Номер провадження: 22-ц/785/6449/14
Головуючий у першій інстанції Салтан
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Фальчука В.П., Троїцької Л.Л.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: за участю: представника
ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_5, представника ОСОБА_6,
яка діє в інтересах ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання
права власності в порядку спадкування,
за зустрічним позовом ОСОБА_8,
правонаступником якої є ОСОБА_5 до
ОСОБА_7 про визнання житлового будинку
спільною власністю, визначення часток,
за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє
в інтересах ОСОБА_5 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
12 травня 2014 року,-

встановила:

04.07.2008р. ОСОБА_7 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_8, третя особа -
ОСОБА_5 про визнання права власності в
порядку спадкування, усунення перешкод
у користуванні житловим будинком.

Також ОСОБА_7 просила витребувати у
ОСОБА_8 правовстановлюючі документи на
спірне майно; визнати за ОСОБА_7 право
власності на 4/6 частин будинку АДРЕСА_1
м. Одеси з присадибною ділянкою та
усього майна, що знаходиться в будинку,
визначити порядок користування
співвласників будинку АДРЕСА_1 м. Одеси
та присадибної ділянки у дольовому
співвідношенні.

При цьому посилалася на те, що вона з 1992
року знаходилась в фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_9, тільки 08 вересня
2001р. вони зареєстрували шлюб, про що
підтверджено актовим записом № 758.

ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_9 помер. На час його
смерті залишилось сумісне нажите майно
у складі будинку АДРЕСА_1 м. Одесі з
присадибною ділянкою. Після смерті
чоловіка, ОСОБА_7 фактично прийняла
спадщину, залишилася мешкати у
вказаному будинку та володіти усім
майном.

Під час розгляду справи ОСОБА_8
звернулася до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання
права власності на частку житлового
будинку (а.с.104-105,114-116 т.1).

ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.(
правонаступником якої є ОСОБА_5.),
просила визнати житловий будинок, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
спільною частковою власністю ОСОБА_9 та
ОСОБА_8, визначити частку ОСОБА_8 у
спільному майні зазначеного будинку,
виходячи з матеріалів та витрат ОСОБА_8
на створення зазначеного будинку, за
результатами судової
будівельно-технічної експертизи.
Посилалася на те, що 02 квітня 1993р.,
ОСОБА_8 придбала розбірний
будинок-вагончик, який був розміщений
на зазначеній земельній ділянці та
будівельні матеріали, які увійшли на
будівництво зазначеного будинку. У
зв'язку з тим, що зазначений будинок не
був оформлений на ОСОБА_8, відповідно до
усної домовленості, ОСОБА_8 вимушена
була звернутись до суду.

Вказані обставини підтвердив ОСОБА_5
(який є правонаступником ОСОБА_8.).

Під час розгляду справи ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8,
ОСОБА_5.(який є правонаступником
ОСОБА_8.), ОСОБА_7 про визнання права
власності на частку в спільному майні
подружжя щодо права власності на 12
частину земельну ділянку( а.с.196 т.1).

Представник ОСОБА_7 звернулася до суду
з заявою, в якій просила залишити
частину позовних вимог без розгляду, а
саме: в частині витребування у ОСОБА_5
правовстановлюючих документів на
спірне майно, визначення порядку
користування співвласників будинку
АДРЕСА_1 м. Одеси та присадибної ділянки
у дольовому співвідношенні,
зобов'язання ОСОБА_5 усунути перешкоди
ОСОБА_7 у користуванні 4/6 зазначеного
майна.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 25.04.2014р. позовну заяву в
частині позовних вимог ОСОБА_7 до
ОСОБА_5, а саме в частині витребування у
ОСОБА_5 правовстановлюючих документів
на спірне майно; визначення порядку
користування співвласників будинку
АДРЕСА_1 м. Одеси та присадибної ділянки
у дольовому співвідношенні
зобов'язання ОСОБА_5 усунути перешкоди
ОСОБА_7 у користуванні 4/6 зазначеного
майна - залишено без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 12.05.2014р. позовні вимоги ОСОБА_3
залишено без розгляду(а.с.11 т.3).

У судовому засіданні представник
ОСОБА_7 підтримала первісний позов, у
задоволенні зустрічної позовної заяви
просила відмовити.

Представник ОСОБА_5 в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення первісного позову та
просив задовольнити зустрічну позовну
заяву.

Рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 12.05.2014р. позовні вимоги
ОСОБА_7 про визнання права власності в
порядку спадкування - задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_7 право власності на
4/6 житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1
(адреса, яка зазначена в свідоцтві про
право власності та технічному
паспорті: АДРЕСА_1), загальною площею 46,8
кв. м, житловою площею 31 кв. м, що
складається в цілому з: літ. «А» -
житловий будинок, літ. «Б» - гараж, літ.
«В» - сарай, літ. «Г» - санвузол, літ. «Д» -
підвал, № 1-7, І - споруди.

Суд визнав за ОСОБА_7 право власності на
4/6 земельної ділянки, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (адреса, яка
зазначена в державному акті на право
приватної власності на землю: АДРЕСА_2),
загальною площею 0,900 га.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання
житлового будинку спільною власністю -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_5 просить рішення
Київського районного суду м. Одеси від
12 травня 2014р.- скасувати, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_7 - відмовити, зустрічний позов
ОСОБА_5 - задовольнити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. При цьому,
посилався на те, що померлою ОСОБА_8
було придбано будівельні матеріали для
здійснення будівництва, металевий
будинок - вагончик, а тому висновки
суду, що ОСОБА_8 не було доведено
придбання матеріалів для будівництва
будинку за адресою: АДРЕСА_1 є
помилковими. Також апелянт посилався
на те, що ОСОБА_7 не прийняла спадщину
після смерті чоловіка ОСОБА_9, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2., оскільки не
проживала у будинку, тому не має право
на спадщину у вигляді житлового
будинку та земельної ділянки.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_5, представник ОСОБА_2,
який діє в інтересах ОСОБА_3, підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити.

Представник ОСОБА_6, яка діє в
інтересах ОСОБА_7 просила апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Інші сторони до суду не прибули, про час
та місце розгляду справи були
сповіщені належним чином, про що у
справі є докази. Зважаючи на вимоги ч. 2
ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін
не перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
вислухавши пояснення представників
сторін, колегія суддів дійшла до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_7 про визнання права власності в
порядку спадкування, суд першої
інстанції виходив з того, що спірний
житловий будинок за адресою: м. Одеса,
АДРЕСА_1 був побудований та введений в
експлуатацію у 2003 році, тобто в період
знаходження ОСОБА_7 в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_9, тому ОСОБА_7 є
власником 1/2 частки майна подружжя як
житлового будинку так і земельної
ділянки. Відповідач не довів суду, що на
момент смерті ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_2.,
він не перебував в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_7, а тому ОСОБА_7 має право
на спадкове майно після смерті ОСОБА_9
на 4/6 частки вищевказаного будинку та
на 4/6 частки земельної ділянки.

Відмовляючи у зустрічному позову
ОСОБА_5, який є правонаступником ОСОБА_8,
син померлого ОСОБА_9 про визнання
житлового будинку спільною сумісною
власністю, суд дійшов висновку про те,
що ОСОБА_8 не надано доказів щодо
створення спільної сумісної власності
з її сином ОСОБА_9, письмові докази, що
надані ОСОБА_8 на підтвердження її
участі у будівництві спірного будинку
шляхом реконструкції не вбачається
адреса відвантаження придбаного нею
металевого вагончику та використання
його в якості будівельного матеріалу
для будівництва спірного житлового
будинку.

Суд звернув увагу на те, що
посилання ОСОБА_8, як на підтвердження
своєї позиції на рішення сільради
народних депутатів № 19 від 27 лютого
1997р., яким було видано дозвіл на
розміщення будинку-вагончику,
спростовується текстом цього ж
рішення, відповідно до якого земельна
ділянка передалась у приватну
власність її сину - ОСОБА_9 В п. 4
цього рішення зазначено, що ОСОБА_9
зобов'язаний до отримання у районного
архітектора будівельного паспорту і
реєстрації його у виконкомі не
починати будівництво житлового
будинку.

Суд оцінив критично
показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, які
є батьками ОСОБА_3, про те, що ОСОБА_8
побудувала спірний будинок у 1998 році, а
потім виїхала до Ізраїлю заробити на
будівництво другого поверху, оскільки
вони суперечать позовній заяві, де
зазначено дати 1998-1999 роки, які
спростовуються письмовими доказами, а
саме: дозволом на виконання
будівельних робіт № 172 від 19 вересня
2000р., розпорядженням Овідіопольської
районної держадміністрації від 13
вересня 2000р. № 631 «Про дозвіл
будівництва індивідуальних житлових
будинків та господарських будівель у
населених пунктах району» та актом
державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта від 25 червня 2003р.,
затвердженого розпорядженням
Овідіопольської районної
держадміністрації від 18 липня 2003р.№ 474.

Крім того, судом звернута увага на
те, що ОСОБА_8 26 липня 2003р. виїхала до
Ізраїлю після введення житлового
будинку до експлуатації та повернулась
лише 14 липня 2007р. Згідно довідки від 30
серпня 2007р., паспорт ОСОБА_8 був
знищений у зв'язку з виїздом на
постійне місце проживання до Ізраїлю.

Крім того, суд відмовляючи в
задоволенні зустрічного позову,
посилався на висновок судової
будівельно - технічної експертизи №
4528/8047 від 27 серпня 2013р., яка була
проведена Одеським науково-дослідним
інститутом судових експертиз, яким
зроблено висновок про те, що неможливо
визначити чи побудований спірний
житловий будинок шляхом реконструкції,
добудови розбірного будинку-вагону.
Також неможливо відділити зазначений
будинок - вагон у зв'язку з відсутності
в повному об'ємі зазначеного
будинку-вагончику, а також неможливо
визначити частку зазначеного
будинку-вагону в спірному житловому
будинку(а.с.124-133 т.2).

Розглядаючи справу, суд
дійшов висновку про те, що інша 1/2
частка майна, що складається з 1/2 частки
будинку та відповідно 1/2 земельної
ділянки, на якій він розташований
належала померлому - ОСОБА_9 та після
його смерті увійшло у спадкову масу.

Спадкоємцями першої черги,
після смерті ОСОБА_9, який помер -
ІНФОРМАЦІЯ_2., є син - ОСОБА_5, дружина -
ОСОБА_7 та мати - ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3., правонаступником якої є
ОСОБА_5

Суд дійшов висновку, що
ОСОБА_7 прийняла спадщину фактичними
діями, оскільки на момент смерті ОСОБА_9
проживала та була зареєстрована за
вказаною адресою, що підтверджується
паспортом та його копією серії НОМЕР_1,
з якого вбачається місце реєстрації
ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1, із 14 жовтня
2003 року по теперішній час, який є в
матеріалах справи(а.с.6-7 т.1).

Суд першої інстанції з
врахуванням права ОСОБА_7 у спільному
майні подружжя та права власності в
порядку спадкування, дійшов висновку
про те, що її частка в спірному майні в
порядку спадкування в цілому складає -
4/6 часток.

Також судом зазначено, що ні
ОСОБА_8, ні ОСОБА_5 з позовними вимогами
до суду про визнання права власності в
порядку спадкування за законом не
звертались.

Колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції вирішуючи спір по
суті, повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази в межах заявлених
позовних вимог, правильно визначив
спірні правовідносини та закон, який
їх регулює.

Згідно зі ст. 22 КпШС України,
який діяв на час виникнення
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

Згідно зі ст. 28 цього ж
Кодексу в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Згідно зі ст. 60 СК України,
яка діє на час розгляду справи майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що рішення
Київського районного суду м. Одеси від
12 травня 2014 року в частині визнання за
ОСОБА_12 право власності на земельну
ділянку необхідно змінити, визнавши
за ОСОБА_12 право власності на 1/3
земельної ділянки, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (адреса, яка зазначена
в державному акті на право приватної
власності на землю: АДРЕСА_2), загальною
площею 0,900 га.

В іншій частині рішення
Київського районного суду м. Одеси від
12 травня 2014 року необхідно залишити без
змін з наступних підстав.

Судом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
09.07.2007р. ОСОБА_8 видана довідка Одеським
міським управлінням ГУМВС України про
повернення особи до України для
отримання паспорту громадянина
України. Запис про дозволенний виїзд
на постійне проживання у ФРН -
анульовано (а.с.229 т.2).

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_9 знаходився у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 з 06
жовтня 1990р., який розірвано 24 травня
1996р., яка потім зареєструвала шлюб 21
грудня 2007р. з ОСОБА_14.(а.с.53-55 т.1).

Як вбачається із свідоцтва про
укладення шлюбу від 08 вересня 2001р.
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб,
про що відділом реєстрації актів
громадянського стану Суворовського
районного управління юстиції було
зроблено відповідний актовий запис №
758. Брак між сторонами не було
розірвано.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2., його
матір ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_3.(а.с.139,157 т.2).

09.04.2008р. ОСОБА_7 подала до нотаріальної
контори заяву про прийняття спадщини
після смерті чоловіка ОСОБА_9,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2., посилаючись на
фактичне прийняття спадщини після
смерті чоловіка за сумісним
проживанням разом з спадкодавцем, що
підтверджується довідкою Таїровської
сільради від 07.04.2008р. та штампом про
реєстрацію в її паспорті за місцем
знаходження спадкового майна(а.с.30 т.1).

Як вбачається з матеріалів
справи, 09.08.2007р. до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини зверталася ОСОБА_8, яка
посилалась на те, що помер її син
ОСОБА_9.(а.с.31 т.1).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином
померлого ОСОБА_9.(а.с.140 т.2).

14.09.2013р., ОСОБА_5, звернувся до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини після смерті бабусі ОСОБА_8,
яка померла - ІНФОРМАЦІЯ_3.(а.с.189 т.2).

Ухвалою суду від 06.03.2014р. в якості
правонаступника померлої ОСОБА_8,
залучено до участі у справі -
ОСОБА_5.(а.с.206 т.2).

Згідно довідки житлово -
експлуатаційної установи від 03
квітня 2008р. у житловому будинку за
адресою АДРЕСА_1, були зареєстровані та
проживали: ОСОБА_9, ОСОБА_7 з 2003р.,
ОСОБА_8 з 2007р.(а.с.59 т.1).

На час смерті, померлому ОСОБА_9,
належав на праві власності житловий
будинок з господарськими будівлями і
спорудами, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 загальною площею 46, 8 кв.м,
житловою 31,0 кв.м. на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 28.07.2003р.

Також ОСОБА_9 належала земельна
ділянка, яка розташована за адресою
АДРЕСА_2 на підставі державного акту
про право власності від 17 березня 1997р.,
на якій знаходиться вищезазначений
житловий будинок.

Земельну ділянку ОСОБА_9 отримав
на підставі рішення №19 від 27 лютого
1997р. виконкому Таїровської сільради,
яким йому безоплатно у приватну
власність для будівництва житлового
будинку передана земельна ділянка(а.с.
60 т.1). 17 березня 1997р. ОСОБА_9 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку(а.с.62 т.1).

Зазначений житловий будинок був
побудований згідно до будівельного
паспорту від 19 вересня 2000р., виданого на
підставі заяви померлого ОСОБА_9 від 12
червня 2000р. про надання дозволу на
будівництво, дозволу на виконання
будівельних робіт № 172 від 19 вересня
2000р. у зв'язку з будівництвом житлового
будинку, на підставі розпорядження
Овідіопольської районної
держадміністрації від 13 вересня 2000р. №
631 «Про дозвіл будівництва
індивідуальних житлових будинків та
господарських будівель в населених
пунктах району» та прийнято до
експлуатації актом державної
технічної комісії про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта від 25 червня 2003р., затвердженого
розпорядженням Овідіопольської
районної держадміністрації від 18 липня
2003р. № 474(а.с.67 - 71 т.2).

Вищевказані документи та
рішення органів місцевого
самоврядування за період життя
ОСОБА_9 ніким із сторін не
оспорювались у судовому порядку, в тому
числі і його матір'ю ОСОБА_8

Право власності ОСОБА_9
підтверджується свідоцтвом про право
власності на вказаний житловий будинок
від 28 липня 2003р. та зареєстроване
Овідіопольським районним БТІ - 29 липня
2003р. за № 325 в книзі № 3(а.с.63,64т.1). Право
власності ОСОБА_9 також не було
оскаржено сторонами у судовому
порядку.

Суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про те, що
ОСОБА_7 прийняла спадщину фактичними
діями, оскільки на момент смерті ОСОБА_9
проживала та була зареєстрована за
вказаною адресою, що підтверджується
копією паспорту серії НОМЕР_1, з якого
вбачається місце реєстрації ОСОБА_7 за
адресою: АДРЕСА_1 із 14 жовтня 2003р. по
теперішній час. Також вказані
обставини підтверджуються копією
довідки від 30 серпня 2007р. з
Овідіопольського РВ ГУМВД України в
Одеській області про зникнення
перелічених в неї документів, копією
акту про повернення документів, що були
знайдені у спірному будинку, копією
договору про навчання ОСОБА_7 з якого
вбачається місце проживання ОСОБА_7 за
вищевказаною адресою: АДРЕСА_1, станом
на 19.12.2001р.

Таким чином, задовольняючи вимоги
ОСОБА_7 про визнання права власності на
спадкове майно, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що ОСОБА_7 як
дружина померлого, відповідно до вимог
ст. 1261 ЦК України має право на спадкове
майно, що складає з 1/2 частки житлового
будинку, а тому її частка у спірному
житловому будинку складає у цілому 4/6
часток або 2/3 частини (12 + 1/6). Частка
ОСОБА_5 як спадкоємця ОСОБА_9 та ОСОБА_8
складає 13 частка житлового будинку ( 16+16
).

09 лютого 2011р. набув чинності Закон
України №2913-VI, яким ст. 61 СК України
доповнено частиною 5 такого змісту:
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є житло, набуте
одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації.

ОСОБА_7 не набула права власності
на зазначену земельну ділянку,
оскільки правовідносини між подружжям
щодо спірної земельної ділянки виникли
08 вересня 2001р.(час реєстрації шлюбу),
земельна ділянка отримана померлим на
підставі державного акту 17 березня
1997р., а тому регулюють ся нормами СК в
редакції, чинній на час їх виникнення,
за якими приватизована земельна
ділянка не є спільним майном подружжя
та не підлягає розподілу.

Крім того, ч. 5 ст. 65 СК України
набрала законної сили 09 лютого 2011р. та
не поширюється на право відносини, які
виникли до того.

Закон України № 2913-VI не має
зворотної дії в часі і не може бути
застосований до спірних правовідносин,
а тому земельні ділянки, яка набуті до
цієї дати, не можуть бути визнані
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до п. 18 - 2
Постанова Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004р. № 7(із змінами,
внесеними згідно з постановою Пленуму
Верховного Суду України від 19 березня
2010р. № 2), відповідно до положень статей
81, 116 ЗК України окрема земельна
ділянка, одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність
шляхом приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Таким чином, ОСОБА_9 отримав
земельну ділянку у власність під
будівництво в період, коли не
знаходився у шлюбі, державний акт на
земельну ділянку отримав 17 березня
1997р., коли також не був у шлюбі, а тому
вказана земельна ділянка є його
особистою власністю, на яку
спадкоємці померлого мають право
кожний по 1/3 частині.

Таким чином рішення суду про те, що
ОСОБА_7 має право на 4/ 6 частини
земельної ділянки у порядку
спадкування є необґрунтованим,
підлягає зміні, з визнанням за нею
право власності на 1/3 частину земельної
ділянки. Частка ОСОБА_5, як спадкоємця
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на земельну ділянку
складає 23 (13+13 ).

В іншій частині колегія суддів
погоджується з висновками суду,
оскільки вони відповідають зібраним у
справі доказам та нормам матеріального
права, а тому рішення суду в іншій
частині вимог необхідно залишити без
змін.

Доводи ОСОБА_5, який є правонаступником
ОСОБА_8 про те, що житловий будинок
побудований спільно ОСОБА_9 та ОСОБА_8
є спільною частковою власністю, а тому
кожний з них мав право на частку
майна, оскільки вони сумісно будували
житловий будинок є необґрунтованими з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 17 Закону України
«Про власність» (який діяв на момент
виникнення правовідносин) майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Розмір
частки кожного визначається ступенем
трудової участі.

У п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22
грудня 1995р. «Про судову практику у
справах за позовом про захист права
приватної власності» судам звернута
увага , що відповідно до діючого на той
час законодавства спільною сумісною
власністю було: майно, нажите подружжям
за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про
власність», ст.22КпШС); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про
власність»).

Таким чином, майно, придбане
внаслідок спільної праці особами, які
жили однією сім'єю, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
За наявності такої угоди спори про
поділ майна вирішуються з урахуванням
їх умов. Якщо ж така угода не
укладалася, то частка кожного учасника
у спільному майні визначається,
виходячи із розміру його внеску
особистою працею та грошовими коштами
в створенні цього майна.

Угоди щодо створення сумісної
часткової власності щодо спірного
житлового будинку між сторонами:
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не укладались.

Договір про сумісну діяльність щодо
будівництва житлового будинку між
сторонами також не укладався.

Згідно з вимогами ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_8
не надала належних та допустимих
доказів того, що спірний житловий
будинок є їх спільною частковою
власністю з ОСОБА_9 З часу вводу
житлового будинку до експлуатації вона
не оспорювала своє право на житловий
будинок за життя ОСОБА_9, також не
оскаржувала свідоцтво про право
власності, яке видане на ім'я ОСОБА_9 28
липня 2003р. До суду звернулася лише
після того як 04 липня 2008р. ОСОБА_7
звернулася до суду з позовом про
визнання право власності на майно в
порядку спадкування.

Доводи представника апелянта про
призначення повторної судової
будівельно - технічної експертизи до
уваги не приймаються, оскільки згідно
висновку експертизи, яка була
проведена в суді першої інстанції
неможливо виділити зазначений будинок
- вагон, який був придбаний померлою
ОСОБА_8, у зв'язку з відсутності в
повному об'ємі зазначеного
будинку-вагончику, а також неможливо
визначити частку зазначеного
будинку-вагону у спірному житловому
будинку.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов правильного
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних
вимог ОСОБА_8 (правонаступником якої є
ОСОБА_5.).

ОСОБА_8 мала право на
відшкодування збитків, зв'язку з тим, що
вона надавала кошти для
будівництва спірного будинку, але
таких вимог ні вона, ні її
правонаступники не заявляли.

Таким чином, рішення Київського
районного суду м. Одеси від 12 травня 2014
року в частині визнання за ОСОБА_7
право власності на земельну ділянку
необхідно змінити. Визнати за ОСОБА_7
право власності на 1/3 земельної
ділянки, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (адреса, яка зазначена в
державному акті на право приватної
власності на землю: АДРЕСА_2), загальною
площею 0,900 га.

В іншій частині рішення Київського
районного суду м. Одеси від 12 травня 2014
року необхідно залишити без змін.

Інші доводи апелянта наведені в
апеляційній скарзі правильність
висновків суду не спростовують, а тому
їх необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 209, 307 ч.1 п.3,
309, 316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_5 - задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 12 травня 2014 року в частині
визнання за ОСОБА_7 право власності на
земельну ділянку змінити, виклавши
резолютивну частину рішення в цій
частині в новій редакції.

Визнати за ОСОБА_7 право власності
на 1/3 земельної ділянки, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
(адреса, яка зазначена в державному
акті на право приватної власності на
землю: АДРЕСА_2), загальною площею 0,900 га.

В іншій частині рішення
Київського районного суду м. Одеси від
12 травня 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

В.П. Фальчук

Л.Л. Троїцька