У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, треті особи: приватні нотаріуси
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про
визнання недійсними договорів
дарування та купівлі-продажу квартири,
визнання права власності на квартиру
та витребування майна з чужого
незаконного володіння, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2007 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом, в якому, з
урахуванням уточнень, просила визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1 від 12 вересня 2009 року, як такий,
що вчинений під впливом обману; визнати
недійсним договір купівлі-продажу
вказаної квартири від 20 травня 2007 року,
як такий, що вчинений особою, яка не
мала права його вчиняти; визнати за
позивачем право власності на вказану
квартиру; витребувати квартиру із
чужого незаконного володіння.

В обґрунтування вимог позивач
посилалася на те, що між нею та ОСОБА_14,
з яким вона декілька років спільно
проживала та вела спільне
господарство, 29 грудня 2006 року
зареєстровано шлюб. Напередодні шлюбу
ОСОБА_14 на її користь було складено
заповіт на квартиру АДРЕСА_1, яка
належала йому на праві власності.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 помер, після його
смерті квартирою заволоділа ОСОБА_7 та
її чоловік, посилаючись на договір
дарування вказаної квартири від 12
вересня 2006 року.

У подальшому спірну квартиру 20 травня
2007 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8, а та в
свою чергу 25 липня 2007 року продала її
ОСОБА_9 Вказувала, що оскільки ОСОБА_14
був інвалідом 1 групи по зору, він не міг
без сторонньої допомоги читати та
пересуватись, а тому не міг читати
текст договору, який підписував.
Позивач вказувала, що такий договір
укладено під впливом обману.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 січня 2011 року позов
ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1 від 12 вересня 2006 року,
укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_7
У задоволенні інших позовних
вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
13 лютого 2014 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27 січня 2011 року у частині
задоволених позовних вимог скасовано
та ухвалено в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_6 про
визнання договору дарування недійсним
відмовлено. В іншій частині рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_14 належала
на праві приватної власності квартира
АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про
право власності, виданого 05 вересня 1995
року виконавчим комітетом Радянської
районної ради в м. Києві,
зареєстрованого у Київському міському
бюро технічної інвентаризації 20
вересня 1995 року.

12 вересня 2006 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_7
було укладено договір дарування
вказаної квартири, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 та зареєстрований КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
15 вересня 2006 року.

09 листопада 2006 року ОСОБА_14 склав
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори, яким заповів
вказану квартиру ОСОБА_6

28 грудня 2006 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_6
був зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 помер.

Згідно з договором купівлі-продажу від
12 травня 2007 року ОСОБА_7 продала спірну
квартиру ОСОБА_8, яка 25 липня 2007 року
продала вказану квартиру ОСОБА_9

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
під час посвідчення оспорюваного
договору дарування нотаріусом не було
дотримано вимог Інструкції «Про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», оскільки ОСОБА_14,
був інвалідом 1-ої групи по зору, не міг
самостійно читати текст договору, який
підписував, зміст договору йому не був
прочитаний, а тому цей договір укладено
під впливом обману поза його волею.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції у частині позовних вимог про
визнання договору дарування недійсним
та ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що ОСОБА_14 не був сліпим, для покращення
зору носив окуляри, у матеріалах справи
відсутні належні та допустимі докази,
що він не міг прочитати текст договору
з використанням допоміжних засобів,
тому вважав, що текст договору
дарування прочитаний ОСОБА_14 за
допомогою окулярів.

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 цього Кодексу
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 64 цього Кодексу
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

З матеріалів справи убачається, що за
клопотанням ОСОБА_6 ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 29 серпня
2013 року призначено судово-медичну
експертизу, на вирішення якої були
поставлені питання про визначення
стану зору ОСОБА_14 щодо здатності
розпізнавати обличчя людей, читати та
підписувати друкований текст за
допомогою оптичних приладів для
корекції вад зору та без допомоги таких
приладів, чи може людина з таким станом
зору вважатися сліпою, чи є можливим
покращення стану зору за допомогою
хірургічного втручання (т. 3 а.с. 196).

Вказана експертиза не була проведена,
оскільки ОСОБА_6 не оплатила її
проведення. Про необхідність оплати
експертизи їй направлялися листи, як
експертною установою так і судом (т. 3
а.с. 207, 209, 211, 212).

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України у
разі ухилення особи, яка бере участь у
справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
призначена, або відмовити у його
визнанні.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що в акті про розірвання
шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 № 487 від 08
травня 2005 року, в акті про реєстрацію
шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_6 № 1596 від 29
грудня 2006 року особисто поставлено
підпис ОСОБА_14, та у заповітах від 11
лютого 2005 року та від 29 серпня 2005 року
міститься рукописний текст, вчинений
ОСОБА_14, що заповіт ним прочитано в
голос та зазначено від руки прізвище,
ім'я та по-батькові, у них не зазначено,
що він є сліпим і не має можливості
прочитати документ, приватний нотаріус
ОСОБА_10, яка посвідчувала оспорюваний
договір дарування, повідомила, що
ОСОБА_14 звертався до неї двічі: за
оформленням довіреності 06 вересня 2006
року на ім'я ОСОБА_7 та посвідчення
договору дарування 20 вересня 2006 року,
обидві нотаріальні дії вчинялися у
приміщенні нотаріальної контори по
АДРЕСА_2 у відповідності до положень ст.
ст. 10, 59, 60, 146, 212 ЦПК України, правильно
відмовив у визнані фактів, які б
свідчили про те, що ОСОБА_14 не міг
бачити, не міг прочитати друкований
текст та підписувати його та на
підставі наявних у справі доказів,
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи скарги про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права
безпідставні.

Враховуючи наведене колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відхилення касаційної скарги і
залишення рішення суду апеляційної
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
13 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов О.В.
Кадєтова Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова
Д.О. Остапчука