АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/4209/14-цГоловуючий у 1-й
інстанції Ромазан В.В. Провадження №
22-ц/789/699/14 Доповідач - Храпак
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Сташків Б. І., Парандюк Т. С.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника
апелянта ПАТ КБ "Приват Банк" -
Гнатишака О.В., позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, представника
відповідачки ОСОБА_4 -

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приват Банк" на
рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 26 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
частку у спільному майні подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

в березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_4, у якому просив
визнати за ним право власності на 1/2
ідеальної частки квартири АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що він є
співвласником зазначеної
кооперативної квартири, яку було
придбано у 1986 році під час шлюбу із
відповідачкою. Пайовий внесок на
зазначену квартиру було виплачено
повністю у період шлюбу між сторонами
до 1992 року.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 26 березня 2014
року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на частку у
спільному майні подружжя - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
(одну другу) ідеальної частки квартири
АДРЕСА_1 в праві спільної сумісної
власності подружжя.

В апеляційній скарзі публічне
акціонерне товариство комерційний
банк "Приват Банк" просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог. Свої вимоги представник ПАТ КБ
"Приват Банк" - Шуліка А.В. мотивує тим,
що банк не був стороною по справі, хоча
предметом позову є іпотечне майно.
Також зазначає, що висновки суду не
відповідають обставинам справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушено норми
матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник
апелянта - Гнатишак О.В. апеляційну
скаргу підтримав повністю, зіславшись
на доводи, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнали,
вважаючи рішення суду законним та
обґрунтованим.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5
апеляційної скарги не визнала,
вважаючи також рішення суду законним
та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін та
представника апелянта, ознайомившись з
матеріалами справи, доводами
апеляційної скарги в її межах, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно частин 1, 2 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно вимог ч. 1 ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому
шлюбі з 1982 року по 1996 рік.

22 липня 1986 року, ОСОБА_9 із сім'єю в
кількості трьох осіб (ОСОБА_2 - чоловік
та ОСОБА_10 - син), видано ордер серії МК
№557 на право зайняття житлового
приміщення житловою площею 38 кв. м., яка
складається із трьох кімнат за адресою:
АДРЕСА_1. Ордер видано на підставі
рішення виконкому Тернопільської
міської ради від 11.07.1986р., згідно якого
затверджено протокол загальних зборів
членів житлово-будівельного
кооперативу про заселення 9-ти
поверхового житлового будинку по вул.
Кирпоноса на 143 квартири відповідно до
проведеного жеребкування.

Станом на 1992 рік пайові внески за
спірну кооперативну квартиру були
виплачені в повному обсязі, що
підтверджує довідка ПП "Люкс" № 367 від
5.07.2013р.

Стаття 15 Закону України "Про
власність" визначала, що член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок на
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987р.
з наступними змінами "Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи
викладені у п/п "а" пункту 6, при розгляді
спорів про поділ квартири між
подружжям, яке розлучилося, судові слід
керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15
Закону України "Про власність", п. 43
Примірного статуту ЖБК і чинним
законодавством про шлюб та сім"ю,
враховуючи, що пай, внесений подружжям
в ЖБК в період сумісного проживання за
рахунок спільних коштів, а після повної
сплати пайового внеску - квартира, є їх
спільним майном і підлягає поділу на
загальних підставах.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що суд прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя і
тому слід визнати за позивачем право
власності на 1/2 даної квартири.

Колегія суддів не приймає до
уваги посилання представника апелянта
про те, що ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом про визнання права власності
на спірну квартиру із пропуском строку
позовної давності, оскільки факт
розірвання шлюбу не зумовив початок
перебігу позовної давності, так як
право позивача на половину квартири не
порушувалося, він проживає в цьому
житлі та користується належною йому
власністю і лише в лютому 2014 року
дізнався, що дана квартира заставлена в
банку.

Також, надуманими є твердження
апелянта про те, що поділ майна
подружжя порушує їх права як
іпотекодержателя, оскільки положення
договору іпотеки про те, що
іпотекодавець не має права
розпоряджатися квартирою без згоди
іпотекодержателя до закінчення
терміну дії іпотеки, не означає, що в
судовому порядку не можна поділити
спільне майно подружжя шляхом визнання
права власності на нього, оскільки
право володіння та користування майном
не заборонено, а поділ майна подружжя
не є розпорядженням ним.

Стаття 23 Закону України "Про іпотеку"
передбачає, що в разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності
на предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця, має всі його права і несе
всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

За таких обставин визнанням за
позивачем права власності на частку у
квартирі не порушено право банка щодо
предмета іпотеки, оскільки поділ
спільного майна подружжя не порушує
право банка та не може впливати на
зміну умов договору іпотеки.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що рішення суду ухвалене
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому підстав для
його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приват Банк"- відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 26 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.М. Храпак