Ухвала іменем україни 02 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
Леванчука А.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про встановлення факту
прийняття спадщини та визнання права
власності на Ѕ частини будинку, за
касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
рішення Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 12
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 18
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7
звернулися до суду з вищевказаним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10 Після її
смерті залишилось спадкове майно:
житловий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1. Спадкоємцями
першої черги після смерті матері є
четверо дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9,
ОСОБА_8 Позивачі звернулися до
нотаріуса для оформлення спадщини,
однак 19 лютого 2013 року їм було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на
підставі того, що вони пропустили строк
для прийняття спадщини. На момент
смерті матері в будинку проживали і
були зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_8
Також доказом того, що позивачка ОСОБА_6
вступила в управління та володіння
спадковим майном, є те, що в
шестимісячний строк після смерті
матері вона здійснювала догляд за
спадковим будинком, підтримувала
будинок в належному стані. На підставі
наведеного позивачі просили суд
встановити факт прийняття спадщини
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_10,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за
ОСОБА_6 право власності на ј частини
жилого будинку з надвірними спорудами
по АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_7 право
власності на ј частини жилого будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області

від 12 серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 18 грудня 2013
року, у задоволенні позову ОСОБА_6,
ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7
просять скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позовних вимог,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, ухвалюючи рішення про
відмову у задоволенні позову,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог, дійшов обґрунтованого
висновку, що позивачі не довели
належними та допустимими доказами, що
протягом строку, встановленого для
прийняття спадщини, здійснили дії,
передбачені ст. 549 ЦК УРСР, що свідчили б
про прийняття спадщини.

Проте з такими
висновками судів повністю не можна
погодитись з наступних підстав.

Судами встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_11 (а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_10 (а. с. 9).

Відповідно до довідки,
виданої Комунальним підприємством
«Виноградівське районне бюро
технічної інвентаризації» 06 березня 2013
року № 63, житловий будинок з надвірним
будівлями, розташований за адресою:
АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_10 на
підставі проголошення розподілу
всього майна від 21 червня 1941 року,
завіреного конторою окружного суду за
№ 3152/41 ( а. с. 13).

Після смерті ОСОБА_10
відкрилась спадщина на належний їй
будинок. Відповідно до положень ст. 529
ЦК Української РСР спадкоємцями першої
черги після її смерті є діти ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_9 і ОСОБА_8

Із відповіді
Виноградівської державної
нотаріальної контори від 19 лютого 2013
року № 17/02-16 вбачається, що ОСОБА_7, було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на майно
належне ОСОБА_10, оскільки ним пропущено
строк для прийняття спадщини (а.
с. 19).

Листом
Виноградівської державної
нотаріальної контори від 26 липня 2013
року № 23/01-16 ОСОБА_13 було відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом на житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
належний ОСОБА_14, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з тим, що
позивачем не надано документи для
прийняття спадщини (а. с. 117).

Відповідно до п. 1
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування» відносини спадкування
регулюються правилами ЦК України, якщо
спадщина відкрилась не раніше 1 січня
2004 року. У разі відкриття спадщини до
зазначеної дати застосовується чинне
на той час законодавство, зокрема,
відповідні правила ЦК УРСР, у тому
числі щодо прийняття спадщини. У разі,
коли спадщина, яка відкрилась до
набуття чинності ЦК і строк на її
прийняття не закінчився до 1 січня 20047
року, спадкові відносини регулюються
цим Кодексом.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК
Української РСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини.

При цьому, відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК
Української РСР для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Не допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Досліджуючи зібрані у справі докази у
їх сукупності, суд не встановив, де
проживав ОСОБА_7 на час смерті матері
ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
Із наданої до суду ксерокопії паспорта
вбачається, що в будинку за адресою:
АДРЕСА_2 він зареєстрований з 11
листопада 1986 року (а. с. 8), а позивач
стверджував, що записами будинкової
книги підтверджується його проживання
і реєстрація у спадковому будинку
АДРЕСА_1. Ці доводи судом належним чином
не перевірені. Крім того, у договорі
дарування, укладеному між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 23 лютого 1984 року, також
зазначено державним нотаріусом, що
ОСОБА_7 мешкає у АДРЕСА_1 (а.с. 195-196).
ОСОБА_6 в обґрунтування своїх вимог
посилалась на те, що після смерті
матері в неї були ключі від спірного
будинку, вона обробляла земельну
ділянку, збирала врожай, здійснювала
догляд за будинком, підтримуючи його в
належному стані. Крім того, зазначала,
що взяла із батьківського дому сукню
матері, яку зберігає у себе.

Таким чином, суди не перевірили з
урахуванням вказаних вимог закону, чи
фактично вступили позивачі у володіння
спадковим майном, незважаючи на
відсутність письмового звернення із
відповідною заявою до нотаріальної
контори, вчинили дії, що свідчать про
прийняття ними спадщини, у порядку,
передбаченому ст. 549 ЦК УРСР, дійшли
передчасних висновків про відмову у
задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені судові
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення
Виноградівського районного суду
Закарпатської області від 12 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 18 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко А.О.
Леванчук Г.В. Юровська