Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1871/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Отян О.
РІШЕННЯ

Іменем України

07.07.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого
- Сукач Т.О.

суддів
- Бубличенко В.П.

Мурашка С.І.

при секретарі
- Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «Автофінанс» про
визнання недійсним пункту 10.11 договору
фінансового лізингу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах
ОСОБА_3, на заочне рішення
Олександрівського районного суду
Кіровоградської області від 22 травня
2014 року і

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» про визнання
недійсним пункту 10.11 договору
фінансового лізингу. В обґрунтування
позову посилався на те, що 18.02.2014 року
між ним та відповідачем було
укладеного договір № 009471 фінансового
лізингу, предметом якого є трактор
«Беларус1523» вартістю 400 000 грн. До
підписання договору представником
товариства йому було роз'яснено, що
після сплати 10 % вартості трактора він
(позивач) протягом п'яти днів отримає
цей трактор. На виконання умов
договору, він сплатив 10% вартості
трактора (40 000 грн.) та 280 грн. за
банківські послуги.

Після більш детального ознайомлення з
умовами договору, йому стало зрозуміло,
що представник відповідача ввів його в
оману шляхом надання недостовірної,
неправдивої інформації щодо умов
договору, тому 06.03.2014 року він звернувся
до відповідача із заявою про
розірвання договору фінансового
лізингу. Договір було розірвано, але
сплачені кошти відповідач відмовився
повертати, пославшись на п.10.11 договору.

Вважаючи, що п.10.11 договору фінансового
лізингу є несправедливим відповідно
до.п.п.4,10 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів», позивач
просив визнати його недійсним та
стягнути з відповідача на свою користь
40 280 грн.

Заочним рішенням Олександрівського
районного суду Кіровоградської
області від 22 травня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, ставить питання про
скасування рішення суду як такого, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зокрема, зазначає, що, встановивши, що
п.10.11 договору містить ознаки
несправедливості, суд дійшов
помилкового висновку, що у зв'язку з
розірванням договору відсутні правові
підстави для визнання його недійсним
із застосуванням наслідків
недійсності правочину. Просить
постановити нове рішення про
задоволення вимог позивача у повному
обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу
представник ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс», посилаючись на те, що, на
його думку, рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
просить апеляційну скаргу відхилити і
залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника ОСОБА_3 ., ОСОБА_4, який
підтримував доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду та доводи
апеляційної скарги у встановлених
статтю 303 ЦПК України межах, колегія
суддів вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
скасуванню з ухваленням нового рішення
з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
виходив з того, що п.10.11. укладеного між
сторонами договору фінансового
лізингу містить ознаки
несправедливості, порушує принцип
добросовісності, його наслідком є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків, що завдало збитків
позивачу. Однак, на час звернення з
позовом про часткову його недійсність
договору, сторони договір вже
розірвали, а тому у суду відсутні
правові підстави для визнавати
положень договору недійсними з
застосуванням наслідків його
недійсності .

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна , оскільки суд
дійшов їх з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

На порушення вимог ст.ст.212,213 ЦПК
України, відмовивши позивачу у
визнанні недійсним п.10.11. договору з тих
підстав, що договір між сторонами було
розірвано за заявою позивача, суд не
навів норми матеріального права, на
підставі якої він дійшов такого
висновку.

Не відповідає вимогам матеріального
права та не ґрунтується на доказах
висновок суду про те, що пункт 10.11.
договору містить несправедливі умови,
порушує права позивача як споживача.

Із матеріалів справи вбачається, що 18
лютого 2014 року ОСОБА_3 уклав з ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
договір фінансового лізингу, і в цей же
день оплатив комісію за організацію та
оформлення договору в розмірі 10 % від
вартості предмету лізингу відповідно
до п. 1.7 договору в сумі 40 000 грн. 06.03.2014
року позивач звернувся до відповідача
із заявою про розірвання договору та
просив повернути йому сплачені грошові
кошти. На підставі заяви позивача
договір фінансового лізингу було
розірвано з 06.03.2014 року (а.с.7-18).

Право лізингоодержувача відмовитися
від договору лізингу в односторонньому
порядку передбачено ч.1 ст.7 та п.3 ч.1ст.11
Закону України «Про фінансовий
лізинг».

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингоодержувач
має право відмовитися від договору
лізингу в односторонньому порядку,
письмово повідомивши про це
лізингодавця, у разі якщо прострочення
передачі предмета лізингу становить
більше 30 днів, за умови, що договором
лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
лізингоодержувач має право вимагати
розірвання договору лізингу або
відмовитися від нього у передбачених
законом та договором лізингу випадках.

Отже,
законодавством про фінансовий лізинг
чітко визначено порядок, умови та
наслідки розірвання цього договору
лізингоодержувачами в односторонньому
порядку. І воно може мати місце лише у
разі затримки передачі товару в
користування, в інших випадках сторони
мають обов'язково керуватись умовами
договору.

З матеріалів справи
вбачається, що відповідно до п. 10.11.
договору лізингу у випадку розірвання
даного договору лізингоодержувачем до
сплати останнім на рахунок
лізингодавця авансового платежу,
лізингодавець повертає сплачені кошти
за вирахуванням штрафу за дострокове
розірвання 30 % від сплаченої суми
авансових платежів. В такому випадку
комісія за організацію даного договору
лізингоодержувачу не повертається.

Як на підставу для визнання п.10.11.
договору несправедливим та таким, що
порушує права споживача, позивач
посилався на ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Визначення поняття
«несправедливі умови договору»
закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», тобто
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов
договору несправедливими необхідна
наявність одночасно таких ознак: умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); умови договору призводять
до істотного дисбалансу договірних
прав та обов'язків сторін; умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Проте суд, застосувавши положення ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», не встановив у чому саме
полягає несправедливість окремого
положення договору фінансового
лізингу, оскільки сам договір містить
14 самостійних статей, які регулюють
різні за своїм змістом права та
обов'язки як відповідача, так і
позивача, не вказав чи є зазначена
обставина відповідно до цієї норми
підставою для зміни або визнання
недійсним саме цієї умови договору.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про фінансовий лізинг» істотними
умовами договору лізингу є: предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно зі ст. 16
Закону України «Про фінансовий лізинг»
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу; платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Із матеріалів справи вбачається,
що договір фінансового лізингу № 009471
від 18 лютого 2014 року між позивачем і ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
укладений із дотриманням передбачених
чинним законодавством вимог.

За приписами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На порушення зазначених вимог закону,
позивачем не надано доказів на
підтвердження тих обставин, що
відповідач при укладенні договору діяв
нечесно, ввів його в оману, а також
доказів на підтвердження підстав для
визнання п.10.11. договору
несправедливими в силу Закону
України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.209,307,309,313,314,316 ЦПК
України колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Заочне рішення Олександрівського
районного суду Кіровоградської
області від 22 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_3 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання недійсним
пункту 10.11 договору фінансового
лізингу.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді