Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - Харківська міська
рада, про повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки

за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 30 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 26
грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки по АДРЕСА_1
та приведення її у придатний до
використання стан шляхом знесення
паркану та прибудов до житлового
будинку АДРЕСА_2, а саме: самочинно
збудованих приміщень літ. «А1-1», літ.
«аІ», паркану Г, В.

На обґрунтування позову зазначала, що
на підставі рішення ХХІ сесії
V скликання Харківської міської ради
від 16 квітня 2008 року № 86/08 їй виділено у
власність земельну ділянку площею 605
кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд та видано державний
акт на право власності на цю земельну
ділянку. Актом обстеження належної їй
земельної ділянки від 21 березня 2011 року
було виявлено факт захоплення
відповідачами частини її земельної
ділянки орієнтовною площею 0, 0495 га.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 30 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 26 грудня 2013 року, позов задоволено
частково. Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_4
повернути самовільно зайняту частину
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та
привести її у придатний до
використання стан шляхом знесення
паркану до домоволодіння АДРЕСА_2, який
знаходиться на земельній ділянці
АДРЕСА_1 (від точки Г до В), що схематично
відображено у додатку № 6 до висновку
судової будівельно-технічної
експертизи № 1750/5032 від 27 червня 2013 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просять скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
ухвалити нове рішення про відмову
позивачці у позові.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

У справі встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Сталінської
районної ради депутатів трудящих від 25
жовтня 1957 року ОСОБА_6 було відведено у
безстрокове користування земельну
ділянку загальною площею 524 кв.
м для індивідуального будівництва
будинку по АДРЕСА_2 (а. с. 94).

На підставі договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку від
3 лютого 1958 року ОСОБА_6 було
дозволено побудувати житловий будинок
площею 30,12 кв. м (а. с. 92).

Рішенням Фрунзенського районної ради
народних депутатів від 6 лютого 1990 року
№ 33/17 було дозволено ОСОБА_6 добудувати
житлові кімнати, кухню, коридор до
будинку по АДРЕСА_2, який належить
йому на підставі договору на
забудову земельної ділянки від

3 лютого 1958 року (а.с.73).

Рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради від 29 березня
1995 року за № 214 «Про надання у
користування додаткових земельних
ділянок громадянам» ОСОБА_6 надано у
постійне користування земельну
ділянку площею 476 кв. м за рахунок
вільної від забудови міської землі,
прилеглої до північної і східної меж,
наданої йому раніше у користування
земельної ділянки для обслуговування
жилого будинку по АДРЕСА_2 із
доведенням загальної площі
присадибної ділянки до 1000 кв. м. Також
даним рішенням попереджено про
необхідність у місячний термін після
прийняття рішення звернутися до
головного управління земельних
ресурсів для встановлення меж
земельних ділянок у натурі та
оформлення державних актів на право
постійного користування земельними
ділянками в цілому (а. с.71).

Актом від 24 травня 1995 року було
встановлено на місцевості межі
земельної ділянки по АДРЕСА_2
загальною площею 1000 кв. м. (а.с.69-70.

Державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою на
підставі рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради від 29 березня
1995 року № 214 за життя ОСОБА_6 не
видавався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 27 жовтня 2008
року визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_4 право
власності у порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_6 на
домоволодіння, що розташоване по
АДРЕСА_2 (а. с. 67).

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно
№ 22045301 від 3 березня 2009 року за
ОСОБА_5, ОСОБА_4 зареєстровано право
приватної власності на вищевказаний
будинок (а. с.68).

На підставі рішення 21 сесії 5 скликання
Харківської міської ради від
16 квітня 2008 року № 86/08 ОСОБА_3 надано у
власність земельну ділянку площею 0, 605
га по АДРЕСА_1 із цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд та отриманий державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЕ № 485823.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_3
про повернення самовільно зайнятої
земельної ділянки, суд першої
інстанції, із висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що відповідно до висновку
експертизи має місце факт самовільного
зайняття відповідачами частини
земельної ділянки, яка належить на
праві власності ОСОБА_3 шляхом
встановлення огорожі (паркану). У
висновку експерта зазначено про те, що
при графічному зіставленні даних
фактичних меж (кадастровий план)
земельної ділянки по АДРЕСА_2 станом на
2012 рік з даними проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки та
Державного акту на право власності на
земельну ділянку від 17 вересня 2008 року
по АДРЕСА_1 встановлено наявність
накладення площею 453, 80 кв. м
(додаток № 6 до висновку експертизи).

Разом з тим, із висновками повністю
погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Заявивши позовні вимоги про повернення
частини земельної ділянки, позивач не
зазначила розмір земельної ділянки,
яку вона вважає безпідставно
захваченою відповідачами. Ухвалюючи
рішення, суд першої інстанції у
резолютивній частині рішення також не
зазначив розмір земельної ділянки та
точних координат частини земельної
ділянки, яку відповідачі зобов»язані
повернути позивачці.

Крім того, не можна погодитися із
висновком судів про те, що відповідачі
самовільно зайняли частину належної
позивачу земельної ділянки.

Відповідно до положень ст. ст. 19, 22, 23 ЗК
України редакції 1990 року, які були
чинними станом на 29 березня 1995 року,
право постійного користування
земельною ділянкою виникало на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування (сільської, селищної,
міської, районної Ради народних
депутатів) про надання земельної
ділянки у користування після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і

одержання державного акта про право
постійного користування земельною
ділянкою.

За змістом ст. 1 Закону України «Про
державний контроль за використанням
та охороною земель», самовільне
зайняття земельної ділянки - це
будь-які дії, які свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що земельна ділянка
площею

476 кв.м була виділена ОСОБА_6 -
спадкодавцеві відповідачів у
користування на підставі рішення
виконавчого комітету Харківської
міської ради від 29 березня 1995 року за №
214 у відповідності до чинного на той час
земельного законодавств за рахунок
вільної від забудови міської
землі, прилеглої до раніше наданої

ОСОБА_6 у користування земельної
ділянки для обслуговування житлового
будинку із доведенням загальної площі
присадибної ділянки до 1000 кв.м.

У відповідності до цього рішення
були встановлені межі земельної
ділянки 1000 кв.м. на місцевості.

У 2008 році позивачу була виділена
із наступним отриманням державного
акту на право власності земельна
ділянка, яка за висновком експерта
накладається на земельну ділянку, якою
користуються відповідачі.

У зв»язку із неотриманням
спадкодавцем державного акту на
земельну ділянку, суд дійшов висновку
про те, що відповідачі (спадкоємці)
самовільно користуються земельною
ділянкою, виділеної у власність
позивачці.

Разом з тим, судом не встановлено,
чи вилучалася у спадкодавця через
неотримання державного акта виділена у
1995 році земельна ділянка 476 кв.м.

Питання про те, чи зверталися
спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до
відповідних установ щодо оформлення
своїх спадкових прав на землю суд не
вирішував, тому висновок про
використання відповідачами частини
земельної ділянки ОСОБА_3 самовільно є
передчасним.

Враховуючи те, що внаслідок порушення
судами норм процесуального права не
встановлені істотні для правильного
вирішення справи обставини у частині
вирішення позову про повернення
самовільно зайнятої частини земельної
ділянки та приведення її у придатний
для користування стан шляхом знесення
паркану, ухвалені у справі судові
рішення у зазначеній частині
підлягають скасуванню із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Відповідачі, подали касаційну
скаргу про скасування ухвалених у
справі судових рішень, однак щодо
відмови позивачу у позові про
знесення прибудов: приміщення літ.
«А1-1», літ. «аІ» у касаційній скарзі не
наведено мотивів незаконності судових
рішень, а тому відсутні підстави для
задоволення касаційної скарги у
зазначеній частині.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 30 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 26 грудня
2013 року скасувати у частині
вирішення позову ОСОБА_3 про повернення
самовільно зайнятої частини земельної
ділянки та приведення її у придатний
для користування стан шляхом знесення
паркану, справу у цій частині передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У решті рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 30 вересня
2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 26 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова