Справа №592/3995/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Чернобай О. І.Номер
провадження 22-ц/788/1288/14 Суддя-доповідач -
Білецький О. М. Категорія - 26
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

08 липня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Білецького О. М.,

суддів - Бойка В. Б. , Шевченка В. А. ,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного
суду м.Суми від 23 травня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе»

про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н
о в и л а :

18 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Вимоги мотивував тим, що працюючи на
підприємстві тривалий період у
неналежних умовах, він отримав з вини
роботодавця професійне захворювання,
внаслідок чого втратив 60% професійної
працездатності і став інвалідом ІІІ
групи, що завдало йому моральної шкоди,
яку просив стягнути з відповідача у
розмірі 12000 грн.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м.Суми від 23 травня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське НВО ім.
М.В.Фрунзе» на користь ОСОБА_3 9000 грн.
моральної шкоди, а на користь держави 243
грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить
зазначене рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Доводить, що суд не врахував вину
працівника, який погоджувався
працювати у таких умовах і мав змогу у
будь який час розірвати трудовий
договір. Вказує, що позивач не довів
факту завдання йому моральної шкоди, її
розміру, та причинного зв'язку з діями
відповідача.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали та
перевіривши рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1,
з 21 лютого 1977 року працював у ВАТ
«Сумське НВО імені М.В.Фрунзе»
електрозварювальником і був 22 лютого
2013 року звільнений за ст.38 КЗпП України
за власним бажанням у зв'язку з виходом
на пенсію за віком на пільгових умовах
(а.с.5-6).

Згідно з випискою з історії хвороби
№08-06/1363, при обстеженні в НДІ гігієни
праці та професійних захворювань
Харківського національного медичного
інституту у період з 03 грудня 2012 року по
24 грудня 2012 року позивачу встановлено
такі професійні захворювання:
пневмоконіоз першої стадії s/s; 2/2,
ускладнений ХОЗЛ першої стадії у фазі
нестійкої ремісії; емфізема легень ІІ
стадії; легенева недостатність ІІ
ступеню; хронічна двостороння
сенсоневральна прихлуховатість із
значним ступенем зниження слуху
(четвертий ступень) по класифікації
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також ряд супутніх
захворювань (а.с.7).

Такі ж професійні захворювання були
встановлені йому і під час наступного
обстеження у цьому ж лікувальному
закладі у період з 02 грудня 2013 року по 24
грудня 2013 року (а.с.9).

На підставі обстеження комісія у
складі представників Сумської міської
CEC, адміністрації та профспілки ВАТ
«Сумське МНВО ім. Фрунзе» і Управління
ВД Фонду ССНВВтаПЗ у Сумській області
провела розслідування випадку
хронічного професійного захворювання
позивача, за результатами якого склала
акт розслідування хронічного
професійного захворювання за формою П-4
від 17 січня 2013 року №2, у якому причиною
виникнення профзахворювання визначила
проведення робіт в умовах підвищеного
рівня виробничого шуму та
загазованості (а.с.8).

Сумська фтизіатрична спеціалізована
МСЕК при первинному огляді 03 квітня 2013
року встановила позивачу 40% втрати
професійної працездатності на строк 1
рік (а.с.17-18).

При повторному огляді цією ж МСЕК 26
березня 2014 року розмір стійкої втрати
професійної працездатності позивачу
збільшено до 60% на строк 1 рік та
встановлено ІІІ групу інвалідності на
строк до 01 квітня 2015 року (а.с.10, 19-20).

За таких правильно і з достатньою
повнотою встановлених обставин, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що у
зв'язку з професійним захворюванням,
отриманим за час роботи на ПАТ «Сумське
НВО ім. М.В.Фрунзе» понад 35 років в
неналежних умовах праці, які виникли з
вини цього відповідача, позивач зазнав
немайнових втрат, а тому правильно
поклав обов'язок їх відшкодування на
даного роботодавця.

При цьому суд правильно виходив, з того,
що у зв'язку із втратою 20 березня 2007
року чинності ст.ст.21, 28, 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
правовідносини, що виникли між
сторонами регулюються ст.ст.153, 237-1 КЗпП
України, а обов'язок по відшкодуванню
заподіяної працівнику моральної шкоди
внаслідок ушкодження здоров'я через
неналежні умови праці покладено на
роботодавця або уповноважений ним
орган.

Незважаючи на гарантоване державою
право вільного вибору виду діяльності,
яке передбачене ч.1 ст.43 Конституції
України та абз.2 ст.5-1 КЗпП України,
роботодавець в силу ст.43 Конституції
України, ст.ст.153, 157 КЗпП України та
ст.ст.6, 13 Закону України «Про охорону
праці» зобов'язаний створити
працівнику придатні для роботи
безпечні умови, які б відповідали
санітарно-гігієнічним та нормам
охорони праці.

Посилання апелянта на те, що позивач
був ознайомлений із шкідливими умовами
праці та знав про можливі шкідливі
наслідки для свого здоров'я, не
спростовують факту наявності вини
роботодавця в неналежному
забезпеченні нешкідливих умов праці та
не є підставою для позбавлення
позивача права на отримання
відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про
недоведення факту моральної шкоди є
безпідставними, оскільки втрата
позивачем з вини роботодавця
нормальних життєвих зв'язків
безперечно вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, та безумовно вказує на
заподіяння йому немайнових втрат.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
врахував і роз'яснення п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року №4, та
належно оцінив характер, обсяг
страждань і його немайнових втрат, яких
зазнав позивач та інші обставини,
зокрема стан його здоров'я, тяжкість
вимушених змін у життєвих і виробничих
стосунках і виходив із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції є законним і обґрунтованим,
ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування у цій частині не вбачається.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім.М.В.Фрунзе» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м.Суми від 23 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -