У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.Нагорняка
В.А., Писаної Т.О., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8,
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк», про
поділ спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 12 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 4 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_7,
мотивуючи його тим, що з 27 вересня 2002
року по 18 серпня 2010 року вони із
відповідачем перебували у
зареєстрованому шлюбі, за час якого
ними було набуто у власність житловий
будинок АДРЕСА_1. Зазначала, що
вищезазначений житловий будинок ними
було придбано за кредитні кошти,
договір кредиту від 7
грудня 2012 року був укладений на ім'я
ОСОБА_7 Відповідно до умов
вищезазначеного кредитного договору,
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») надав ОСОБА_7
кредит в розмірі 28 000 дол. США у вигляді
не відновлювальної кредитної лінії зі
строком повернення кредитних коштів до
7 грудня 2017 року та зі сплатою
0,92 % за користування кредитом. За час
перебування із відповідачем у шлюбі
ними було сплачено на погашення
кредитної заборгованості 4 793,7 дол. США,
що складає 15 2665% від загальної
заборгованості за договором та без
врахування відсотків. У травні 2010 року
ОСОБА_7 звернувся до ПАТ КБ
«ПриватБанк» із заявою про переведення
прав та обов'язків за вищезазначеним
кредитним договором на позивачку. 29
жовтня 2010 року між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено договір про
переведення боргу, а тому боргові
зобов'язання ОСОБА_7 за кредитним
договором від 7 грудня 2012 року перейшли
до неї. На забезпечення взятого
позивачкою на себе зобов'язання 28
грудня 2010 року між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено договір
іпотеки, предметом якого був житловий
будинок АДРЕСА_1.

12 листопада 2010 року відповідач в особі
повіреного ОСОБА_8 зі згоди позивачки
та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав із ОСОБА_9
договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1. Зазначений житловий
будинок було відчужено позивачем за 76
235 грн.

Позивачка вважала, що грошові кошти
отримані від продажу житлового будинку
є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому підлягають поділу,
крім того, її частка в будинку складає
92,3666 %, тобто обсяг переведених на неї
зобов'язань за кредитним договором, а
тому їй має належати грошові кошти від
продажу цього будинку в розмірі 70 494 грн
96 коп., а відповідачу,
відповідно, 5 738 грн 4 коп, що складає 7,63325
% від загальної суми продажу будинку.

На підставі рішення апеляційного суду
київської області від 11 жовтня 2012 року
на користь відповідача з ОСОБА_8 було
стягнуто 38 117 грн 50 коп, тобто Ѕ
частину вартості житлового будинку.

Вважала, що її права порушено, оскільки
частка відповідача від продажу будинку
мала б становити 5 738 грн 4 коп.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивачка просила суд розподілити
майно між нею та відповідачем, а саме:
грошові кошти від продажу житлового
будинку АДРЕСА_1 в сумі 76 235 грн,
виділити їй у власність грошові кошти в
розмірі 70 496 грн 96 коп., що становить
92,3666% суми грошових коштів від
реалізації будинку та виділити у
власність відповідачу 5 738 грн 4 коп., що
становить 7,63325 % суми грошових коштів
від продажу будинку.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 12 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалю
апеляційного суду Київської області
від 4 листопада 2013 року, в задоволені
позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, суди виходили із того, що
грошові кошти отримані від відчуження
житлового будинку не підлягають поділу
між сторонами по справі, оскільки
зазначені кошти мали б бути зараховані
в рахунок погашення кредиту, що не було
виконано відповідачем, а тому ОСОБА_6 не
позбавлена процесуального права
звернутися із вимогами до ОСОБА_7 із
вимогами про стягнення компенсації за
погашений нею кредит.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи та з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону, з наступних
підстав.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК
України суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Судам встановлено, що 27 вересня 2002 року
по 18 серпня 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
перебували у зареєстрованому шлюбі
(а.с. 8, 50).

7 грудня 2007 року між ОСОБА_7 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого
ОСОБА_7 отримав кредит в розмірі 28 000
дол. США зі сплатою 0,92 % за користування
кредитом та з кінцевим строком
повернення кредитних коштів до 7 грудня
2017 року. Зазначений кредитний договір
було укладено для купівлі нерухомості
(а.с. 9-13).

Вищезазначений кредитний договір був
забезпечений іпотекою, предметом якої
є житловий будинок АДРЕСА_1.
Поручителем за кредитним договором
була ОСОБА_6

14 травня 2010 року ОСОБА_7 звернувся до
ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про
переведення прав та обов'язків за
кредитним договором з нього на ОСОБА_6
(а.с. 17).

29 жовтня 2010 року між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та
ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено
договір про переведення зобов'язань за
кредитним договором з ОСОБА_7 на ОСОБА_6
(а.с. 14). Зазначений правочин було
укладено зі згоди позивачки.

Із матеріалів справи вбачається, що за
згодою позивачки та ПАТ КБ
«ПриватБанк», відповідач, діючи через
свого представника ОСОБА_8, відчужив
житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_9 за 76 235
грн (а.с. 25-26).

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 11 жовтня 2012 року позов
ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення
безпідставно привласнених грошових
коштів задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 грошові кошти
від реалізації житлового будинку
АДРЕСА_1 в сумі 38 117 грн 50 коп., тобто Ѕ
частину вартості зазначеного будинку
(а.с. 27-30).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та стягуючи з
останньої Ѕ частину вартості житлового
будинку, апеляційний суд виходив із
того, що враховуючи положення
сімейного закону та вимоги ст. 1006 ЦК
України повірений (ОСОБА_8) має передати
довірителю 38 117 грн 50 коп., тобто
вартість Ѕ частини житлового будинку.

Частиною 1 статті 60 СК України
встановлено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60
СК України).

У позовні заяві ОСОБА_6 зазначала, що
предметом розподілу спільної сумісної
власності подружжя є грошові кошти в
розмірі 76 235 грн, які перебувають у
ОСОБА_8 Крім того, позивачка
стверджувала, що рішенням апеляційного
суду Київської області від 11 жовтня 2012
року порушено її права, оскільки частка
відповідача від продажу житлового
будинку становить 7,63325 % від вартості
будинку, що в грошовому виразі дорівнює
5 738 грн 4 коп (а.с. 2-7).

Враховуючи зазначене, предметом
пред'явленого до ОСОБА_7 позову про
поділ спільного сумісного майна
подружжя є саме грошові кошти від
реалізації житлового будинку в сумі 76
235 грн, а також відступлення від засади
рівності часток подружжя у спільному
майні, що обумовлено наявністю
невиконаного позивачкою зобов'язання
перед ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК
України).

Частиною 1 статті 70 СК України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК
України).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

На вищезазначені положення сімейного
законодавства, суди уваги не звернули,
не визначились із характером спірних
правовідносин, оскільки не врахували,
що предметом позову ОСОБА_6 є грошові
кошти отриманні від реалізації
житлового будинку, який належав ОСОБА_6
та відповідачу на праві спільної
сумісної власності подружжя. Судами не
було встановлено чи перебувають
грошові кошти від реалізації житлового
будинку в розпорядженні ОСОБА_7

Крім того, частиною 4 статті 65 СК
України встановлено, що договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого подружжя, якщо майно, одержане
за договором, використане в інтересах
сім'ї.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_6, суди не звернули уваги на те, що
до складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.
Крім того, при поділі майна відповідно
до положень ч. 4 ст. 65 СК України також
враховуються борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові
рішення не можуть залишатися в силі,
допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 12 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 4 листопада 2013 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А.
Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана