Справа № 366/1508/14 Головуючий у І
інстанції Слободян Н.П.Провадження №
22-ц/780/4975/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

18 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іванківського районного суду
Київської області від 07 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до
Іванківської селищної ради Київської
області, комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Київської
обласної ради про визнання права
власності,

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом, який
уточнила у червні 2014 року і в якому
посилалася на те, що власником будинку
АДРЕСА_1 був її батько, після смерті
якого даний будинок дістався селищній
раді, коли по суті єдиним законним
власником є позивачка. Даний будинок на
той час мав реєстрацію та інші
документи, які були втрачені, та
поновити їх іншим способом не можна.
Єдиний доказ цього витяг № 3, який
міститься в додатках. Документів, які б
прямо вказували на право власності,
немає. Також виникає сумнів, що вони
існують у відповідача.

Метою використання вказаного позову є
усунення невизначеності відносин
права власності щодо
індивідуально-визначеного майна,
власником якого був її батько, та
отримання документа, що засвідчує його
право власності, який був раніше
втрачений ним. Позов про визнання права
власності є речово-правовим, вимоги
якого звернені не до Іванківської
селищної ради, а до суду, який має
підтвердити наявність у відповідача
права власності на вказане майно.

Позивачка просить визнати за нею право
власності на будинок з перебудовою по
АДРЕСА_1, який знаходиться у володінні
селищної ради смт. Іванків. Позов
заявила з підстав, передбачених ст. ст.
16, 387, 392 ЦК України.

Рішенням Іванківського районного суду
Київської області від 07 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачка просить
скасувати зазначене рішення, ухвалити
нове, яким задовольнити її позов у
повному обсязі, посилаючись на неповне
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права, яке полягає в
наступному. Суд не врахував ту
обставину, що її батько ОСОБА_2 був
розкуркулений у 1930 році і в подальшому
в 1937 року заарештований та засуджений.

Рішенням Президії Київського
обласного суду від 14.07.1988 року справа
відносно її батька припинена на
підставі відсутності в його діях
складу злочину, а ОСОБА_2
реабілітований.

При таких обставинах спірний житловий
будинок був набутий Іванківською
селищною радою, проте з підстав,
передбачених ст. 5 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» та ст. 1213 ЦК
України повинен стати її особистою
приватною власністю і не входити до
складу майна селищної ради, яка ніколи
не мала документів на оспорювану
будівлю.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
дійшов висновку, що правовідносини
виникли з приводу реабілітації ОСОБА_2,
встановлення факту його розкуркулення
та повернення майна або відшкодування
його вартості реабілітованим
громадянам або їх спадкоємцям і
регулюються нормами Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні», а не нормами ЦК
України від 16 січня 2003 року, на який
посилається позивачка в своєму позові.
При цьому суд обґрунтовував свої
висновки відсутністю підстав для
задоволення позову.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно преамбули Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» від 17 квітня 1991
року цим Законом ліквідуються наслідки
беззаконня, допущені з політичних
мотивів до громадян України,
поновлюються їх права, встановлюються
компенсація за незаконні репресії та
пільги реабілітованим.

За змістом ст. 5 зазначеного Закону
вилучені будівлі та інше майно по
можливості (якщо будинок незайнятий, а
майно збереглося) повертаються
реабілітованому або його спадкоємцям
натурою. При відсутності такої
можливості заявнику відшкодовується
вартість будівель та майна.

Не підлягають поверненню (компенсації)
будівлі та інше майно, що було
націоналізовано (муніципалізовано) на
підставі відповідних нормативних
актів.

Заяви про компенсацію та повернення
майна подаються не пізніше трьох років
з моменту набрання чинності цим
Законом або з дня одержання особою
довідки про реабілітацію згідно з цим
Законом. Порядок виплати компенсації,
повернення майна або відшкодування
його вартості реабілітованим
регулюється Положенням,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України.

Статтею 9 цього Закону вирішення
питань, пов'язаних з встановленням
факту розкуркулювання,
адміністративного виселення, з
відшкодуванням матеріальних збитків,
поновленням трудових, житлових,
пенсійних та інших прав громадян,
реабілітованих відповідно до цього
Закону, покладено на обласні, міські і
районні Ради народних депутатів. З цією
метою Радам народних депутатів
утворити штатні комісії, положення про
які затверджується Кабінетом
Міністрів України.

Згідно Положення про порядок виплати
грошової компенсації, повернення майна
або відшкодування його вартості
реабілітованим громадянам або їхнім
спадкоємцям, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів УРСР від 24 червня 1991
року № 48 з наступними змінами та
доповненнями це Положення визначає
порядок виплати грошової компенсації,
повернення майна або відшкодування
його вартості громадянам,
реабілітованим відповідно до Закону
України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні", або
їхнім спадкоємцям.

Пунктом 3 даного Положення передбачено,
що громадянам, реабілітованим згідно
із статтями 1 і 3 Закону України "Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні", повертаються
вилучені у них будівлі та інше майно
або відшкодовується їх вартість (за
винятком майна, цивільний обіг якого
було заборонено на час піддання
репресіям). У разі смерті
реабілітованого вилучені будівлі та
інше майно повертаються
(відшкодовується їх вартість)
спадкоємцям першої черги.

Згідно пунктів 8, 10, 11, 12 зазначеного
Положення заяви про виплату грошової
компенсації, повернення майна або
відшкодування його вартості
розглядаються комісіями, які
надсилають прийняте рішення для
виконання відповідним фінансовим
органам, юридичним або фізичним особам.

Комісії визначають склад майна, яке
підлягає поверненню реабілітованому, і
встановлюють його вартість на підставі
документів про вилучення і реалізацію
майна, одержуваних з архівів та інших
установ. Спадкоємцям реабілітованих
повертається майно або
відшкодовується його вартість при
поданні свідоцтв про право на спадщину.

Не підлягають поверненню (компенсації)
будівлі та інше майно, що було
націоналізовано (муніципалізовано) на
підставі відповідних нормативних
актів.

Вилучені будівлі та інше майно (якщо
будинок не зайнятий, а майно
збереглося) повертаються
реабілітованому або його спадкоємцям.
При відсутності такої можливості
заявнику відшкодовується вартість
будівель і майна.

Відповідно до п. 14 даного Положення
якщо майно не збереглося, його вартість
компенсується тими підприємствами й
організаціями, які першими одержали це
майно, або їхніми правонаступниками. В
інших випадках відшкодування вартості
майна провадиться за рахунок коштів
місцевого бюджету.

Згідно пункту 18 Положення у разі коли
неможливо повернути майно або
відшкодувати його вартість у порядку,
передбаченому пунктами 12 і 15 цього
Положення, реабілітованим на сім'ю
виплачується грошова компенсація у
розмірі до 15 мінімальних заробітних
плат.

Судом встановлено, що рішенням
Іванківського районного суду від 09.12.2013
року батька позивачки ОСОБА_2 оголошено
померлим.

Рішенням комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Іванківської
районної ради народних депутатів № 7
від 29.11.1993 року «Про виплату грошових
компенсацій прямим спадкоємцям першої
черги ОСОБА_2» за заявою ОСОБА_4 -
дружини ОСОБА_2 та матеріалами
перевірки відділом внутрішніх справ
про розкуркулення встановлено факт
розкуркулення ОСОБА_2 та прийнято
рішення про виплату за рахунок
місцевого бюджету фінансовим відділом
районної ради по пред'явленні
свідоцтва про спадщину прямим
спадкоємцям першої черги компенсації в
сумі 15 мінімальних заробітних плат.
Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_2
проживав з сім'єю в смт. Іванків. По
матеріалах перевірки Іванківським
РВВС та по архівній довідці № 885 від
2.11.1993 року ОСОБА_2 розкуркулений. При
цьому в нього було вилучено: будівлі,
майно. Вилучене не збереглося. (а. с. 64).

В архівній довідці № 161/04-23 від 01.10.2013
року зазначено майнове становище сім'ї:
землі - 30 га, дім, сарай, клуня, 20 корів, 6
коней, мав кустарне шкіряне
виробництво. Доля майна: розкуркулений
у 1930 році. (а. с. 65)

Згідно рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Київської обласної ради народних
депутатів № 17 від 28 лютого 1994 року за
результатами розгляду скарги ОСОБА_1
комісія погодилась з рішенням комісії
Іванківської районної ради народних
депутатів від 29 листопада 1993 року, як
прийнятим відповідно до діючого
законодавства. (а. с. 18-19)

Судом встановлено, що з рішення комісії
з поновлення прав реабілітованих
Іванківської районної ради від 29.11.1993
року вбачається, що майно, яке вилучене
у ОСОБА_2 під час розкуркулення, не
збереглося, тому в порядку виплати
компенсації вирішено виплатити 15
мінімальних заробітних плат
спадкоємцям першої черги по
пред'явленню свідоцтва про спадщину.

Тобто, судом вірно встановлено, що
оскільки майно, яке вилучене у ОСОБА_2
під час розкуркулення, не збереглося,
комісією з питань поновлення прав
реабілітованих Іванківської районної
ради вчинено всі дії, пов'язані з
нарахуванням компенсації вартості
вилученого майна та можливості
повернення майна у відповідності до
Закону України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні» та
Положення про порядок виплати грошової
компенсації, повернення майна або
відшкодування його вартості
реабілітованим громадянам або їхнім
спадкоємцям, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів УССР від 24.04.1991 року
№ 48 з наступними змінами та
доповненнями, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 18
лютого 1993 р. № 112.

Однак, сума нарахованої компенсації за
конфісковане майно спадкоємцями
ОСОБА_2 отримана не була через її
невідповідність та не значимість на
думку останніх, а також у зв'язку з тим,
що спадкоємці не отримали свідоцтво
про право на спадщину.

Судом встановлено, що позивачка
просить визнати за нею право власності
на спірний будинок з добудовою, який
знаходиться в АДРЕСА_1, в якому на даний
час розміщується Іванківська селищна
рада. Фактично ж мова йде про
повернення майна ОСОБА_2, у якого у 1930
році під час розкуркулення відібрано
будинок , який знаходився в смт.
Іванків. При цьому позивачкою не надано
жодного доказу, який би підтверджував,
що цим будинком є саме спірна будівля.

З урахуванням наведеного, судом вірно
встановлено, що спір між сторонами
виник з приводу повернення вилученої
будівлі і регулюється нормами Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні», яким
не передбачено такого способу захисту
порушених прав, як визнання права
власності на вилучене майно. Даним
Законом передбачено повернення
натурою вилучених будівель та іншого
майна по можливості, якщо будинок
незайнятий, а майно збереглося. При
відсутності такої можливості даним
Законом передбачено відшкодування
вартості будівель та майна.

Також судом вірно встановлено
безпідставним посилання позивачки на
Цивільний кодекс України від 16 січня 2003
року, оскільки правовідносини, які
виникли з підстав реабілітації гр.
ОСОБА_2, встановлення факту
розкуркулення, повернення відібраного
майна, виникли до введення його в дію, а
акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі (ст. 58 Конституції
України та ст. 5 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не взяв до уваги ту обставину, що
відповідач не надав суду жодного
належного та допустимого доказу, який
би свідчив про належність спірного
будинку до власності селищної ради, не
заслуговують на увагу, оскільки судом
вірно встановлено, що в даному випадку
статтями 10 та 60 ЦПК України на
позивачку покладено обов'язок довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог.

Тобто, судом вірно встановлено, що
позивачка всупереч вимогам ст. 60 ЦПК
України не надала суду належних та
допустимих доказів того, що спірна
будівля належала її батьку та була
вилучена у нього під час розкуркулення
в 1930 році і збереглася на час вирішення
питання повернення вилученого майна
комісією з питань поновлення прав
реабілітованих Іванківської районної
ради народних депутатів 29.11.1993 року.

З урахуванням наведеного, суд дійшов
вірного висновку про відмову в позові.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду,
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і не може бути скасовано з
підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іванківського районного суду
Київської області від 07 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді