Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/8771/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді : Товянської О.В.

суддів:
Гансецької І.А., Микитюк О.Ю.

при
секретарі : Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житлом та зняття з
реєстрації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
заочне рішення Корольовського
районного суду м. Житомира
Житомирської області від 04 грудня 2013
року, -

встановила:

У вересні 2013р. ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом. Просила визнати ОСОБА_2
таким, що втратив право на користування
житлом по АДРЕСА_1, знявши його з
реєстраційного обліку. Зазначала, що
являється власником спірного
житлового будинку. З 2009р. відповідач
там не проживає, оскільки створив нову
сім'ю. Платежі за комунальні послуги
здійснюються із кількості
зареєстрованих за адресою житлового
приміщення осіб, що створює для неї
перешкоди в користуванні житлом,
порушує її права та законні інтереси.

Заочним рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира
Житомирської області від 04 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.
Зазначає, що є законним власником
спірного будинку, про що свідчать
витяги з державної реєстрації права
власності. Суд не звернув увагу на те,
що шлюб між сторонами розірвано, він
виїхав з будинку. Відповідач не
зареєстрував за собою право власності
на ? спірного будинку.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, з 30.12.2000р.
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі. Рішенням Корольовського райсуду
м. Житомира від 07.09.2010р. шлюб між
сторонами розірвано (а.с.23).

Судом встановлено, що під час шлюбу
25.01.2003р. вони придбали у спільну сумісну
власність ? частину АДРЕСА_1 (договір
купівлі-продажу жилого будинку від
25.01.2003р., рішення Корольовського
райсуду м. Житомира від 05.08.2013р.,
залишене без змін ухвалою апеляційного
суду Житомирської області від 21 жовтня
2013р., по справі №296/3520/12-ц за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на частку у майні подружжя
(а.с.32-34). Зазначеними судовими
рішеннями за відповідачем визнано
право власності на ? частину вказаного
будинку.

Згідно з ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (який діяв на час
придбання житла) майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Відповідно до ч.3
ст.61 ЦПК України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб» роз'яснено, що
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя само по собі розірвання шлюбу
не припиняє права спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте за
час шлюбу. Проте розпорядження таким
майном після розірвання шлюбу
здійснюється колишнім подружжям
виключно за взаємною згодою відповідно
до положень ЦК.

Згідно зі ст.1 першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна особа має
право мирно володіти своїм майном.

Стаття 41 Конституції України
встановлює, що кожен має право
володіти, користуватись та
розпоряджатись своєю власністю, право
приватної власності є непорушним, що
також закріплено в ч.1 ст.321 ЦК України,
згідно якої ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Власник майна відповідно до ст.319 ЦК
України володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд і має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України
власник житлового будинку має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб тощо.

За таких обставин відповідач, як
співвласник АДРЕСА_1, не може бути
визнаний таким, що втратив право
користування належною йому частиною
житлового будинку.

Вимога про зняття відповідача з
реєстраційного обліку є похідною.
Статтею 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» встановлено, що
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі судового
рішення суду, яке набрало законної сили
(про позбавлення права власності на
житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою).

Судове рішення відповідає вимогам
закону та матеріалам справи. Підстави
для задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.
209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Корольовського
районного суду м. Житомира
Житомирської області від 04 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: