
року, одночасно з написанням
відповідачем розписки, яка є предметом
спору. Зазначена розписка складена
ОСОБА_3 на підтвердження того що
розписка, складена ОСОБА_4 є не
договором позики, а гарантією
оціночної вартості переданого
позивачем в оренду автогрейдера, яка
підлягає стягненню в повному обсязі у
випадку знищення чи пошкодження
автогрейдера. Зокрема, у розписці
зазначено: «ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4
розписку про позику коштів у розмірі 120
тис. грн. Ця розписка є гарантією
оціночної вартості переданого ОСОБА_4 в
оренду автогрейдера ДЗ-122. У разі
знищення чи пошкодження вказаного
майна зазначена сума коштів буде
стягнута в повному обсязі...» (а.с. 37).

У порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суди
не дали оцінки тому, чи шляхом обміну
розписками між сторонами не була
досягнута домовленість щодо оренди
відповідачем вказаного автогрейдера.
Крім того, виданою відповідачу 17
вересня 2011 року ОСОБА_3 розпискою
повністю спростовується зміст
написаної ОСОБА_4 розписки про
отримання ним позики у розмірі 120 тис.
грн.

Таким чином, суди усупереч ст. ст. 212-214,
315 ЦПК України зазначене не врахували,
доводів відповідача не перевірили,
невірно визначились з характером
спірних правовідносин, застосували
норми матеріального права, які не
підлягали застосуванню та прийшли до
передчасного висновку, що між було
укладено договір позики, зобов'язання
за яким відповідачем не виконуються.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 29 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 18 лютого
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко