АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1315/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів
ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 6 листопада 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Відділ у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Шевченківського РУГУ МВС України в м.
Києві про визнання осіб такими, що
втратили право користування житлом та
зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа: Відділ у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Шевченківського РУГУ МВС України в м.
Києві, в якому просив визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1, з дня
їх вибуття та зобов'язати третю особу
зняти відповідачів з реєстраційного
обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що є власником 21/100 частини
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право власності від
23.01.1996.

18.09.2004 Відділом реєстрації актів
цивільного стану Дніпровського РУЮ м.
Києва був зареєстрований шлюб між ним
та ОСОБА_5 Після одруження відповідачі
вселились в квартиру та
зареєструвались в ній. 15.06.2010 Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Шевченківського РУЮ м. Києва, шлюб між
ними було розірвано. Відповідачі
звільнили квартиру наприкінці 2008 року,
а тому оскільки, відповідачі не
мешкають у квартирі протягом трьох
років без поважних причин, вони
втратили право на користування житлом.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 06.11.2013 в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову. Вказує, що суд
залишив поза увагою ті обставини, що
відповідачі не проживають в квартирі з
2009 року, в квартирі відсутні речі
відповідачі та останні не приймають
участь в утриманні квартири, що
підтверджується відповідними актами.
Також зазначає, що після розірвання
шлюбу з відповідачем у 2010 році, він, у
вересні 2011 року, зареєстрував новий
шлюб. В належній йому квартирі проживає
з дружиною та дитиною, а тому це не може
бути поважною причиною не проживання
відповідачів у спірній квартирі. Більш
того, стверджує, що оскаржуваним
рішенням суду порушується його право
власності на квартиру.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Відповідачі в судовому засіданні проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували за її безпідставністю і
необґрунтованістю та просили рішення
суду залишити без змін, оскільки воно
ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили, заяв про відкладення
розгляду справи не подавали. Колегія
суддів визнала за можливе розглянути
справу за відсутності осіб, які не
з'явились, оскільки їх неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Так, відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі, як колишні члени сім'ї, не
проживають в спірній квартирі з
поважних причин, а тому підстави
визначені законом для визнання їх
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням відсутні.

Вказаний висновок суду є законними та
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що відповідно до свідоцтва
про право власності на житло, виданого
органом приватизації державного
житлового фонду Радянського району м.
Києва 23.01.1996, позивачу на праві
власності належить 21/100 частина площі
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 4).

З 18.09.2004 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано 15.06.2010 (а.с. 5).

Згідно актів від 08.02.2011, від 11.04.2011, від
08.06.2011, від 03.08.2012, від 21.10.2012,
затверджених директором КП «ЖЕК
«Дегтярівська», на час обстеження в
квартирі АДРЕСА_1, відповідачі були
відсутні. Зі слів сусідів за даною
адресою вказані особи не проживають
(а.с. 8-11, 13).

02.09.2011 між позивачем та ОСОБА_5
зареєстровано шлюб (а.с. 6), від якого
народилася дитина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_5 є колишньою дружиною
позивача, а відповідач ОСОБА_6 є її
донькою від першого шлюбу.

Відповідачі не проживають в спірній
квартирі, що не заперечується
останніми. Натомість, як вбачається з
матеріалів справи в кімнаті, загальною
площею 12,1 кв.м. постійно проживає
позивач з дружиною та дитиною.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, на яку
посилався позивач, як на правову
підставу заявлених вимог, члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 31.10.2011 визнано ОСОБА_5
та ОСОБА_6 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
15.05.2012, залишеним без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21.09.2012, скасовано рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 31.10.2011 та ухвалено нове про
відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивач не
навів належних та допустимих доказів
на підтвердження не проживання
відповідачів у спірній квартирі понад
один рік без поважних причин.

З даним позовом позивач звернувся до
суду у жовтні 2012 року вказуючи на не
проживання відповідачів в квартирі в
період з червня 2011 року по жовтень 2012
року. Однак, як вже зазначалось вище,
рішенням суду від 15.05.2012, яке набрало
законної сили, було встановлено
відсутність підстав для визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування спірним житлом.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, проаналізувавши
норми права, які регулюють виниклі
спірні правовідносини сторін, оцінивши
наявні у справі докази в їх сукупності,
суд першої інстанції дійшов цілком
правомірного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення вимог
позивача, оскільки встановлено, що
відповідачі не проживають в квартирі з
об'єктивних причин, які є поважними.

Також судом правомірно та обґрунтовано
відмовлено в задоволенні вимог
позивача про зобов'язання третю особу
зняти відповідачів з реєстраційного
обліку, оскільки процесуальним законом
не передбачено можливості пред'явлення
позовних вимог до особи, яка має статус
у справі як третя особа, а не
відповідач, а отже у суду відсутні
жодні правові підстави для задоволення
вимог до третьої особи.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги щодо відсутності
поважних причин не проживання
відповідачів в квартирі є
безпідставними та спростовуються
встановленими, на підставі наявних у
справі доказів, фактичними обставинами
справи, а твердження про порушення
права власності позивача не
ґрунтується на вимогах закону,
оскільки факт реєстрації відповідачів,
як колишніх членів сім'ї позивача, в
квартирі, належній позивачу, не впливає
на права останнього щодо володіння,
користування та розпорядження
належною йому власністю.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 6 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді