Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/268/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Адаменко І.М.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

іменем України

21.01.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого -
Карпенка О.Л.,

суддів -
Голованя А.М., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря -
Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Агрофірма «Рось» про визнання
недійсним договору, зобов'язання
повернути земельну ділянку за
апеляційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Рось» на рішення Бобринецького
районного суду Кіровоградської
області від 26 листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

20 вересня 2013 року ОСОБА_2 пред'явив
позов до ТОВ «Агрофірма «Рось» про
визнання недійсним договору оренди
землі, укладеного між ним і
відповідачем по справі 7 жовтня 2011 року
і зареєстрованого у відділі
Держкомзему у Бобринецькому районі
Кіровоградської області 23 грудня 2011
року, зобов'язання відповідача
повернути йому земельну ділянку площею
4,82 га. Позов обґрунтовано тим, що він
фактично не укладав з відповідачем
договору. Під час розгляду справи
позивач доповнив підстави позову і
послався на невідповідність договору
вимогам ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», а саме відсутність у
договорі істотних умов: об'єкта оренди
(не вказано кадастровий номер
земельної ділянки), умови його
збереження, передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Рішенням Бобринецького районного
суду Кіровоградської області від 26
листопада 2013 року позов задоволено
повністю. Суд визнав недійсним договір
оренди землі, укладений між ОСОБА_2 і
ТОВ «Агрофірма Рось», який
зареєстрований у відділі
Держземагенства у Бобринецькому
районі Кіровоградської області 23
грудня 2011 року за № 01073, зобов'язав
відповідача повернути позивачу
земельну ділянку площею 4,82 га
кадастровий номер :02:000:355.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу у
якій просить скасувати рішення і
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що
позивач не обґрунтував порушення своїх
прав. Зміст договору не суперечить
Типовій формі договору оренди землі.
Дій щодо передачі у оренду або до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки відповідач не
вчиняв. Відсутність в договорі
вказаних умов не порушує права
позивача. Крім того, відповідач
пропонував позивачу доповнити договір
такими умовами, але позивач
проігнорував його пропозицію.
Посилання суду на правову позицію,
викладену у постанові Верховного Суду
України від 18 липня 2012 року по справі №
6-77цс12 є помилковим так, як обставини
справи, яка розглянута Верховним Судом
України і тієї, яка знаходилася на
розгляді суду першої інстанції є
різними. У оспорюваному договорі є
відомості за якими орендована земельна
ділянка може бути ідентифікована, а
тому посилання на відсутність у
договорі кадастрового номеру
земельної ділянки не впливає на його
дійсність. Умови збереження земельної
ділянки розкрито у змісті п.п. 15, 16, 21, 24
договору оренди.

В судовому засіданні представник
відповідача, Краснощоков Є.В.,
підтримав апеляційну скаргу повністю.

Позивач, повідомлений належним
чином про час та місце розгляду справи
в судове засідання не з'явився.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджується, що
позивач являється власником земельна
ділянка площею 4,82 га, розташована на
території Бобринківської сільської
ради Бобринецького району
Кіровоградської області для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, кадастровий номер
:02:000:355, що підтверджується
відомостями Державного акту серії
ІІ-КР № 003298 виданого Бобринецькою
районною державною адміністрацією 29
березня 2002 року.

07 жовтня 2011 року ОСОБА_2 та ТОВ
«Агрофірма Рось» підписано договір
оренди землі, який зареєстрований у
відділі Держкомзему Бобринецького
районну Кіровоградської області 23
грудня 2011 року за № 01073.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте оскаржуване рішення не
відповідає цим вимогам закону.

Суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не довів той факт, що
договір оренди укладений не ним.

В цій частині рішення суду
сторонами не оскаржується.

Задовольняючи позов, суд вважав
доведеним, що в оспорюваному договорі
відсутні ряд істотних умов: умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, а також не вказаний
кадастровий номер земельної ділянки та
відсутні умови збереження земельної
ділянки. У зв'язку з відсутністю в
договорі умови передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки суд дійшов
висновку, що в силу ч. 2 ст. 15 Закону
України "Про оренду землі" договір є
недійсним.

Погодитися цим висновком суду
неможливо.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» передбачено, що
істотними умовами договору оренди
землі є: об'єкт оренди (кадастровий
номер, місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 цього
Закону).

За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» умови договору про
об'єкт оренди включають відомості про
кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки.

Згідно п. 1 укладеного між сторонами
по справі договору оренди землі, об'єкт
оренди розташований в с. Бобринка.

Цей договір укладений на підставі
відомостей державного акту на право
приватної власності на землю серія
ІІ-КР № 003298 від 29 березня 2002 року, про що
безпосередньо вказано у п. 2 договору
(а.с. 91). Вказаний державний акт
міститься план та опис зовнішніх меж
земельної ділянки, у ньому зазначено,
що вона розташована на території
Бобринківської сільської ради а також
заначено її кадастровий номер
:02:000:355.

Крім того, в цьому ж пункті договору
вказано площу земельної ділянки, яка
становить 4,82 га.

Таким чином колегія суддів вважає,
що твердження позивача, з яким
погодився суд першої інстанції, про
відсутність у договорі відомостей про
об'єкт оренди, а саме кадастрового
номеру земельної ділянки, є
безпідставним.

Пунктом 17 оспорюваного договору
передбачено, що умови збереження стану
об'єкта оренди полягають в додержанні
умов договору.

Згідно пунктів 1, 15, 16 договору
земельна ділянка передається в оренду
для ведення сільськогосподарського
призначення, що відповідає цільовому
призначенню земельної ділянки, яке
вказане у державному акті на право
власності на землю (а.с. 7).

Відповідно до п. 21 договору, орендар
зобов'язаний повернути орендодавцю
земельну ділянку після закінчення
договору оренди у стані, не гіршому
порівняно з тим, у якому він одержав її
в оренду.

Порядок поліпшення земельної
ділянки визначено п. 23, 24 укладеного
сторонами договору оренди.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про
оренду землі» передбачено, що
орендодавець має право вимагати від
орендаря використання земельної
ділянки за цільовим призначенням,
згідно з договором оренди, дотримання
екологічної безпеки землекористування
та збереження родючості ґрунтів,
додержання державних стандартів, норм
і правил.

Крім того, законодавством
визначено загальнообов'язкові для
власників землі та землекористувачів
норми щодо охорони та збереження
земель. Такі норми містять, зокрема,
розділ VІ Земельний кодекс України,
розділ VI Закону України «Про охорону
земель», ст. 29 Закону України «Про
оренду землі», постанова Ради
Міністрів СРСР від 2 червня 1976 року №407,
постанова Ради Міністрів УРСР від 14
липня 1976 року №327, ГОСТ 17.5.3.04-83, ГОСТ
17.5.1.01-83, ГОСТ 17.5.4.01-84, ГОСТ 17.5.4.02-84, ГОСТ
17.5.3.05-84, ГОСТ 17.5.1.02-85, ГОСТ 17.7.3.06-85, ГОСТ
17.5.1.03-86 та інших актів чинного
законодавства.

При укладенні оспорюваного договору
сторони не узгоджували відступ від
вимог законодавства щодо умов
збереження переданої в оренду
земельної ділянки, а тому вони жодним
чином не звільняються від обов'язку
дотримання вимог законодавства, яке
регулює питання збереження земель.

Отже умови договору оренди про
збереження об'єкта оренди не
обмежуються змістом п. 17 договору, а
розкриваються в інших пунктах договору
(п. 1, 15, 16, 21, 23, 24, 31) та нормах діючого
законодавства, які регулюють ці
правовідносини.

Колегія суддів звертає увагу також
на те, що вказуючи про фактичну
відсутність в договорі умов збереження
об'єкта оренди, позивачем у позовній
заяві не зазначено які конкретно умови
збереження об'єкта оренди не внесені до
тексту договору.

У зв'язку з викладеним колегія
суддів дійшла висновку, що доводи
позивача щодо відсутності у договорі
умов збереження об'єкта оренди, з якими
погодився суд першої інстанції,
суперечать змісту укладеного договору
так, як сторони дійшли згоди з цих умов.

Суд правильно встановив, що
оспорюваний договір оренди землі не
містить умов передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Вирішуючи спір, суд послався на
правову позицію Верховного Суду
України викладену в постанові від 18
липня 2012 року у справі № 6-77цс12
відповідно до якої відсутність у
договорах оренди землі хоча б однієї з
істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15
Закону України «Про оренду землі»,
зокрема умов збереження стану об'єкта
оренди, є підставою для визнання
недійсними таких договорів оренди
відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі».

Проте, задовольняючи позов, суд
першої інстанції залишив поза увагою
інші норми матеріально і
процесуального права, які підлягають
застосуванню при вирішенні спору.

За змістом ст. 15 ЦК України та ст. 3
ЦПК України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Правовою гарантією на судовий
захист особистого немайнового або
майнового права та інтересу особи
являється ст. 16 ЦК України.

Порядок реалізації права особи на
судовий захист встановлено
процесуальним законодавством.

Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

У зв'язку з цим, при вирішенні спору суд
повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавця у
зв'язку з відсутністю в договорі оренди
умов, передбачених статтею 15 Закону
України «Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, а також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

Аналогічний за змістом правовий
висновок зробив Верховний Суд України
в постанові від 25 грудня 2013 року у
справі № 6-94цс13.

Таким чином саме по собі встановлення
судом відсутності у договорі оренди
земельної ділянки умов, передбачених
статтею 15 Закону України «Про оренду
землі», не являється достатньою
підставою для застосування судом
способів захисту цивільних прав або
інтересів, а саме визнання правочину
недійсним.

Суд першої інстанції не врахував, що в
позовній заяві позивач спочатку
посилався на порушення свого права
власності (володіння, користуванні і
розпорядження) на земельну ділянку
внаслідок відсутності його
волевиявлення на укладення договору
оренди земельної ділянки.

Під час розгляду позивач доповнив
позов додатковою підставою -
відсутністю у договорі вказаних ним
істотних умов та стверджував про
порушення його прав, передбачених ч. 1
ст. 24 Закону України «Про оренду землі»
(а.с. 73, 74).

Однак у цій нормі Закону передбачені
права орендодавця вимагати від
орендаря: використання земельної
ділянки за цільовим призначенням
згідно з договором оренди; дотримання
екологічної безпеки землекористування
та збереження родючості ґрунтів,
додержання державних стандартів, норм
і правил; дотримання режиму
водоохоронних зон, прибережних
захисних смуг, зон санітарної охорони,
санітарно-захисних зон, зон особливого
режиму використання земель та
територій, які особливо охороняються;
своєчасного внесення орендної плати,
тобто ця стаття закріплює права вимоги
орендодавця до орендаря щодо
цільового, належного і безпечного
користування земельною ділянкою задля
її збереження та своєчасного отримання
орендної плати.

При цьому, як зазначалося вище, в
договорі сторонами визначені умови
використання і збереження земельної
ділянки.

Порушення прав, передбачених ч. 1 ст. 24
Закону України «Про оренду землі», в
наслідок відсутності у договорі умов
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, позивач не
обґрунтував та не довів їх ні в суді
першої інстанції, ні в суді апеляційної
інстанції.

У зв'язку з недоведеністю позивачем
фактів порушення його прав, за захистом
яких він звернувся до суду, підстави
для судового захисту цих прав відсутні.

Відповідач у своїх запереченнях на
позов (а.с. 88 - 90) посилався на не, що
права позивача не порушені, але суд,
всупереч вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК
України, ці доводи відповідача не
перевірив та мотиви їх відхилення у
рішенні не вказав.

Так, як рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
воно підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Рось» задовольнити, а рішення
Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 26
листопада 2013 року скасувати і ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма «Рось»
про визнання недійсним договору,
зобов'язання повернути земельну
ділянку відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Копія, з оригіналом згідно.

Суддя апеляційного суду

Кіровоградської області
О.Л. Карпенко