АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-652/14
Головуючий у 1 інстанції: Остапчук Т.В.
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В.,
Усика Г.І.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
19 вересня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів
та об'єднаним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору
недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 19 вересня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
коштів задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
заборгованість в розмірі 710 000 грн. , 3%
річних 5483,01 грн., розмір інфляції 1830
грн., судові витрати в розмірі 3441 грн..

В іншій частині позову відмовлено.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договору недійсним
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, відповідно до
заявлених вимог апеляційної скарги,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права.

Зокрема апелянт вказує на те, що
договір купівлі -продажу 03.08.2012 р. не
містить такої істотної умови як
предмет договору, не з*ясовано чим мав
ОСОБА_2 право продажу товарів в
розумінні ст.. 658 ЦК України, позивач за
об*єднаним позовом ОСОБА_3 згоди на
укладання чоловіком спірного договору
не надавала, категорично заперечує
проти його укладання і виконання умов,
оскільки він укладений всупереч
інтересів сім*ї, і матиме значні
негативні фінансові наслідки та
поставить в скрутне становище родину.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта підтримав подану
скаргу, із викладених в ній підстав,
представник ОСОБА_3 також підтримав
подану скаргу, представник позивача
проти задоволення апеляційної скарги
заперечував, просив залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношенням, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 2 статті 692 ЦК України
встановлено, що покупець повинен
виконати свій обов'язок щодо оплати
одразу в повному обсязі, тобто сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Однак сторони можуть відійти від цього
положення, застосувавши розстрочення
платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором
купівлі-продажу передбачена оплата
товару через певний час після його
передачі покупцю, покупець повинен
провести оплату в строк, передбачений
договором.

Якщо покупець не виконує свого
обов'язку щодо оплати переданого йому
товару в установлений договором
купівлі-продажу строк, продавець
набуває право вимоги такої оплати ( ч. З
ст. 692 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 03.08.2012 р. між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 (далі - відповідач) укладено
договір купівлі-продажу товарів у
розстрочку № 1-06/12, за умовами якого
відповідач придбав у позивача товари
для риболовлі та зобов'язувався
оплатити їх вартість в розмірі 710 000 грн.
з розстрочкою платежу, а саме 410 000 грн. в
термін до 31.10.2012р. та 300 000 грн. в строк,
який буде додатково погоджений між
сторонами, у випадку відсутності
такого погодження, до 31.12.2012 р.

Товари покупцем отримані в повній
комплектації та належної якості.
Жодних претензій до товарів він не має.

У зв*язку із невиконанням відповідачем
зобов*язань щодо здійснення оплати за
придбаний за договором товар, позивач
в березні 2013 року звернувся в суд із
даним позовом

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 18.06.2013 р. позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення коштів та позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
договору недійсним об'єднано в одне
провадження.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд виходив
із того, що умови укладеного договору є
обов'язковими для сторін та підлягають
виконанню, а тому з відповідача
необхідно стягнути заборгованість за
договором в розмірі 710 000 грн.

Крім того, суд правильно зазначив, що
відповідач прострочив грошове
зобов*язання, у зв*язку із чим на
підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, він
повинен сплатити позивачу суму боргу з
урахуванням 3% річних в розмірі 5 483, 01
грн. (410 000(сума боргу)*3%*64 (дні
прострочення)/100/365+ 710 000 грн.(сума
боргу)*3%*57 (дні прострочення)/100/365). та
інфляційних витрат в розмірі 1 830 грн.
(410 000грн.* 100,2%/100% -410 000 грн., 710 00 грн.*
100,2%/100%-710 000 грн.).

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду першої інстанції, який
відповідає з*ясованим фактичним
обставинам у справі. а також нормам
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК
України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України
визначені підстави, за наявності яких
правочин може бути визнаний недійсним,
а саме: недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою (зміст правочину не може
і суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, п'ятою (правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним)
та шостою (правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей) статті 203 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивачки за об'єднаним
позовом на те, що оспорюваний договір
купівлі-продажу необхідно визнати
недійсним, оскільки вона, як дружина
покупця не надавала згоди на придбання
товарів для риболовлі, зважаючи на їх
значну вартість, правильно не прийняті
судом до уваги, оскільки позивачка не
надала доказів, що договір укладений не
за її згоди як дружини та не в
інтересах сім'ї.

Посилання позивачки за зустрічним
позовом на ст. 369 ЦК України, яка
передбачає, що розпорядження майном,
яке є спільній сумісні власності
здійснюється за згодою всіх
співвласників, є безпідставним,
оскільки в даному випадку грошові
кошти, які відповідач повинен сплатити
за придбаний товар, не є майном
стосовно якого останній, як один із
його співвласників, уклав правочин без
згоди іншого, а є платіжним засобом в
розумінні ст. 192 ЦК України. Предметом
же оспорюваного договору є товари для
риболовства, а не гроші.

Крім того, суд обгрунтовано звернув
увагу на таку суттєву обставину, що
сам ОСОБА_1 не оспорює укладений
договір.

Щодо доводів апелянта про
неукладеність спірного договору у
зв*язку із невизначеністю його
предмету, колегія суддів вважає
необхідним зазначити, що як вбачається
зі змісту договору, на момент його
підписання товари були отримані
покупцем (ОСОБА_1) в повній
комплектації та належної якості і
жодних претензій до товарів він не має.

При цьому, протягом усього часу
розгляду справи, в тому числі і на
стадії апеляційного провадження,
відповідач не посилався на те, що
товари, які є предметом оспорюваного
договору, ним насправді не були
отримані, що свідчить про дійсність
укладеного договору і реального наміру
сторін на настання правових наслідків
в результаті його укладання.

З цих же підстав колегія суддів
відхиляє доводи апелянта з приводу
відсутності доказів належності на
праві власності проданих товарів
позивачу в розумінні ст. 658 ЦК України.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України,
право власності вважається набутим
правомірно якщо інше прямо не випливає
із закону, або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Таким чином, оскаржуване рішення суду
є законним і обгрунтованим і підстав
для його скасування чи зміни колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 19 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: