АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/238/14
Головуючий в першій інстанції - Багрова
Доповідач - Котушенко С.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів Петренко
І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
приватного підприємства «Таврія» на
рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 11
жовтня 2013 року за позовом приватного
підприємства «Таврія» до ОСОБА_2, треті
особи: фермерське господарство «Скорук
М.А.», відділ Держкомзему у
Нікопольському районі
Дніпропетровської області про
визнання договору недійсним та
спонукання до вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ПП «Таврія» звернулось
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання договору недійсним та про
спонукання до вчинення певних дій,
вказуючи на те, що 24 квітня 2007 року між
ними був укладений договір оренди
належної відповідачеві земельної
ділянки площею 7,5144 га, термін дії якого
закінчився 20 вересня 2012 року. Ні в день
закінчення строку дії договору, ні
протягом місяця після цього,
відповідач не направив заперечення
проти його поновлення, а тому договір
оренди земельної ділянки вважається
поновленим на той же строк і на тих
самих умовах, що були передбачені
договором. Незважаючи на це, відповідач
уклав договір оренди земельної ділянки
з фермерським господарством «Скорук
М.А.».

Посилаючись на те, що земельна ділянка
відповідача знаходиться в загальному
масиві, який використовувало ПП
«Таврія», її межі не визначені та не
встановлені, позивач просив визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки, укладений відповідачем з ФГ
«Скорук М.А.», як такий, що не відповідає
ч.4 ст.15 ЗУ «Про оренду землі» та
скасувати його державну реєстрацію;
визнати поновленим договір оренди
земельної ділянки, укладений
відповідачем 24 квітня 2007 року з ПП
«Таврія», та зобов'язати ОСОБА_2 укласти
з ним додаткову угоду, передбачену ст.33
вказаного закону.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 11 жовтня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування рішення, як
незаконного, необґрунтованого та про
ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів не
знаходить передбачених законом
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

З наведених норм вбачається, що власник
майна має право вільно розпоряджатися
своїм майном, продавати його іншим
особам, укладати інші угоди, при цьому
самостійно обирати покупця чи орендаря
(наймача) свого майна, вільно укладати з
ним договір, визначати умови цього
договору.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯА
№166537 виданого у березні 2006 року, ОСОБА_2
належить земельна ділянка площею 7,5144
га, розташована у с.Новософіївка, з
цільовим призначенням: ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва (а.с.49).

24 квітня 2007 року між сторонами було
укладено договір оренди даної
земельної ділянки терміном на п'ять
років, з закінченням дії договору 19
вересня 2012 року (а.с.4).

По закінченню строку дії вказаного
договору сторони не обговорювали
питання про його поновлення, оскільки
до цього ОСОБА_2 неодноразово
попереджав ПП «Таврія» про небажання
продовжувати договір оренди земельної
ділянки.

01 жовтня 2012 року ОСОБА_2 уклав з ФГ
«Скорук М.А.» договір оренди земельної
ділянки, котрий 26 жовтня 2012 року був
зареєстрований відділом Держкомзему у
Нікопольському районі
Дніпропетровської області (а.с.68-69).

Встановивши зазначені обставини, суд
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги про те, що після 20 вересня 2012
року, тобто після закінчення строку дії
договору оренди земельної ділянки ПП
«Таврія» продовжувало користуватися
вказаною земельною ділянкою проти чого
не заперечував відповідач, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що в
жовтні 2012 року зазначену земельну
ділянку вже обробляло ФГ «Скорук М.А.».

Даний факт підтверджується доданим до
позовної заяви актом ПП «Таврія» від 13
листопада 2012 року про обстеження полів,
в результаті чого було виявлено
проведення оранки належної ОСОБА_2
земельної ділянки фермером Скорук М.А.
(а.с.7), а також зверненнями від 05
листопада 2012 року ПП «Таврія» до ФГ
«Скорук М.А.» та ОСОБА_2 про надання
документів (а.с.8,9).

Доводи апеляційної скарги про те, що
земельна ділянка відповідача
знаходиться в загальному масиві, який
використовувало ПП «Таврія», її межі не
визначені та не встановлені,
спростовується матеріалами справи, а
саме тим, що ще в березні 2006 року, тобто
до укладення з ПП «Таврія» договору
оренди земельної ділянки, відповідач
отримав державний акт на право
власності на землю, і, таким чином, став
власником конкретної земельної
ділянки для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва з
виділенням та фіксацією на місцевості
меж.

Крім того, у березні 2012 року
землевпорядником за вимогою
землевласника ОСОБА_2 було проведено
відновлення та узгодження меж вказаної
земельної ділянки, про що свідчить акт
від 12 березня 2012 року (а.с.70).

Посилання апеляційної скарги на
передбачене ст.33 ЗУ «Про оренду землі»
переважне право орендаря перед іншими
особами на укладення договору оренди
землі на новий строк, не є підставою для
скасування рішення, оскільки положення
вказаного закону не можуть бути
примусом для власника земельної
ділянки і передбачають право, а не
обов'язок на переукладення договору
оренди, ураховуючи при цьому положення
ст.6, ч.3 ст.203, ст.ст.316, 317, 319, 321, 651 ЦК
України щодо свободи договору,
укладення його при наявності вільного
волевиявлення особи; непорушності
права власності та здійснення цього
права власником відповідно до закону
на власний розсуд, за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб;
необхідності згоди обох сторін при
укладенні чи зміні договору.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Ухвалене судом рішення відповідає
матеріалам справи та вимоги закону, що
регулює зазначені правовідносини,
підстав для його скасування не
встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу приватного
підприємства «Таврія» відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 11
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: