Ухвала

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, який діє від імені та в
інтересах малолітнього ОСОБА_4, до
Публічного акціонерного товариства
«Фідокомбанк», ОСОБА_5, треті особи:
приватний нотаріус Кіровоградського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
служба у справах дітей Виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради,
управління Державної міграційної
служби України в Кіровоградській
області, про визнання недійсним
договору іпотеки,

за касаційною скаргою
ОСОБА_3, подану в інтересах
малолітнього ОСОБА_4, на рішення
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 5 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 20 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3, який діє від
імені та в інтересах малолітнього сина
ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Фідокомбанк» (далі - ПАТ
«Фідокомбанк»), ОСОБА_5, треті особи:
приватний нотаріус Кіровоградського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
служба у справах дітей Виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради,
управління Державної міграційної
служби України в Кіровоградській
області, про визнання недійсним
договору іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 4 березня 2008 року між ПАТ
«Ерсте Банк», правонаступником якого є
ПАТ «Фідокомбанк», та ОСОБА_5 укладено
кредитний договір № 014/0456/3/11135 згідно з
яким остання отримала 30 000 дол. США у
вигляді невідновлювальної кредитної
лінії строком до 4 березня 2018 року зі
сплатою 13,5 % річних. 4 березня

2008 року між ПАТ «Ерсте Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідокомбанк», та ОСОБА_5 укладено
договір іпотеки

№ 014/0456/3/11135/01, відповідно до якого на
забезпечення виконання умов
кредитного договору ОСОБА_5 передала в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Загальна
вартість майна іпотеки склала 279 400 грн.
У звʼ?язку із простроченням ОСОБА_5
сплати чергових платежів за кредитним
договором утворилася заборгованість,
яка станом на

7 лютого 2013 року складає 29 324,22 дол. США.
Однак під час судового розгляду
Ленінським районним суду м.
Кіровограда справи за позовом ПАТ
«Ерсте Банк», правонаступником якого є
ПАТ «Фідокомбанк», до

ОСОБА_5 ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті
особи: Управління Державної
міграційної служби України в
Кіровоградській області, служба у
справах дітей Виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, йому стало відомо про
порушення прав малолітнього сина
ОСОБА_4 Тому позивач просив визнати
договір іпотеки недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 5 грудня

2013 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, який діє від імені та в
інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ПАТ
«Фідокомбанк», ОСОБА_5, треті особи:
приватний нотаріус Кіровоградського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
служба у справах дітей Виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради,
Управління Державної міграційної
служби України в Кіровоградській
області, про визнання недійсним
договору іпотеки відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 20 лютого

2014 року рішення Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 5 грудня 2013 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, який діє
від імені та в інтересах малолітнього
ОСОБА_4, просить скасувати оскаржувані
судові рішення та направити справу на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 4 березня 2008 року
між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником
якого є ПАТ «Фідокомбанк», та ОСОБА_5
укладено кредитний договір № 014/0456/3/11135
згідно з яким остання отримала

30 000 дол. США у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії
строком до

4 березня 2018 року зі сплатою 13,5 % річних.
4 березня 2008 року між ПАТ «Ерсте Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідокомбанк», та

ОСОБА_5 укладено договір іпотеки №
014/0456/3/11135/01 відповідно до якого на
забезпечення виконання умов
кредитного договору ОСОБА_5 передала в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1 у

м. Кіровограді. Загальна вартість майна
іпотеки склала 279 400 грн.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що ОСОБА_3 не є
власником предмета іпотеки, єдиним
власником зазначеної квартири є
відповідач - ОСОБА_5, та оскільки
державному нотаріусу була надана
інформація про осіб, що проживають в
квартирі, тому дії нотаріуса не
вимагали згоди органу опіки та
піклування при вчиненні правочину.

Проте з такими висновками суду першої
та апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Згідно з п. 44 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
суди повинні виходити з того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтями 17, 18 Закону України «Про
охорону дитинства» встановлено, що
діти - члени сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користування займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла. Батьки або особи, які їх
замінюють, не мають права без дозволу
органів опіки та піклування, наданого
відповідно до закону, укладати
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню та/або державній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
поділ, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захист бездомних
осіб і безпритульних дітей» держава
охороняє і захищає права та інтерес
дітей під час вчинення правочинів щодо
нерухомого майна. Неприпустиме
зменшення або обмеження прав та
інтересів дітей під час вчинення
будь-яких правочинів щодо жилих
приміщень.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності або
право користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

Суди першої та апеляційної інстанцій,
не взявши до уваги довідку ЖЕКу № 4
Кіровоградської міської ради від 5
лютого 2014 року № 263, відповідно до якої
в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3
зареєстрований з 2 березня 2007 року,
дійшли помилкового висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсним спірного договору іпотеки, у
зв'язку з тим, що права неповнолітнього
не порушені.

За таких обставин, коли фактичні
обставини належним чином не
встановлені та не перевірені,
неправильно застосовані норми
матеріального права, ухвалені у справі
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану в
інтересах малолітнього ОСОБА_4,
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 5 грудня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 20 лютого
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко Судді:Є.П.
Євграфова В.І. Журавель І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко