У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
Миколаївської області в інтересах
держави до Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області, ОСОБА_3 про визнання
незаконними і скасування рішень органу
місцевого самоврядування та
зобов'язання вчинити дії за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою представником -
ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 2 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року заступник прокурора
Миколаївської області в інтересах
держави звернувся до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що
рішеннями Коблівської сільської ради
Миколаївської області від 2 квітня 2012
року № 21 та від 25 жовтня 2012 року № 24
відповідно ОСОБА_3 надано дозвіл на
розроблення проекту із землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
площею 0,0150 га у АДРЕСА_1 в оренду для
комерційного використання та
затверджено проект землеустрою з
наданням ОСОБА_3 вказаної земельної
ділянки у довгострокову оренду
терміном на 49 років для будівництва і
обслуговування будівель торгівлі з
уточненою площею 0,0129 га. Проте
зазначена земельна ділянка
розташована у пляжній зоні прибережної
захисної смуги на відстані 17-20 метрів
від урізу Чорного моря і в межах
нормативно визначеної 2-х кілометрової
прибережної захисної смуги, тому
відносяться до земель водного фонду і
згідно з п. «д» ч. 4 ст. 58, ст. 62 3К України
ст. ст. 87, 88 ВК України не може
передаватись для будівництва і
обслуговування будівель торгівлі.
Зазначав, що проведеною інспекцією
державного архітектурно-будівельного
контролю у Миколаївській області
перевіркою встановлено, що на указаній
земельній ділянці ОСОБА_3 власними
силами розпочато виконання
будівельних робіт з будівництва
капітальної будівлі невизначеного
призначення розміром 13.55 кв. м х 10 кв. м
без відповідних документів, які дають
право виконувати такі роботи і
постановою інспекції від 28 травня 2013
року ОСОБА_3 притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ст. 96 КУпАП України.

Ураховуючи викладене, прокурор
просив визнати указані рішення
сільської ради незаконними,
зобов'язати ОСОБА_3 повернути вказану
земельну ділянку Коблівській
сільській раді Миколаївської області
та привести її за власний рахунок у
придатний для використання за
призначенням стан, шляхом знесення
самовільно збудованої споруди.

Ухвалою Березанського районного суду
Миколаївської області від
27 грудня 2013 року позовні вимоги
прокурора роз'єднано з виділенням
вимог про покладення на ОСОБА_3
обов'язку за власний рахунок вказану
земельну привести у придатний для
використання за призначенням стан,
шляхом знесення самовільно збудованої
споруди.

Рішенням Березанського районного суду
Миколаївської області від
27 грудня 2013 року у задоволенні позову
прокурора відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 2 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов прокурора задоволено. Визнано
незаконними та скасовано
розпорядження Коблівської сільської
ради Миколаївської області від 2 квітня
2012 року № 21 та від 25 жовтня 2012 року № 24
відповідно про надання ОСОБА_3 дозволу
на розроблення проекту із землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
площею 0,0150 га у АДРЕСА_1 і про
затвердження проекту землеустрою з
наданням ОСОБА_3 в
довгострокову оренду терміном на 49
років зазначеної земельної ділянки.
Зобов'язано ОСОБА_3 повернути у
власність Коблівської сільської ради
Миколаївської області земельну
ділянку площею 0,0129 га,
розташовану по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачем не доведено, що спірна
земельна ділянка відносяться до земель
водного фонду, оскільки фактичні
розміри і межі прибережних захисних
смуг існують не в силу їх
законодавчого закріплення, а для
визначення встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги. Віднесення цієї території до
земель водного фонду законодавством
України передбачений відповідний
порядок, який полягає у розробці
відповідного проекту та виділення на
його підставі земель водоохоронних зон
та прибережних захисних смуг, а за
відсутності встановлених меж
земельних ділянок спеціального
обмеження (меж прибережних захисних
смуг) порушення або перетин таких меж є
неможливим. При цьому суд послався на
те, що зазначена правова позиція
висловлена Верховним Судом України у
постанові № 6-25 цс 13 від 22
травня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи частково
вимоги прокурора, апеляційний суд
виходив із того, що до встановлення
прибережних захисних смуг за окремими
проектами землеустрою розпорядник
землі не має права виділяти у
користування особам земель, що межують
з захисними смугами, і відсутність
відповідного проекту та фактичного
визначення на місцевості таких смуг не
є законною підставою для органу
місцевого самоврядування не брати до
уваги визначені законом розміри
прибережної захисної смуги при
виготовленні і затвердженні вказаної
технічної документації із землеустрою.
При цьому зазначив, що за даними
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства, проведеної 21 травня 2013
року державним інспектором сільського
господарства, спірна земельна ділянка
знаходиться на відстані 17-20
метрів від урізу Чорного моря.
Посилання районного суду на правову
позицію Верховного Суду України є
безпідставним, оскільки вона
стосується інших фактичних і правових
відносин.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішеннями
Коблівської сільської ради
Миколаївської області від 2 квітня 2012
року № 21 та від 25 жовтня 2012 року
№ 24 відповідно ОСОБА_3 надано дозвіл
на розроблення проекту із землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
площею 0,0150 га у АДРЕСА_1 в оренду для
комерційного використання та
затверджено проект землеустрою з
наданням ОСОБА_3 цієї земельної ділянки
у довгострокову оренду терміном на
49 років для будівництва і
обслуговування будівель торгівлі з
уточненою площею 0,0129 га.

Прокурор посилався на те, що вказана
земельна ділянка розташована у пляжній
зоні прибережної захисної смуги на
відстані 17-20 метрів від урізу Чорного
моря і в межах нормативно визначеної 2-х
кілометрової прибережної захисної
смуги. На підставі вказаного
розпорядження 12 листопада 2012 року між
Коблівською сільською радою
Миколаївської області та ОСОБА_3
укладено договір спірної земельної
ділянки, який у встановленому законом
порядку не пройшов державну
реєстрацію.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України
визначає, що до водного фонду України
належать: поверхневі води: природні
водойми (озера), водотоки (річки,
струмки), штучні водойми (водосховища,
ставки) і канали; інші водні об'єкти;
підземні води та джерела; внутрішні
морські води та територіальне море.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України
та ст. 4 ВК України до земель водного
фонду належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами,
іншими водними об'єктами, болотами, а
також островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст.
58 ЗК України до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями с. 60 ЗК
України та ст. 88 ВК України
вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок

та навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари -
25 метрів; для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та

навколо морських заток і лиманів
встановлюються за проектами

землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням

містобудівної документації.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК
України у межах існуючих населених
пунктів прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Водночас за змістом п. 2.9 Порядку № 434 у
разі відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486, з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК
України у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( п. «г» ч. 3 ст. 83
ЗК України.

Відповідно до п. 5 Порядку № 486 розміри і
межі водоохоронних зон визначаються
проектом на основі нормативно
технічної документації, а на землях
міст і селищ міського типу розмір
водоохоронної зони, як і прибережної
захисної смуги, встановлюється
відповідно до існуючих на час
встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (п. 10
зазначеного Порядку).

Отже, за системним аналізом
законодавства на час виникнення
правовідносин, відповідно до положень
ст. 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови
№ 486 розмір та межі
прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за ст. ст.
50-54 Закону України «Про землеустрій»), а
на землях населених пунктів відповідно
до існуючих на час встановлення
конкретних умов забудови, а при наданні
в користування земельних ділянок
навколо зазначених та інших водних
об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-16 цс 14 від 21 травня 2014 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Апеляційний суд правильно звернув
увагу районного суду на те, що
постанова Верховного Суду України № 6-25
цс 13 від 22 травня 2013 року стосується
іншого предмета та підстав позову.

Проте апеляційний суд не звернув уваги
на таке.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України
визначено, що доказування (а, отже, і
рішення суду) не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обгрунтовуючи заперечення проти
позову та апеляційної скарги,
ОСОБА_3 посилалася на те, що будь-яких
доказів, які б вказували на те, що
спірна земельна ділянка відноситься до
земель водного фонду прокурором не
надано, та звертала увагу судів на те,
що вона знаходиться у межах АДРЕСА_1 в
зоні існуючої забудови, а тому, на її
думку, знаходиться в зоні існуючої
забудови. При цьому ОСОБА_3 звертала
також увагу на наявність укладеного
договору оренди, його умови, права та
обов'язки, які досягнуті сторонами у
відповідності до ст. 1 Закону
України «Про оренду землі» та її право
на строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою (а. с.
150-156).

Висновків щодо цих доводів
апеляційний суд у порушення ст. 316 ЦПК
України взагалі не зробив.

При цьому підставою для задоволення
позову апеляційний суд фактично визнав
один єдиний акт державного інспектора
сільського господарства від
21 травня 2013 року про те, що спірна
земельна ділянка знаходиться на
відстані 17-20 метрів від урізу
Чорного моря.

Разом із тим, цей акт, хоча і є належним
і допустимим доказом, проте повинен був
судом досліджуватись з урахуванням
вимог ст. 212 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд не звернув увагу на
зазначені в акті обставини про те, що
спірна земельна ділянка відноситься як
до земель водного фонду, так і до земель
сільськогосподарського призначення.

Отже, його суперечливі фактичні дані
судом не з'ясовані, не уточнені та не
враховано конкретну ситуацію, що має
важливе юридичне значення для
правильного вирішення справи.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув;
доводів сторін як на підтвердження, так
і на заперечення позову належним чином
не перевірив; не навів та не вказав на
конкретні докази, які б, з урахуванням
конкретної ситуації, давали підстави
стверджувати, що спірна земельна
ділянка знаходиться на відстані 17-20
метрів до урізу Чорного моря і є землею
водного фонду, інші висновки
апеляційного суду ґрунтуються на
припущеннях, що заборонено (ч. 4 ст. 60 ЦПК
України).

Ураховуючи те, що фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи,
апеляційним судом не встановлені,
судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 2 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко