Справа № 462/5291/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3011/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю представника
позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
заочне рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 05 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником при виконанні трудових
обов"язків, -

встановила:

Позивач ОСОБА_4 в липні 2013 року
звернувся в суд з позовом до
відповідача ОСОБА_3, просив суд
стягнути з відповідача в його користь
28810,00 грн. та судові витрати 288,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що ОСОБА_3 працював у
нього водієм автобусу "Богдан А 09201",
реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі
трудового договору № 4 від 16.10.2012
року. З ним був укладений договір про
повну індивідуальну відповідальність.

22.11.2012 року ОСОБА_3 здійснював
перевезення пасажирів по маршруту № 9 у
м. Львові, продовжував рух коли рівень
мастила в картері двигуна був значно
менший норми, що призвело до повного
виведення двигуна автобуса з ладу. За
ремонт автобуса сплатив 28810,00 грн., куди
входить 2400 грн. вартість виконаних
робіт та 26410 грн. вартість товарів,
придбаних для капітального ремонту.

Заочним рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 05 грудня 2013
року позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 шкоду,
заподіяну працівником при виконання
трудових обов"язків в розмірі 28810,00 грн.,
а також 288,10 грн. судового збору.

Ухвалою цього ж суду від 24 лютого 2014
року заяву ОСОБА_3 про перегляд
заочного рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 05 грудня у
справі № 462/5291/13 залишено без
задоволення.

Заочне рішення від 05.12.2013 року оскаржив
ОСОБА_3, в скарзі зазначає, що ухвалюючи
рішення по справі суд неповно з"ясував
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Вважає, що суд не дослідив, чи дійсно
ОСОБА_3 перебував в день поломки
автобуса за кермом, до матеріалів
справи не додано шляхового листа. Крім
цього, по справі не проведено
експертизу, чи дійсно поломка автобуса
відбулася з вини водія.

Просить суд скасувати заочне рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 05 грудня 2013 року та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ОСОБА_5 на
підтримання доводів апеляційної
скарги та пояснення представника
позивача ОСОБА_2 на заперечення таких,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково виходячи з
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам закону, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач ОСОБА_3 працюючи
водієм-експедитором, 22.11.2012 року
здійснював пасажирські перевезення по
маршруту № 9 у м. Львові, своєчасно не
попередив роботодавця та продовжив рух
автобусом, коли рівень мастила в
картері двигуна був значно меншим
норми, що призвело до виведення двигуна
з ладу, заподіявши таким чином позивачу
збитки на суму 28810,00 грн.

Колегія суддів не повній мірі
погоджується із таким висновком суду
першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України передбачено,
що збитками є: 1) втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); 2) доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними і
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК
України, положення цього Кодексу
застосовуються до врегулювання
відносин, які виникають, зокрема, у
сфері трудових відносин, якщо вони не
врегульовані іншими актами
законодавства.

Таким чином, до правовідносин
працівника та працедавця з приводу
матеріальної відповідальності за
заподіяну шкоду, слід застосовувати
положення Глави ІХ КЗпП України.

Згідно із ч. 1 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством (частина 2
статті 130 КЗпП України).

Відповідно до статті 132 КЗпП України за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Положенням пункту 1 статті 134 КЗпП
України передбачено, що працівники
несуть матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадку, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1 КЗпП України укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей.

Судом встановлено, що відповідно до
трудового договору від 16.10.2012 року
відповідач ОСОБА_3 працював
водієм-машиністом у фізичної особи
підприємця ОСОБА_4, виконував обов"язки
водія автотранспортного засобу -
пасажирські перевезення (а.с.10).

15.10.2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність, за умовами якого
працівник взяв на себе повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження ввірених
йому підприємством матеріальних
цінностей (а.с. 11).

22.11.2012 року відповідач ОСОБА_3
здійснюючи перевезення пасажирів по
маршруту № 9 в м. Львові, керуючи
автобусом "Богдан А 09201", реєстраційний
номер НОМЕР_1, продовжив рух коли рівень
мастила в картері двигуна був значно
меншим норми, внаслідок чого двигун був
виведений з ладу.

За порушення трудової дисципліни
(недбайливе ставлення до переданих
матеріальних цінностей) наказом ФОП
ОСОБА_4 від 23.11.2012 року ОСОБА_3 оголошено
догану.

Згідно поданого розрахунку, розмір
заподіяних позивачу збитків внаслідок
дій відповідача складає 28810,00 грн., що
підтверджується рахунок-фактурою №
13-0014 від 14.12.2012 року та актом
здавання-приймання виконаної роботи
від 24.11.2012 року (а.с. 5,9).

Відповідно до пункту 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 29
грудня 1992 року № 14 "Про судову практику
в справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками",
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (пункт 1
статті 134 КЗпП України), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП
України може бути укладено такий
договір, та чи був він укладений.

За відсутності цих умов на працівника
за заподіяну ним шкоду може бути
покладено лише обмежену матеріальну
відповідальність, якщо згідно з чинним
законодавством працівник з інших
підстав не несе матеріальної
відповідальності у повному розмірі
шкоди.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з
працівниками, які займають посади або
виконують роботи, безпосередньо
зв'язані із зберіганням, обробкою,
продажем (відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт
затверджено постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР по праці і
соціальних питаннях Секретаріату
Всесоюзної Центральної Ради
Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року
№ 447/24, при цьому посада водія
автотранспортного засобу - пасажирські
перевезення, не входить до переліку
осіб з якими укладається договір про
повну матеріальну відповідальність, як
по посаді так і по виконуваній роботі

Таким чином, письмові договори про
повну матеріальну відповідальність з
працівниками, посади або виконувана
робота яких в цьому Переліку не
містяться, юридичної сили не мають і не
можуть бути підставою для повної
матеріальної відповідальності
працівника за завдану ними шкоду.

Як зазначено вище, відповідно до умов
трудового договору від 16.10.2012 року
ОСОБА_3 працював водієм-машиністом у
фізичної особи підприємця ОСОБА_4,
виконував обов"язки водія
автотранспортного засобу - пасажирські
перевезення.

Натомість, представник позивача надав
суду копію наказу № 41 від 17.10.2012 року,
відповідно до якого ОСОБА_3 прийнято на
посаду водія-експедитора з оплатою
згідно штатного розпису, що суперечить
виконуваній роботі, яка визначена між
сторонами у трудовому договорі від
16.10.2012 року, а також запису під номером 44
у трудовій книжці серія НОМЕР_2 на ім"я
ОСОБА_3, у якому йдеться про те, що
ОСОБА_3 прийнятий до ФОП ОСОБА_4 на
роботу водієм за трудовим договором №
4 від 16.10.2010 року.

Відповідно до ст. 31 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган не
має права вимагати від працівника
виконання роботи, не обумовленої
трудовим договором.

Таким чином, видаючи наказ № 41 від
17.10.2012 року про покладення на
відповідача ОСОБА_3 обов"язків
водія-експедитора, підприємець ОСОБА_4
вийшов за межі роботи, обумовленої у
трудовому договорі з працівником.

За встановлених обставин відповідач
повинен нести матеріальну
відповідальність в порядку ст. 132 КЗпП
України, в розмірі прямої дійсної
шкоди, але не більше свого
середньомісячного заробітку розмір
якого становить 1230 грн., який
визначений у трудовому договорі.

Застосування судом першої інстанції до
спірних правовідносин положень ст. 134
та ст. 135-1 КЗпП України є помилковим.

Оскільки судом першої інстанції в
повному обсязі та правильно
встановлено обставини справи, а лише
допущено помилку при застосуванні норм
законодавства про працю, тому колегія
вважає за можливе апеляційну скаргу
задовольнити частково, рішення суду
скасувати та ухвалити нове про
стягнення матеріальної шкоди в розмірі
середньомісячної заробітної плати
відповідача відповідно до положень ст.
132 КЗпП України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4
ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- задовольнити
частково.

Заочне рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 05 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 1230
(одна тисяча двісті тридцять) грн. 00 коп.
заподіяної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин