Провадження № 2/201/3880/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року
Жовтневий
районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого - судді Браги А.В.

при секретарі - Обоянській М.С.,

за участю відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу №
201/14200/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, за участю
третьої особи, - ОСОБА_7 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2013 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернувся позивач з вищезазначеним
позовом, в якому просив суд виселити
відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення. В
обґрунтування позовних вимог позивач
послався на те, що на підставі договору
купівлі - продажу від 10 квітня 2002 року
йому належить ? частина трикімнатної
квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_7 на підставі
договору дарування від 10 квітня 2012 року
належить інша ? частина вказаної
квартири. Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 жовтня
2013 року по справі №22ц-774/7182/13 було
відмовлено у визначенні порядку
користування вказаною квартирою та
заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 22 травня
2013 року було залишено без змін. Крім
позивача у вказаній квартирі
зареєстровані й відповідачі, проте
останні там не проживають та не
утримують квартиру в належному стані.
Місце проживання відповідачів
позивачу невідомо. З урахуванням того,
що позивач має намір проживати по
даному адресу зі своєю громадянською
дружиною, він вважає, що подальша
реєстрація відповідачів у спірній
квартирі порушує його законні права та
інтереси, у зв'язку з чим та на підставі
ст.ст. 319, 321 ЦК України, 116, 157 ЖК України
просить виселити відповідачів з місцем
їх фактичної реєстрації без надання
іншого житлового приміщення.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав до суду клопотання в якому просив
суд розглянути справу без його участі,
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечували в повному
обсязі, посилаючись на те, що позивач є
її колишнім чоловіком, який в спірній
квартирі не проживав, як під час шлюбу з
ОСОБА_1, так і після розірвання шлюбу. На
підтвердження даного факту послався
зокрема на те, що в вересні 2002 року
ОСОБА_3 не проживаючи в спірній
квартирі, намагався в судовому порядку
вселитися в спірну квартиру. Рішенням
Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 22 травня 2003 року
по справі № 2-401/03 в задоволенні позову
ОСОБА_3 про вселення в квартиру АДРЕСА_1
було відмовлено. Дане рішення набрало
законної сили і є чинним на теперішній
час. Також відповідач зазначила, що
вона з родиною (відповідачами по
справі) проживають в спірній квартирі
вже тривалий час, виконують всі
обов'язки і дотримуються всіх правил
користування жилим приміщенням, на
відміну від позивача, який, як їй стало
відомо, фактично мешкає за адресою:
АДРЕСА_2. Так, відповідач та її
представник просили суд відмовити в
задоволенні позовних вимог з підстав
їх незаконності та необґрунтованості.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в
судове засідання не з'явились, надали
до суду письмові заперечення на позов,
які за змістом повністю співпадають з
правовою позицією ОСОБА_1, просили суд
розглядати справу за їх відсутності та
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання
не з'явився, надав до суду заяву, в якій
просив розглянути справу без його
участі, проти задоволення позовних
вимог заперечував в повному обсязі,
обґрунтовуючи свою правову позицію
тим, що викладене в позові не
відповідає дійсним обставинам, сім'я
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6
проживали і проживають за вказаною
адресою, натомість ОСОБА_3 за цією
адресою не проживав ніколи та не
проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вислухавши пояснення відповідача та її
представника, дослідивши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази у сукупності з нормами
чинного законодавства України, суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходячи з
наступного.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, на підставі
договору купівлі-продажу від 10 квітня
2002 року ОСОБА_3 належить ? частини
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8 - 9).

22 травня 2003 року рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська по
цивільній справі в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про вселення в АДРЕСА_1 - було
відмовлено (а.с. 72 - 73).

01 вересня 2009 року постановою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська по справі № 3-3588/09
ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та
накладено на правопорушника
адміністративне стягнення у вигляді
адміністративного штрафу у розмірі 85,00
гривень (а.с. 42).

Відповідно до вищевказаної постанови
судом було встановлено, що 21 серпня 2009
року о 17.00 год. ОСОБА_3, знаходячись по
місцю свого мешкання, за адресою:
АДРЕСА_3, вчинив сімейну сварку з
дружиною, лаявся та погрожував
фізичною розправою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 20 червня 2011 року
визнано недійсним договір
купівлі-продажу половини квартири
АДРЕСА_1, укладений 10 квітня 2002 року між
ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та
імені неповнолітнього ОСОБА_6 та
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрований в реєстрі за № 1798.
Повернуто сторони за вказаним
договором купівлі-продажу в їх
первісний стан шляхом визнання за
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 право власності на ?
частину зазначеної квартири за кожним.
Відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 У задоволенні зустрічної
позовної заяви ОСОБА_5 відмовлено. У
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено (а.с. 43 - 45).

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 жовтня
2011 року рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 20 червня
2011 року було скасовано частково. В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено. В порядку виділу частки із
спільного майна зобов'язано ОСОБА_4,
ОСОБА_5 солідарно виплатити ОСОБА_3
316375,00 гривень компенсації вартості
половини квартири АДРЕСА_1. Припинено
право власності ОСОБА_3 на половину
квартири АДРЕСА_1. Половина квартири
АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, належить
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін (а.с. 62 - 64).

Відповідно до ухвали Вищого
спеціалізованого суду України від 25
листопада 2011 року ОСОБА_6 було
відмовлено у відкритті касаційного
провадження на рішення Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 27
жовтня 2011 року (а.с. 43 - 45).

Крім того, заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
22 травня 2013 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визначення
порядку користування квартирою було
відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 жовтня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було
відхилено, заочне рішення Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська від
22 травня 2013 року було залишено без змін
(а.с. 8 - 9).

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Конституції України, ЖК Української
РСР, ЦК України, ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання».

Право на житло гарантоване людині
статтями 47, 48 Конституції України. Так,
ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону та за рішенням суду.

Правові позиції Європейського Суду з
прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції
про захист прав людини та основних
свобод гарантує кожній особі, окрім
інших прав, право на повагу до її житла,
що охоплює, насамперед, право займати
житло, не бути виселеною чи позбавленою
свого житла.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не
може бути обмежений в праві
користування житловим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законом, житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони використовуються
проти їх призначення або з порушенням
прав інших громадян.

Частина 2 ст. 64 ЖК України визначає, що
до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 71 ЖК України, при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
право користування жилим приміщенням
протягом шести місяців.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
займане жиле приміщення у випадках і в
межах строків, установлених частиною
першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 цього
Кодексу. Тимчасова відсутність наймача
та членів його сім'ї не звільняє їх від
виконання обов'язків за договором
найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться у добровільному або
судовому порядку.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України
особи, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяються без надання їм
іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Тобто, процесуальними нормами
встановлено як право на участь у
доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу.

Так, в своїй позовній заяві ОСОБА_3
просить суд виселити відповідачів з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги не проживанням
останніх за адресою своєї реєстрації,
посилаючи при цьому, як на правове
обґрунтування на ст.ст. 109 та 157 ЖК
України.

За своєю суттю позовні вимоги та їх
правове обґрунтування суперечать одне
одному, оскільки підставою визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщення є
встановлення факту її не проживання за
адресою реєстрації понад встановлений
строк без поважної на це причини, тоді
як позивач в прохальній частині позову
фактично спростовую наведене ним
обґрунтування та просить суд виселити
відповідачів з квартири, яка є місцем
їх реєстрації та мешкання.

Позивач в судові засідання не
з'являвся, надав до суду заяву про
розгляд справи за його відсутності,
свого представника до участі у справі
не забезпечив, будь-яких доказів на
підтвердження викладених в позовній
заяві фактів суду не надав.

05 грудня 2013 року ОСОБА_3 надав до суду
заяву про збільшення позовних вимог,
згідно якої просив суд звернути
стягнення на всю квартиру АДРЕСА_1
шляхом визнання за ним права власності
на всю квартиру.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України сторони
мають рівні процесуальні права і
обов'язки. Крім прав та обов'язків,
визначених у статті 27 цього Кодексу,
позивач має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог, відмовитися від
позову, а відповідач має право визнати
позов повністю або частково. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

Так, в поданій позивачем заяві про
збільшення позовних вимог, ОСОБА_3
фактично змінив предмет та підставу
позову.

З урахуванням думки сторони
відповідача, а також з огляду на те, що
дана заява була подана позивачем на
стадії розгляду справи по суті, судом
було відмовлено в прийнятті такої
заяви та повернуто її позивачу.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм діючого
законодавства, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, за участю
третьої особи, - ОСОБА_7 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням з
підстав їх недоведеності та
необґрунтованості.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК
України та враховуючи результат
вирішення справи, судові витрати, що
були понесені позивачем при зверненні
до суду, що складаються з судового
збору у сумі 229,40 гривень, не
відшкодовуються.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 31, 57 - 60, 88, 128, 157, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, за участю
третьої особи, - ОСОБА_7 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, -
відмовити.

Судові витрати, що складаються з
судового збору у сумі 229,40 гривень
понесені позивачем при зверненні з
позовом до суду, не відшкодовуються.

Рішення суду може бути
оскаржено до Апеляційного суду
Дніпропетровської області протягом 10
днів з дня його проголошення шляхом
подання апеляційної скарги через
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська.

Суддя:

А.В. Брага