Справа № 369/4312/14-ц
Провадження №2/369/2204/14
РІШЕННЯ

Іменем України

16.09.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі

головуючої судді

Медвідь Н.О.

при секретарі

Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного
підприємства інвалідів «Надія-2000» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, в обґрунтування якого
посилається на те, що він, 21.02.2012 року
керуючи транспортним засобом Mercedes
Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1, який згідно
нотаріально посвідченого доручення
належить ОСОБА_2, допустив зіткнення з
автомобілем ЗАЗ д.р.н. НОМЕР_2, власником
якого є ОСОБА_3 У результаті ДТП обидва
транспортні засоби отримали механічні
пошкодження, а винним у його вчинені,
згідно з постановою судді
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 27.02.2012 року
визнано ОСОБА_1 На момент ДТП позивач
перебував з ППІ «Надія-2000» у трудових
відносинах, здійснюючи пасажирські
перевезення на автобусному маршруті
загального користування №796. На вимогу
ППІ «Надія-2000» позивач за власні кошти
здійснив ремонт транспортного засобу,
що належить ОСОБА_2, а також
безпідставно сплатив кошти в сумі 24750,83
грн. страховій компанії, яка звернулась
з регресними вимогами до ППІ
«Надія-2000», у зв'язку з виплатою ОСОБА_3
страхового відшкодування. Зазначає, що
працював у ППІ «Надія-2000» до 04.03.2012 року,
проте з невідомих йому причин, після
подання заяви про звільнення, дізнався
що його було звільнено ще 01.01.2012.
Відповідач ОСОБА_2 двічі зверталась до
суду з позовом про стягнення з нього
матеріальної шкоди, проте рішенням
Апеляційного суду Київської області
від 02.12.2013 у задоволені позову їй було
відмовлено. Відповідачі завдали йому
матеріальної шкоди, яку він поніс у
зв'язку з захистом своїх порушених
прав, у вигляді 114,70 грн. судового збору
за розгляд його апеляційної скарги в
апеляційному суді Київської області та
24750,84 грн. витрат, які він безпідставно
сплатив страховій компанії замість ППІ
«Надія-2000». Крім того, у результаті
незаконної сплати страховій компанії
24750,84 грн. та постановлення судом першої
інстанції неправомірного рішення,
позивачеві було завдано також
моральної шкоди.

У зв'язку з чим, просив суд стягнути з
ППІ «Надія-2000» на його користь 24750,84 грн.
матеріальної шкоди та 10000 грн.
моральної шкоди. З ОСОБА_2 просив
стягнути 114,70 грн. матеріальної шкоди та
моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

В подальшому, позивачем було збільшено
позовні вимоги, відповідно до яких
останній просив суд стягнути з ППІ
«Надія-2000» 6740 грн. витрат на ремонт
автомобіля, 24750,84 грн. матеріальної
шкоди, 10395,34 грн. упущеної вигоди, 9600 грн.
середньомісячної заробітної плати, 10000
грн. моральної шкоди, а всього 61486,17 грн.
З ОСОБА_2 на його користь 567,70 грн.
матеріальної шкоди та 10000 грн.
моральної шкоди.

В судовому засіданні представником
позивача було зменшено позовні вимоги,
в частині стягнення з ППІ «Надія-2000» 9600
грн. середньомісячної заробітної
плати, в решті позовні вимоги залишено
без змін.

В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали.

Представники відповідачів позов не
визнали, посилаючись на його
необґрунтованість.

Су, вислухавши осіб, які приймають
участь у розгляді справи, вивчивши
матеріали справи, вважає, що позов
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено, що 21 лютого 2012 року
приблизно 8 год.10 хв. На 5 км.+100
автодороги Київ-Фастів,
Києво-Святошинського району Київської
області, ОСОБА_1 використовуючи
автомобіль Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1
допустив зіткнення з автомобілем ЗАЗ
д.р.н. НОМЕР_2, у результаті чого
транспортні засоби одержали механічні
пошкодження.

Винним у ДТП визнано ОСОБА_1, що
підтверджується постановою судді
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 27.02.2012 року про
притягнення його до адміністративної
відповідальності за ст. 124 КУпАП.

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
матеріального збитку, завданого у
зв'язку з пошкодженням належного їй
транспортного засобу Mercedes Sprinter, д.р.н.
НОМЕР_1.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 2 грудня 2013 року у справі
№22-ц/780/4773/2013, у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Судовим рішенням встановлено, що на
момент ДТП володільцем джерела
підвищеної небезпеки було ППІ
«Надія-2000», яке на відповідній правовій
підставі володіло та здійснювало
експлуатацію транспортного засобу
Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1 та яке не довело,
що зазначений транспортний засіб вибув
із користування підприємства поза
волею останнього і що ОСОБА_1 шляхом
неправомірних дій заволодів
транспортним засобом.

Вказані вище обставини, в силу ч.3 ст.61
ЦПК України у даній справі доказуванню
не підлягають.

Стверджуючи про те, що на вимогу
керівництва ППІ «Надія-2000» позивач за
власні кошти відремонтував автомобіль
Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1, який належить
ОСОБА_2, як на підтвердження
правомірності вимоги про стягнення з
ППІ «Надія-2000» 6740 грн. позивач не
здійснив посилання на жодну обставину
та доказ, які б свідчили про те, що
посадові особи підприємства вимагали
від нього сплати на користь ОСОБА_2
будь-яких коштів.

Крім того, позивачем не надано належних
та допустимих доказів на підтвердження
понесення ним витрат на ремонт
автомобіля Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1.

Суд критично оцінює надані позивачем
товарні чеки на суму 1450 грн. та 5340 грн.,
оскільки з них не вбачається хто поніс
ці витрати та чи у зв'язку з ремонтом
саме автомобіля Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1
було понесено відповідні витрати.

Крім того, з відповідей на адвокатський
запит фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
від 16.04.2014 та фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 від 16.04.2014 вбачається, що автобус
Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1 на станції
технічного обслуговування у 2012 році не
ремонтувався, будь-які чеки та інша
бухгалтерська документація щодо
ремонту автомобіля не складалась та не
видавалась, а товарного чеку №246 від
22.02.2012 не існує, що взагалі ставить під
сумнів правову природу наданих
позивачем двох товарних чеків.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.03.1992 року
за №6 «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» шкода, заподіяна
особі і майну громадянина або
заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв»язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, незалежно від наявності
вини.

Позивачем не доведено та не зазначено,
якими саме діями або рішеннями ППІ
«Надія-2000» було завдано йому майнової
шкоди. Не доведено також того, що
посадові особи ППІ «Надія-2000» вимагали
від нього сплати на користь страхової
компанії «Експрес Страхування» коштів
в сумі 24750,84 грн., яка звернулась з
регресними вимогами до ППІ «Надія-2000»,
у зв'язку з виплатою ОСОБА_3 страхового
відшкодування.

З наявної в матеріалах справи
квитанції про сплату ОСОБА_1 ТДВ
«Експрес Страхування» 24750,84 грн. в
призначенні платежу вказується про
відшкодування шкоди за страхування за
21.02.12.

Таким чином, з даної квитанції не
можливо встановити, в межах яких
правовідносин діяв ОСОБА_1 сплативши
ТДВ «Експрес Страхування» зазначені
кошти, та чи мають вони відношення до
правовідносин, що виникли у зв'язку з
ДТП, та цивільно-правових наслідків, що
виникли в результаті пошкодження
транспортних засобів Mercedes Sprinter, д.р.н.
НОМЕР_1 та ЗАЗ д.р.н. НОМЕР_2.

Так, відповідно до положень ст. 1212 ЦК
України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним
правочином;

2) витребування майна власником із
чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із
сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

В свою чергу, твердження позивача, що
кошти в розмірі 24750,84 грн. ним сплачено
страховій компанії, яка звернулась з
регресними вимогами до ППІ «Надія-2000»,
у зв'язку з виплатою ОСОБА_3 страхового
відшкодування безпідставно, з огляду
положення глави 83 Цивільного кодексу
України щодо набуття, збереження майна
без відповідної правової підстави,
вказує на неможливість захисту прав
позивача шляхом стягнення
матеріальної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Враховуючи норми закону, вимога про
відшкодування збитків має
ґрунтуватися на загальних підставах
відповідальності за завдану майнову
шкоду, яка настає за наявності таких
обов'язкових елементів як протиправна
поведінка, шкода, причинний зв'язок між
ними та вина заподіювача шкоди.

Матеріали справи не містять даних про
те, що відповідач порушив цивільне
право позивача, в результаті чого
позивачу завдано збитків на суму 10395,34
грн. Крім того, в порушення вимог ст. 60
ЦПК України, позивач не надав доказів
неправомірності дій відповідача ППІ
«Надія-2000».

Вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на
його користь 114,70 грн. матеріального
збитку у вигляді судових витрат, які
він поніс у зв'язку з розглядом справи в
апеляційному суді задоволенню не
підлягають.

Так, згідно з ст.88 ч.1 ЦПК України
стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволені яких позивачеві
відмовлено.

При цьому, згідно з ст.88 ч.5 ЦПК України
якщо суд апеляційної або касаційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

За змістом п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України суд,
що ухвалив рішення, може за заявою осіб,
які беруть участь у справі, чи з власної
ініціативи ухвалити додаткове рішення,
якщо судом не вирішено питання про
судові витрати.

Таким чином, присудження позивачеві
судових витрат у розмірі 114,70 грн. які
він поніс в іншій справі, у зв'язку з
розглядом апеляційної скарги в
апеляційному суді Київської області,
не може бути здійснено в межах даного
судового провадження.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Як слідує з роз'яснень, що містяться в п.
5 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.95 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної шкоди» обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні справ про
відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою та протиправними діяннями її
заподіювача, та вина останнього в її
заподіянні. Зокрема суд повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або витрат
немайнового характеру, за яких
обставин, та якими діями
(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій
грошовій сумі позивач оцінює заподіяну
шкоду та з чого він виходив при цьому.

Оскільки факт завдання позивачу
моральної шкоди та протиправності дій
відповідача не доведено, правові
підстави для стягнення з відповідачів
моральної шкоди відсутні.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Представниками позивача не доведено
тих обставин, на які посилалися як на
підставу позовних вимог, не надано
доказів в обґрунтування вимог, не
спростовано обставин, на які
посилалися представники відповідачів
в обґрунтування своїх заперечень, що
є їх обов'язком відповідно до засад
змагальності процесу за правилами ст.
10 ЦПК України. При цьому суд створив усі
умови для змагального процесу,
роз»яснював представникам позивача їх
права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст..ст. 57-59 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 22, 1166, 1167, 1187 ЦК України, ст.ст. 10, 11,
209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
приватного підприємства інвалідів
«Надія-2000» про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський районний суд
Київської області протягом 10 днів з дня
його проголошення.

Суддя: