Справа № 286/8747/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 липня 2014 року
м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської
області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Першко А. А.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача Гарбара М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Овручі справу за
позовом ОСОБА_1, смт.Першотравневе
Овруцького району Житомирської
області, до Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«ПриватБанк», м.Дніпропетровськ про
визнання окремих положень кредитного
договору такими, що порушують права
споживача, зміну та визнання окремих
положень кредитного договору
недійсними , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до відповідача ПАТ КБ
«Приватбанк», в якому просить на
підставі ст.61 Конституції, ст.ст.1, 4, 11, 18,
21 Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.549 ЦК України, ст.ст.60, 61
Закону України «Про банки та
банківську діяльність», визнати окремі
положення кредитного договору № ZRLWGK
від 18.04.2008 року (а саме статті 2.2.9,
2.3.3, 2.3.8, 2.3.9, 2.3.11, 2.3.14, 3.3, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5, 4.6, 5.3,
7.2, 8.4 договору) такими, що порушують
права споживача, частину з них змінити
(а саме статті 2.3.3, 2.3.14, 8.4 договору), а
частину визнати недійсними з моменту
укладення (а саме статті 2.2.9, 2.3.8, 2.3.9,
2.3.11, 3.3, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5, 4.6, 7.2, 5.3), мотивуючи
тим, що вони порушують його права,
передбачені Законом України «Про
захист прав споживачів».

Відповідач подав заперечення на
позовну заяву, в якому просив у
задоволенні позову відмовити з мотивів
спливу строку позовної давності та
того, що позивач свідомо звернувся до
банку з метою отримання кредиту, під
час підписання кредитного договору
позивач погодився, що з укладанням
кредитного договору сторони досягли
згоди з усіх його істотних умов; крім
того, позивач не скористався наданим
Законом України «Про захист прав
споживачів» правом протягом 14 днів
після підписання договору отримати
необхідну правову та іншу
кваліфіковану консультацію і у разі
непогодження з будь-якими умовами
звернутись до банку з вимогою
розірвати кредитний договір.

В судовому засіданні позивач та його
представник вимоги та доводи позовної
заяви підтримали, з мотивів у ній
наведених. Представник відповідача
проти задоволення позовних вимог
заперечив, з мотивів, наведених у
запереченні на позову заяву, заявив про
застосування строків позовної
давності.

Заслухавши думку сторін та дослідивши
докази у справі, суд дійшов наступних
висновків.

18.04.2008р. між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було
укладено кредитний договір № ZRLWGK
.

Як вбачається із змісту позовної заяви,
ОСОБА_1 звернувся з позовом до банку з
метою захисту прав споживача шляхом
визнання недійсними та зміни деяких
положень кредитного договору.

Договір споживчого кредиту - це
правочин, який надає споживачу
особливі засоби правового захисту, які
не притаманні для інших банківських
правочинів. Таку ж позицію висловив
Національний банк України у листі від
16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 «Про окремі
питання практичного застосування
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту».

Відповідно до ч.2 ст.627 Цивільного
кодексу України у договорах за участю
фізичної особи - споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів.

У абзаці 4 п.3.2 мотивувальної частини
рішення Конституційного Суду України
від 10.11.2011 р. №15-рп/2011 (справа про захист
прав споживачів кредитних послуг)
зазначено, що держава забезпечує
особливий захист більш слабкого
суб'єкта економічних відносин, а також
фактичну, а не формальну рівність
сторін у цивільно-правових відносинах,
шляхом визначення особливостей
договірних відносин у сфері споживчого
кредитування та обмеження дії свободи
цивільного договору. Пунктом 1
резолютивної частини цього рішення
Конституційний Суд України вирішив, що
дія положень п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладання, так і виконання такого
договору.

Відтак, враховуючи, що згідно з п.22 ст.1
Закону України «Про захист прав
споживачів» позивач є споживачем
фінансових послуг, які надаються
відповідачем, а відповідно укладений
між ними кредитний договір є договором
споживчого кредиту в розумінні п.23 ст.1
зазначеного закону, відносини між
позивачем та відповідачем регулюються
з врахуванням вимог Закону України
«Про захист прав споживачів».

При вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним
враховуються також вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема Цивільного Кодексу
України (с.ст.215, 1048-1052, 1054-1055), ст.ст.18-19
Закону України «Про захист прав
споживачів». Аналогічна позиція
висловлена у п.14 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 ркоу № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин».

Позивач вважає, що окремі положення
укладеного між сторонами кредитного
договору істотно порушують права
позива, як споживача фінансових послуг,
а тому вони повинні бути визнані
недійсними, а деякі з них змінені з
підстав невідповідності їх Закону
України «Про захист прав споживачів».

Стаття 3 ЦК України визначає загальні
засади цивільного законодавства, якими
зокрема є свобода договору, судовий
захист цивільного права та інтересу,
справедливість, добросовісність та
розумність.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання; кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

У відповідності до ст.16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути зокрема
визнання правочину недійсним, зміна
правовідношення. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Згідно з ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Досліджуючи правову природу
оспорюваного кредитного договору, суд
дійшов висновку, що такий договір
водночас є договором приєднання, що
вбачається зокрема із викладеного у
тексті договору двоякого змісту п.2.1.3
та п.6.1 договору.

У відповіданості до ст.634 ЦК України
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.
Друга сторона не може запропонувати
свої умови договору. Договір
приєднання може бути змінений або
розірваний на вимогу сторони, яка
приєдналася, якщо вона позбавляється
прав, які звичайно мала, а також якщо
договір виключає чи обмежує
відповідальність другої сторони за
порушення зобов'язання або містить
інші умови, явно обтяжливі для сторони,
яка приєдналася. Сторона, яка
приєдналася, має довести, що вона,
виходячи зі своїх інтересів, не
прийняла б цих умов за наявності у неї
можливості брати участь у визначенні
умов договору.

Як стверджує позивач, у разі, якби він
мав належний рівень правової
обізнаності та банк надав йому
можливість при укладенні кредитного
договору брати участь у визначенні
його умов, він, виходячи із своїх
інтересів, не прийняв би оспорюваних
умов договору.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
кредитодавцю забороняється
встановлювати у договорі про надання
споживчого кредиту будь-які збори,
відсотки, комісії, платежі тощо за дії,
які не є послугою у визначенні цього
закону. Умова договору про надання
споживчого кредиту, яка передбачае
здійснення платежів за дії, які не є
послугою у визначенні цього закону, є
нікчемною.

Частиною 17 ст.1 Закону України «Про
захист прав споживачів» визначено, що
послуга - це діяльність виконавця з
надання (передачі) споживачеві певного
визначеного договором матеріального
чи нематеріального блага, що
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
його особистих потреб.

В супереч вимогам ч.4 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
згідно з ст.2.2.9 Кредитного договору
позичальник зобов'язаний на підставі
наданих банком підтверджуючих
документів відшкодувати
витрати/збитки банку, які виникли у
зв'язку із наданням бюро кредитних
історій інформації про Позичальника, а
також сплатою послуг, які надані або
будуть надані в майбутньому з метою
реалізації прав банку за даним
договором, а також за договором
іпотеки, поруки й т.п., укладеними з
метою забезпечення зобов'язань
позичальника за цим договором. До
послуг, вказаних у цьому пункті
договору, відносяться: представництво
інтересів банку в суді й перед третіми
особами та ін. Позичальник
зобов'язується відшкодувати банку в
повному обсязі витрати на надання
правової допомоги юридичних фірм,
адвокатів, інших осіб, пов'язаних з
розглядом суперечок за даним договором
у судах всіх інстанцій, у т.ч.
апеляційної й касаційної, а також на
всіх підприємствах, організаціях всіх
форм власності, в органах державної
влади й управління - у строк, зазначений
у письмовій вимозі банку.

Дії по наданню інформації про
позичальника до бюро кредитних
історій, будь-які послуги, які можуть
бути надані банку в майбутньому, в тому
числі правова допомога, яка може
надаватись банку, та інші послуги,
зазначені у ст.2.2.9 договору, вчиняються
та надаються не споживачеві за його
індивідуальним замовленням і для його
особистих потреб, а виконуються за
замовленням і для потреб банку, тому
зазначене у ст.2.2.9 договору не є
послугами для споживача, у розумінні
визначеному ч.17 ст.1 Закону України «Про
захист прав споживачів, а відтак, така
умова договору є нікчемною.

Разом із тим, згідно з ч.11 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
якщо кредитодавець у позасудовому
порядку або до судового провадження
звертається з вимогою про повернення
споживчого кредиту або погашення
іншого боргового зобов'язання
споживача, кредитодавець не може у
будь-який спосіб вимагати будь-якої
плати або винагороди від споживача за
таке звернення.

Враховуючи нікчемність ст.2.2.9 договору,
невідповідає закону і ст.2.3.8 договору,
адже вона регулює порядок стягнення із
позивача платежів, на які відповідно до
ч.4 та ч.11 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» відповідач не
має права, а тому вимога про визнання її
недійсною є правомірною.

Згідно з ст.4.1 договору, для виконання
зобов'язань за даним договором банк
резервує ресурси у розмірах,
зазначених у графіку погашення Кредиту
(додаток 2) і надає позичальнику право
на їх використання.

Відповідно до ст.4.2 договору, за надане
право, зазначене у ст.4.1 договору,
позичальник сплачує банку винагороду
за резервування ресурсів в розмірі
зазначеному у ст.8.1 договору.

Умова ст.4.2 договору також є нікчемною
відповідно до ч.4 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
резервування грошових коштів є
обов'язком банку та здійснюється для
виконання його зобов'язань за
договором. Так як резервування
грошових коштів не є послугою для
споживача в розумінні Закону України
«Про захист прав споживачів»
відповідач не має законного права
стягувати за нього будь-які платежі з
позивача.

Умови ст.ст.4.3, 4.4, 4.5, 4.6 договору
регулюють розмір та порядок стягнення
із споживача платежів за резервування
банком грошових коштів. Враховуючи, що
саме стягнення плати за таку послугу є
незаконним, то положення договору, які
регулюють суми та строки стягнення
плати за резервування банком грошових
коштів підлягають визнанню недісними.

За змістом ст.7.2 договору, при
невиконанні позичальником умов,
передбачених ст.2.2.11 договору, банк
зобов'язаний здійснити додатковий
моніторинг погашення кредиту по
рахункам, при цьому позичальник
сплачує банку винагороду.

Однак, моніторинг погашення кредиту по
рахункам не є послугою для споживача в
розумінні Закону України «Про захист
прав споживачів» і стягнення з
позичальника будь-яких платежів за
його проведення є незаконним. Позивач
відповідно до ст.4 Закону України «Про
захист прав споживачів» має право на
достовірну та доступну інформацію, а
отже, отримання ним відомостей про стан
його кредиту, наявність або
відсутність заборгованості за ним є
законним правом позивача, а не платною
послугою, що надається банком. Відтак,
ст.7.2 договору слід визнати дійсною.

Відповідно до ст.2.3.9 договору, банк має
право будь-яким способом доводити до
відома третіх осіб інформацію про
заборгованість позичальника за цим
договором, а також про наявність
(відсутність) і стан майна, переданого в
забезпечення виконання зобов'язань, у
разі порушення позичальником
будь-якого із зобов'язань за цим
договором, а у разі виїзду позичальника
за межі території України - з моменту
підписання сторонами цього договору.

Зазначена стаття кредитного договору
порушує право позивача передбачене ч.3
ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно якої персональні
дані, одержані від споживача або іншої
особи у зв'язку із укладенням договору
про надання споживчого кредиту, можуть
використовуватись виключно для оцінки
фінансового стану споживача та його
спроможності виконати зобов'язання за
таким договором. Кредитодавець також
має право надавати отримані відомості
до Бюро кредитних історій.

Відповідно до ч.13 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
кредитодавцю забороняється зазначати
на конвертах з поштовими
повідомленнями інформацію про те, що
вони стосуються несплати боргу або
споживчого кредиту.

Тобто, доводити до відома будь-яких
третіх осіб будь-яким способом
інформацію про фінансовий стан
позичальника банк не має права. Такі
дії можливі лише в порядку визначеному
законом.

Разом із тим, відповідно до ст.60 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність» інформація щодо
діяльності та фінансового стану
клієнта, яка стала відома банку у
процесі обслуговування клієнта та
взаємовідносин з ним при наданні
послуг банку, є банківською таємницею.

Згідно з ст.61 Закону України «Про банки
та банківську діяльність» банки
зобов'язані забезпечити збереження
банківської таємниці.

Відтак, ст.2.3.9 договору порушує, як
вимоги Закону України «Про банки та
банківську діяльність», так і вимоги
ч.ч.3,13 ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачі», а тому вимога про
визнання її недійсною також є
правомірною.

Відповідно до ст.2.2.10 договору,
позичальник зобов'язаний при настанні
випадків, передбачених ст.2.3.3 даного
договору, достроково погасити
заборгованість перед банком у повному
обсязі.

Проте зазначені у ст.2.3.3 договору
випадки не відповідають переліку
обставин, за яких кредитодавець має
право на вимогу повернення споживчого
кредиту, строк виплати якого ще не
настав, визначених у ч.10 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Перелік підстав для повернення
кредитодавцеві споживчого кредиту,
строк виплати якого ще не настав, є
виключним.

Також вказаною статтею 2.3.3 договору
банк наділений правами розірвати
договір на власний розсуд у судовому
порядку та/або розірвати договір в
односторонньому порядку з надсиланням
позичальнику відповідного
повідомлення. Проте, кредитним
договором не передбачені такі ж самі
права і для позичальника, що є істотним
порушенням рівності прав сторін
договору.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.
Несправедливими є зокрема умови
договору про надання продавцю
(виконавцю, виробнику) права розірвати
договір із споживачем на власний
розсуд, якщо споживачеві таке право не
надається (п.6 ч.3 ст.18 зазначеного
закону).

Враховуючи зазначене, позивач у
позовній заяві просить внести зміни у
ст.2.3.3 договору та викласти її в
наступній редакції: «При виникненні
кожної з наступних подій: 1.затримання
сплати частини кредиту та/або
відсотків за споживчим кредитом на
придбання житла щонайменше на три
календарні місяці; 2. перевищення сумою
заборгованості суми кредиту більш як
на десять відсотків; 3. несплати
споживачем більше однієї виплати, яка
перевищує п'ять відсотків суми кредиту;
4.іншого істотного порушення умов
договору про надання споживчого
кредиту». Однак, на думку суду,
запропоноване позивачем формулювання
ст.2.3.3 договору, не відповідає її
логічному змісту вцілому і є неповним
(незавершеним), а тому для логічного
прочитання змісту ст.2.3.3 договору її
слід змінювати частково, викладаючи у
запропонованій позивачем редакції
лише частину ст.2.3.3, яка починається із
слів «При виникненні кожної з
наступних подій» та завершується
словами «У випадку смерті
позичальника» включно, тобто до слів
«Банк має право в односторонньому
порядку: - розірвати даний договір; -
зменшити розмір процентної ставки до
рівня, встановленого чинним
законодавством».

Згідно з ст.2.3.11 договору, банк має право
відмовити позичальнику у видачі
кредиту чи будь-якої його частини у
випадку відсутності вільних коштів,
про що банк письмово повідомляє
позичальника.

Вказане положення ст.2.3.11 договору є
таким, що порушує принцип
справедливості та рівності сторін
договору, оскільки при встановлених
договором жорстких обов'язках позивача
виконувати договір та оплачувати
кредит незалежно від наявності в нього
грошових коштів, виконання
відповідачем його договірних
зобов'язань щодо надання кредиту
обумовлене лише його власним розсудом.
Згідно з п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» це положення
Договору є несправедливим та не
повинно включатись до договорів із
споживачами, а відтак вимога про
визнання його недійсним є правомірною.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» також
встановлено, що умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

У кредитному договорі такими
несправедливими умовами є положення
ст.8.4 та ст.5.3 договору.

Відповідно до ст.8.4 договору, при
порушенні позичальником зобов'язань із
погашення кредиту, позичальник сплачує
банку пеню у розмірі 0,15% від суми
простроченої заборгованості за кожен
день прострочки, але не менше 1 грн.

Згідно з ст.5.3 договору, при порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених кредитним договором
більш ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

У свою ж чергу банк відповідно до п.5.2
договору за невиконання своїх
зобов'язань за кредитним договором
сплачує позичальнику пеню у розмірі
лише 0,1% від несвоєчасно виданої суми
кредиту за кожен день прострочення
виконання зобов'язання.

Такі умови Кредитного договору є
нерівними для сторін, а тому
несправедливими по відношенню до
споживача. Відтак, з метою встановлення
передбаченої законодавством про
захист прав споживачів рівності між
сторонами договору, вимога про зміну
ст.8.4 договору та викладення її у
наступній редакції: «При порушенні
позичальником зобов'язань із погашення
кредиту, позичальник сплачує банку
пеню у розмірі 0,1% від суми простроченої
заборгованості за кожен день
прострочки» є обгрунтованою.

З огляду на вищевказане ст.5.3 договору є
такою, що порушує права споживача, адже
визначений у ній обсяг
відповідальності споживача за
порушення ним умов договору значно
перевищує відповідальність банку
перед споживачем за ідентичне
порушення, а тому вимога про визнання
її недійсною також є правомірною.

Разом з тим, відповідно до ст.549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Враховуючи, що і штраф, і пеня є видами
неустойки, то вони не можуть бути
застосовані одночасно. Так як, згідно з
ст.8.4 договору у разі порушення умов
договору позичальник зобов'язаний
сплатити кредиторові неустойку у
вигляді пені, то стягнення з нього за
теж саме порушення ще й неустойки у
вигляді штрафу є недопустимим.

Згідно з ст.61 Конституції України ніхто
не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України
«Про захист прав споживачів», крім
інших випадків порушень прав
споживачів, які можуть бути
встановлені та доведені виходячи з
відповідних положень законодавства у
сфері захисту прав споживачів,
вважається, що для цілей застосування
цього Закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо
порушується принцип рівності сторін
договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ст.2.3.14 договору, банк має
право самостійно приймати рішення про
спосіб інформування позичальника при
наявності простроченої заборгованості
за цим договором.

Наведене положення кредитного
договору є недопустимим, оскільки
згідно з ст.4 Закону України «Про захист
прав споживачів» споживачі мають право
на необхідну, доступну та своєчасну
інформацію. Надання банком
позичальнику інформації у будь-який
спосіб, визначений на розсуд банку може
в подальшому ускладнити визначення
дійсності наданої банком інформації та
встановлення факту її надання, чи не
надання. Тому вимога позивача про зміну
ст.2.3.14 Договору та викладення її в
наступній редакції: «Письмово
повідомляти Позичальника при
наявності простроченої заборгованості
за цим договором шляхом направлення
йому рекомендованого листа з
повідомленням про вручення» також є
обгрунтованою.

Стаття 3.3 договору також порушує
законні права споживача виходячи з
наступного:

Згідно з ст.3.8 договору позичальник має
право сплатити щомісячний платіж
достроково, при цьому нарахування
відсотків здійснюється в порядку,
передбаченому ст.3.3 даного договору.

