АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1601/9657/12
Номер провадження 22-ц/786/332/14
Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж.О.
Доповідач Панченко О. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 25 березня 2013
року

по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Ерсте Банк»
(на даний час ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, за участю третіх осіб: органу
опіки та піклування виконавчого
комітету Автозаводської районної ради
м. Кременчука Полтавської області та
УДМС України у Полтавській області про
виселення без надання іншого житла та
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2012 року до Автозаводського
районного суду міста Кременчука
звернулось Публічне акціонерне
товариство «Ерсте Банк» з позовною
заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про примусове
виселення з житлового приміщення, а
саме трьохкімнатної квартири,
загальною площею 66,2 кв. м., житловою
площею 40,1 кв. м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, яка є предметом
іпотеки, з метою забезпечення
виконання зобов'язань ОСОБА_2 по
кредитного договору № 014/10087/3/22270 що 05
вересня 2008 року, без надання іншого
житла, позбавлення права користування
житловим приміщенням та зняття з
реєстрації місця проживання.

Ухвалою Автозаводського районного
суду міста Кременчука від 04 вересня 2012
року до участі у справі залучено третю
особу без самостійних вимог - виконком
Автозаводської районної ради м.
Кременчука як орган опіки та
піклування.

У вересні 2012 року ПАТ «Ерсте Банк»
уточнив позовні вимоги та остаточно
просив суд виселити відповідачів в
примусовому порядку без надання іншого
житла з квартири, яка є предметом
іпотеки, та позбавити їх права
користування нею.

Заочним рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 25 березня 2013
року позов задоволено.

Визнано відповідачів ОСОБА_2
(ідентифікаційний код НОМЕР_1), ОСОБА_1
(ідентифікаційний код НОМЕР_2), ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1 та виселено їх із зазначеної
квартири без надання іншого житла.

Вирішено питання щодо стягнення
судових витрат.

Ухвалою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 05 грудня 2013 року замінено сторону
по справі з ПАТ «Ерсте Банк» на ПАТ
«Фідобанк» (а.с. 152 т. 2).

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подала на нього апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить його
скасувати, зокрема вказує, що позивачем
не була дотримана процедура щодо
виселення відповідачів, встановлена
ст.. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК
України, тому позовні вимоги щодо
виселення відповідачів не підлягали
задоволенню.

Окрім того, зазначала, що висновок суду
стосовно визнання відповідачів такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням є помилковим,
оскільки можливе лише у випадку
відсутності відповідачів у спірному
житловому приміщенні понад строки,
встановлені ст.. 71 Житлового кодексу
України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апелянта, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення за
наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
змінити рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 05
вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ
«Ерсте Банк» був укладений кредитний
договір, за яким позичальник отримав у
кредит грошові кошти в сумі 52 560 дол.
США, зі строком користування до 04
вересня 2018 року включно із сплатою 14,50
відсотків річних.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальником 05 вересня 2008
року між АТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 був
укладений договір іпотеки, предметом
якого є нерухоме майно, а саме:
трьохкімнатна квартира, загальною
площею 66,2 кв. м., житловою площею 40,1 кв.
м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зобов'язань по кредитному
договору не виконує.

15 січня 2010 року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 вчинено виконавчий напис
за № 109 про звернення стягнення на
предмет іпотеки ( а.с. 57 т. 1 ). Рішенням
Апеляційного суду Полтавської області
від 04 липня 2011 року по справі № 22ц -
2282/2011р. відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
виконавчого напису таким, що не
підлягає виконанню. Рішення набрало
законної сили ( а.с. 58-59 т. 1).

15 лютого 2012 року за вих. № 6.2.0.15.0/96 ПАТ
«Ерсте Банк» направив вимогу про
виселення мешканців житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки по
Договору іпотеки, у 30-ти денний строк з
моменту отримання вимоги.

Згідно статті 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в

іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового

врегулювання на підставі договору
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги. Якщо
мешканці не звільняють житловий
будинок або житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Відповідно до абзацу 1 статті 109 ЖК
України передбачено, що виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Задовольняючи позов ПАТ «Ерсте
Банк»щодо виселення відповідачів із
нерухомого майна, що є предметом
іпотеки, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що банком дотримана
процедура виселення відповідачів,
оскільки підтверджується
повідомленням про вручення
рекомендованого відправлення 22 лютого
2012 року з відмітками штемпеля
відділення поштового зв'язку
( а.с. 60-64 т. 1), яке міститься в матеріалах
справи. Окрім того зазначив, що ОСОБА_1
в судовому засіданні визнала факт
отримання нею листа-вимоги про
виселення, що підтверджується копією
звернення останньої до ПАТ «Ерсте
Банк» від 24 лютого 2012 року ( а.с. 190).

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду в цій частині
та вважає його вірним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, що
повідомлення про вручення поштових
відправлень, надані позивачем, не
можуть бути належним доказом
повідомлення всіх мешканців квартири
про її звільнення та виселення не є
переконливими, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди із висновками суду
щодо обставин справи в цій частині.

Та обставина, що ОСОБА_2 отримавши
повідомлення банку про звільнення
квартири та взявши на себе обов'язок
передати його дружині та іншим
мешканцям квартири, не вчинив дій по
його передачі, оскільки, як зазначає
апелянт, що на той час у них в родині
могли бути напружені стосунки, не може
свідчити про недотримання банком
положення законодавства щодо
повідомлення осіб, які проживають у
квартирі, що знаходиться в іпотеці, про
необхідність звільнення жилого
приміщення.

Разом з цим, визнаючи відповідачів
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
виконавчим написом звернуто стягнення
на предмет іпотеки, тому у
відповідності до ст.. 346 ЦК України,
право ОСОБА_1, а також інших осіб, що
проживають у спірній квартирі,
користування нею припиняється.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком місцевого суду виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі
тимчасової відсутності наймача або
членів його сім'ї у житлі, що належить
громадянинові на праві приватної
власності за ними зберігається займане
жиле приміщення у випадках і в межах
строків, установлених частиною першою,
пунктами 1 і 5 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 цього
Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.71 ЖК України за тимчасової
відсутності наймача або членів його
сім'ї у будинку державного або
громадського житлового фонду за ними
зберігається житлове приміщення
протягом шести місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Таким чином, суд може визнати
особу такою, що втратила право
користування

жилим приміщенням, лише з однієї
вказаної позивачем підстави,
передбаченої ст.71 ЖК України, ч. 2 ст. 405
ЦК України.

ОСОБА_1 дані норми закону взагалі не
стосуються як власника квартири.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Вказаних норм закону позивач не
виконав, оскільки не надав належних
доказів, які б свідчили про наявність
обставин, які відповідно до положень ЖК
України та ЦК України є підставами для
прийняття судом рішення про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, а
тому колегія суддів приходить до
висновку, що позовні вимоги в цій
частині є необґрунтованими та в їх
задоволенні необхідно відмовити.

Разом з тим, не вірним є посилання в
апеляційній скарзі щодо залишення
судом першої інстанції поза увагою
позовної вимоги щодо зняття з
реєстраційного обліку відповідачів,
оскільки як вбачається з матеріалів
справи позивач 04 вересня 2012 року
уточнив позовні вимоги та остаточно
просив лише виселити відповідачів в
примусовому порядку без надання іншого
житла з квартири, яка є предметом
іпотеки, та позбавити їх права
користування нею (т. 1 а.с 80-83).

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції було ухвалене рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що відповідно до
положень п.4 ч.1. ст. 309 ЦПК України є
підставою для зміни рішення в частині
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, відмовивши в задоволенні
позову в цій частині.

В іншій частині рішення слід залишити
без змін.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4
ч.1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Заочне рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 25 березня 2013
року - змінити.

В позові в частині визнання
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя : /підпис/О.О.
Панченко

Судді: /підпис/ О.І. Обідіна
/підпис/ О.В. Прядкіна

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області
_______________ О.О. Панченко