Провадження № 2/200/508/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року

Бабушкінський районний суд

м.
Дніпропетровська

у складі:

Головуючого судді - Циганкова
В.О.

при секретарі - Сабій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровськ
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання договору дійсним та
зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання права власності та
визнання недійсною реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом
звернувся до суду з позовною заявою
відповідно до якої просить визнати
договір купівлі - продажу укладений між
ОСОБА_1,ОСОБА_3 та ОСОБА_2- дійсним;
визнати недійсним договір дарування
від 05.10.2013 р., реєстраційний номер 1335,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5;визнати
недійсним договір купівлі - продажу
від14.10.2013 р., реєстраційний номер 1038,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Первісний позов обгрунтовано
наступним: 08.02.2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
та ОСОБА_2 було укладено договір
купівлі - продажу. Предметом договору
була квартира АДРЕСА_1. Згідно до п. 2.1.
договору ціна продажу Об'єкту продажу,
вказаного у п. 1.1. цього Договору,
визначена за згодою сторін та складає
100 000, 00 грн. Пунктом 3.1. передбачено, що
право власності на об'єкт продажу у
Покупця виникає згідно ст. 334
Цивільного кодексу України з моменту
нотаріального посвідчення та
державній реєстрації цього договору.
Відповідно до п. 5.2. гарант ОСОБА_2
гарантує виконання обов'язків
продавця, що передбачені даним
договором та зобов'язується сприяти
виконанню його умов. ОСОБА_3 уклав
договір купівлі- продажу на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 24.06.2011 р., відповідно до
якого йому належить 3/8 частини квартири
АДРЕСА_1 та на підставі договору
дарування від 08.06.2003 р. на підставі
якого йому належить 5/8 частини
зазначеної квартири.

15.11.2013 р. Позивач дізнався звернувся, що
05.10.2013 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було
укладено договір дарування квартири
НОМЕР_3 та 14.10.2013 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
було укладено договір купівлі - продажу
спірної квартири.

ОСОБА_3 звернувся до суду з
зустрічною позовною заявою відповідно
до якої просив визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
визнати запис реєстрації права
власності ОСОБА_6 у реєстраційній
службі Дніпропетровського міського
управління юстиції на квартиру НОМЕР_3,
що здійснена на підставі договору
купівлі - продажу від 14.10.2013 р.
Зустрічна позовна заява обгрунтована
наступним: 05.10.2013 р. ОСОБА_4 уклав
договір дарування квартири з ОСОБА_5 на
підставі рішення Жовтневого районного
суд м. Дніпропетровська від 15.11.2012 р.

17.06.2013 р. Апеляційним судом
Дніпропетровської області зазначене
рішення було скасовано та прийнято
нове, згідно якого ОСОБА_4 відмовлено в
задоволенні позовних вимог.

Позивач за первісним позовом,
ОСОБА_2,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове
засідання не з'явилися, про дату, час та
місце судового засідання були
повідомленні належним чином.

Представник позивача за зустрічним
позовом надав до суду клопотання
відповідно до якого просив розглянути
справу без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає за необхідне у первісному
позові відмовити, зустрічні позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі з
огляду на наступне.

Спірна квартира належала ОСОБА_3
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 24.06.2011 р. та на
підставі договору дарування від 08.06.2003
р.

15.11.2012 р. рішенням Жовтневим
районним судом м. Дніпропетровська по
справі № 412/10334/2012 було визнано за
ОСОБА_4 право власності на спірну
квартиру.

17.06.2013 р. рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська було скасовано.

05.10.2013 р. ОСОБА_4 уклав договір
дарування квартири НОМЕР_3 з ОСОБА_5

14.10.2013 р. ОСОБА_5 уклала договір
купівлі - продажу спірної квартири з
ОСОБА_6

Згідно ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема, і
припинення дії, яка порушує право.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно
до змісту ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Дії особи, яка
вчиняє правочин, зокрема, повинні бути
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені цим.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Ст. 216 ЦК України передбачає, що
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Стаття 10 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ та
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 р. 10. Реституція як спосіб
захисту цивільного права (частина
перша статті 216 ЦК ( 435-15 ))
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК
( 435-15 ) не може застосовуватись як
підстава позову про повернення
майна, переданого на виконання
недійсного правочину, яке було
відчужене третій особі. Не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

З огляду на викладене, вважаємо, що
єдиним способом захисту цивільного
права та інтересу ОСОБА_3, у розумінні ч.
2 ст. 16 ЦК України є визнання права
власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Крім того, відповідно ч. 1 ст. 3
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяжень підлягає внесенню до
Державного реєстру прав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 того ж Закону,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам, в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме право власності на нерухоме майно.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 ЗУ
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація права проводиться
на підставі рішення судів, що набрали
законної сили.

Згідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» у разі
скасування на підставі рішення суду
рішення про державну реєстрацію прав
до Державного реєстру прав вноситься
запис про скасування державної
реєстрації прав.

Суд вважає за необхідне відмовити
в задоволенні вимоги первісного позову
про визнання договору купівлі - продажу
укладений між ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2
дійсним, виходячи з норм ст. 220 ЦКУ, яка
передбачає можливість судом визнання
договору дійсним за наявності
наступних умов: сторони домовились
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами,
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
Позивач за первісним позовом не надав
доказів повного або часткового
виконання договору або інших доказів,
які б свідчили про ухилення сторін
договору від його нотаріального
посвідчення.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст.3,10,11,57-61,209,212-215ЦПК
України, ст.ст. 215,216, 220, 224-226, 328 ЦК
України, ст. 19,26 ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень»,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісної позовної
заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
дійсним - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання права власності та
скасування реєстрації - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_7
(ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати недійсним запис
реєстрації права власності ОСОБА_6
(ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) у
реєстраційній службі
Дніпропетровського міського
управління юстиції на квартиру
АДРЕСА_1, що здійснена на підставі
договору купівлі - продажу від 14.10.2013 р.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заява про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-ти денний строк
з дня проголошення рішення.

Суддя
В.О. Циганков