Відповідно до ст.3.3 договору,
нарахування відсотків, а також
винагород, передбачених п.7.2 та п.8.1
здійснюється в останню дату їх сплати.

Важливо, що відповідно до ст.8.1 договору
кредит надавався позичальнику із
сплатою за користування ним у розмірі 1%
на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Тобто, залишаючи кошти позичальника на
транзитних рахунках на період з дати їх
внесення позичальником до останньої
дати їх сплати, банк наділив себе
можливістю неправомірно та без відома
позивача використовувати його кошти
для власних потреб. Разом із тим, така
затримка коштів позичальника
унеможливлює дострокове зменшення
його заборгованості за кредитним
договором та створює для нього
додаткові витрати, адже відсотки
нараховуються банком саме на залишок
заборгованості за кредитом.

Відповідно ч.8 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» споживач має
право достроково повернути споживчий
кредит, у томі числі шляхом збільшення
суми періодичних виплат. А тому,
положення ст.3.3 Договору підлягає
визнаню недійсним.

Відповідно ч.7 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» положення, що
було визнане недійсним, вважається
таким з моменту укладення договору.
Якщо до положення вносяться зміни, такі
зміни вважаються чинними з моменту їх
внесення.

Згідно з ст.217 ЦК України недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Однак, відповідачем у запереченні на
позовну заяву та представником
позивача в судовому засіданні заявлено
про застосування позовної давності у
відповідності до ст.267 ЦК України, так
як позивачем подано позов поза межами
загального строку позовної давності,
встановленого ст.257 ЦК України.

Досліджуючи питання спливу строку
позовної давності у спірних
правовідносинах та доходячи висновку
про відмову в позові з цієї підстави,
суд врахував, що оспорюваний договір
укладений між сторонами у справі 18.04.2008
року, при цьому позивач особисто
звернувся до відповідача з метою
отримання кредиту і підписавши спірний
договір, погодився, що сторони досягли
згоди з усіх його істотних умов, що
також встановлено рішенням Овруцького
районного суду Житомирської області
від 11.07.2013 року у справі № 286/80/13-ц, яке
набрало законної сили (хоча у
розглядуваній справі № 286/5786/13-ц
оспорювані позивачем окремі положення
кредитного договору не є істотними), а
відтак із дати його укладення - 18.04.2008
року - позивач знав чи міг знати про
порушення його прав відповідачем, і
звернутись у встановлений законом
строк з позовом до суду за захистом
своїх порушених прав споживача, однак
цього не зробив. Відтак, загальний
трьохрічний строк позовної давності,
встановлений ст.257 ЦК України, сплив ще
в 18.04.2011 року, а позов до суду подано в
09.12.2013 року, тобто поза межами строків
позовної давності. Позивач поважності
причин пропуску позовної давностів
суду не навів та належних доказів цього
не надав.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив
позовної давності про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

Позивач звільнений від сплати судового
збору відповідно до ч.3 ст.22 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Тому на підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 196, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційного банку «ПриватБанк» про
визнання статтей 2.2.9, 2.3.3, 2.3.8, 2.3.9, 2.3.11,
2.3.14, 3.3, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5, 4.6, 5.3, 7.2, 8.4 кредитного
договору № ZRLWGK від 18.04.2008 року
такими, що порушують права споживача,
внесення змін до статтей .2.3.3, 2.3.14, 8.4
кредитного договору № ZRLWGK від
18.04.2008 року та визнання статтей 2.2.9, 2.3.8,
2.3.9, 2.3.11, 3.3, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5, 4.6, 7.2, 5.3
кредитного договору № № ZRLWGK від
18.04.2008 року недійсними з моменту
укладення договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана через Овруцький районний
суд Житомирської області в Апеляційний
суд Житомирської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення. Рішення суду
набирає законної сили після закінчення
строку для подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: В. І. Вачко