Справа № 2-605/11
Провадження № 22-ц/779/1413/2014
Головуючий у 1 інстанції Битківський
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого - судді Фединяка В.Д.

суддів: Малєєв
А.Ю., Меленко О.Є.

секретаря Драганчук У.М.

з участю ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 їх представників
ОСОБА_4 та
ОСОБА_5;

ОСОБА_6 і ОСОБА_2
їх представників
ОСОБА_7 та ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 та
ОСОБА_9 в інтересах яких діє ОСОБА_7 до
ОСОБА_2 і Виконавчого комітету
Марківської сільської ради
Богородчанського району, третя особа
на стороні відповідачів ОСОБА_3 про
визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Марківської
сільської ради від 09.11.1999 року №42,
визнання незаконним свідоцтва про
право власності на житловий будинок,
визнання права власності на ? частину
будинковолодіння та його реальний
поділ і встановлення порядку
користування земельною ділянкою за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Богородчанського районного суду від 30
квітня 2014 року та додаткове рішення
цього ж суду від 19 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року ОСОБА_6 і ОСОБА_9
звернулись в суд із указаним позовом
та з урахуванням збільшених та
уточнених вимог, зазначали, що ОСОБА_6
14.02.2985 року зареєструвала шлюб з
ОСОБА_2 і з часу реєстрації шлюбу
сторони проживали в будинку матері
відповідача ОСОБА_10 у с. Маркова
Богородчанського району, який
відносився до суспільної групи -
колгоспний двір. ІНФОРМАЦІЯ_1 в
колгоспному дворі народився син
ОСОБА_9 Рішенням Виконавчого комітету
Марківської сільської ради
Богородчанського району від 03.02.1985
року голові колгоспного двору ОСОБА_10
надано дозвіл на перебудову старого
домоволодіння на новий, будівництво
якого вони закінчили в 1990 році. 25.12.2001
ріку шлюб між сторонами розірваний.
Голова колгоспного двору ОСОБА_10
померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Проте рішенням
Виконавчого комітету Марківської
сільської ради Богородчанського
району від 09.11.1999 року померлій
ОСОБА_10 видано свідоцтво про право
власності на житловий будинок в
цілому в АДРЕСА_1. Відповідно заповіту
покійної, 18.04.2000 року Богородчанською
нотаріальною конторою свідоцтво про
право власності на зазначений
будинок видано ОСОБА_2 Колгоспний двір
був припинений 15 квітня 1991 року
відповідно до Постанови Верховної Ради
Української РСР N 885-XII був введений в
дію Закон України "Про власність". Право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні. Посилаючись на те, на час
припинення колгоспного двору, тобто
станом на 15 квітня 1991 року вони
проживали у колгоспному дворі і
набули право власності на майно, яке
належало колгоспному двору, вказане
майно вибуло з власності поза їх волею,
просили визнати незаконним рішення
виконавчого комітету Марківської
сільської ради від 09.11.1999 року №42,
визнати незаконним свідоцтва про
право власності на житловий будинок,
визнати за ними право власності по1/4
частині кожному домоволодіння в
АДРЕСА_1, провести реальний поділ
вказаного домоволодіння і встановити
порядок користування земельною
ділянкою призначеної для
обслуговування вищевказаного
домоволодіння.

Рішенням Богородчанського
районного суду від 30 квітня 2014 року
поновлено строк позовної давності.
Частково задоволено позовні вимоги
ОСОБА_6 та ОСОБА_9. Визнано незаконними
рішення Маківської сільської ради від
09.11.1999 року №47 (42) про визнання права
власності на домоволодіння по АДРЕСА_1
за ОСОБА_10 та визнано недійсним видане
Марківською сільською радою на
підставі даного рішення зареєстроване
13.12.1999 року Івано-Франківським ОБТІ
свідоцтво про право приватної
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями в АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_10.

Визнано недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом після
смерті ОСОБА_10, видане державним
нотаріусом Богородчанської районної
державної нотаріальної контори 18.04.2000
року ОСОБА_2 на житловий будинок з
господарськими будівлями за адресою
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_9 право
на частку у спільній сумісній
власності - майні колишнього
колгоспного двору (домоволодіння в
АДРЕСА_1) по ? частині кожним.

Виділено ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у
спільну часткову власність ? частину
домоволодіння, зокрема, у житловому
будинку приміщення позначенні у
висновку судової будівель-технічної
експертизи №1-3Б (веренда площею 8,0
кв.м.), №1-4( житлова кімната площею 22,6),
№1-5(житлова кімната площею 23,0 кв.м.), а
також огорожу, позначену літ.N4, а всього
майна на суму 171292 грн.

Виділено у спільне користування
співвласника домоволодіння ? частину
криниці, позначену літ. N1, а всього 2093
грн.

Виділено ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в
користування частину земельної
ділянки, призначеної для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
зокрема ділянку позначену на схемі
розподілу №1 загальною площею 294 кв.м.

Додатковим рішенням
Богородчанського районного суду 19
травня 2014 року стягнуто з Марківської
сільської ради Богородчанського
району 243, 6 грн. судового збору в
користь держави.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь
ОСОБА_6 1250 грн. понесених витрат на
оплату за проведення судової
будівельно-технічної експертизи.
Витрати по сплаті судового збору за
вимогами майнового характеру
віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
ставиться питання про скасування
оскаржуваного рішення та скасування
додаткового рішення з ухваленням
нового про відмову в задоволенні
позову, вказуючи на те, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини
справи, дав неправильну оцінку поданим
доказам, допустив порушення норм
матеріального і процесуального права й
ухвалив помилкове рішення. На думку
апелянта, суд не врахував того, що
позовні вимоги про витребування частки
з майна колишнього колгоспного двору,
що збереглось на 15 квітня 1991 року
поширюється загальний трирічний строк
позовної давності, тому підстав для
поновлення строку позовної давності не
було. Судом не враховано, що обсяг та
вартість спірного домоволодіння
станом на станом на 1994-2000 року, тобто
на час припинення ведення
господарства та спільного проживання
сторін були значно меншими ніж на
момент ухвалення рішення. Крім того при
ухваленні додаткового рішення суд не
врахував того, що експертизу проведено
з порушенням вимог закону, експерт
надумано описав технічний стан
приміщень, який не відповідає
фактичному стану.

У судовому засіданні апелянт
ОСОБА_2.і ОСОБА_3 та їх представники
апеляційну скаргу підтримали, просять
задовольнити цю скаргу.

Представники позивачів ОСОБА_6.і
ОСОБА_9 - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вважають
оскаржуване рішення суду законним та
обґрунтованим і просять відмовити у
задоволенні апеляційної скарги.

ОСОБА_6 та представники позивачів
ОСОБА_7 і ОСОБА_8 приймали участь у
розгляді справи 24 червня, 15 та 31 липня
2014 року, давали пояснення і
заперечення з приводу спору в цій
справі. Однак, після оголошеної
перерви у розгляді справи на 25
вересня 2014 року, ОСОБА_8 будучи
повідомлена про час і місце розгляду
справи не з'явилась в судове
засідання подавши заяву про свою
зайнятість з 26 вересня 20014 року.
Колегія суддів вважає відсутність
представників позивача у судовому
засіданні без поважних причин, що
відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду цієї справи в їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи та
перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК
України наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку про
задоволення апеляційної скарги з таких
підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_6, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_9 як колишні члени
колгоспного двору станом на 15 квітня
1991 року проживали в АДРЕСА_1, яке
відносилось до суспільної групи -
колгоспний двір і не втратили права на
частку в його майні. Належна їм
частина зазначеного майна вибула з
власності поза їх волею. Тому суд
визнав незаконним рішення виконавчого
комітету Марківської сільської ради
від 09.11.1999 року №42, визнав незаконним
свідоцтво про право власності на
житловий будинок, визнав за позивачами
право власності по1/4 частині кожному
домоволодіння у АДРЕСА_1 та із
врахуванням висновку судової
будівельно-технічної експертизи
виділив позивачам у спільну власність
у натурі ? частину спірного
домоволодіння та виділив у
користування частину земельної
ділянки, призначеної для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
зокрема ділянку позначену на схемі
розподілу №1 загальною площею 294 кв.м..

Висновок суду є передчасним і
погодитись з ним не можна.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР (1963 року)
колгоспний двір - це сімейно-трудове
об'єднання осіб, які використовують
майно двору для ведення підсобного
господарства і для сімейних потреб.
Майно колгоспного двору належить його
членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті
123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на
час виникнення правовідносин) розмір
частки члена двору встановлюється
виходячи з рівності часток усіх членів
двору, включаючи неповнолітніх і
непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що
викладені в пункті 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року N 20 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності", спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, що регулювали власність цього
двору, а саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що втратили
це право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору може
бути зменшено або відмовлено у її
виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права на
частку в його майні, вона визначається
виходячи з того майна двору, яке було на
час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського
обліку в сільських радах визначався
Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів (далі -
Вказівки), затвердженими постановою
Державного комітету статистики СРСР
(далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985
року N 5-24/26, а згодом - Вказівками,
затвердженими постановою Держкомстату
СРСР від 25 травня 1990 року N 69.

Згідно із зазначеними Вказівками
суспільна група господарства
визначалась залежно від роду занять
голови господарства (сім'ї). Особи, які
працюють у колгоспі, але не є членами
колгоспу, відносяться до суспільної
групи робітників або службовців
залежно від займаної посади.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_6 з сином ОСОБА_9
просять визнати за ними право
власності по1/4 частині кожному
домоволодіння в АДРЕСА_1, провести
реальний поділ вказаного
домоволодіння і встановити порядок
користування не приватизованою
земельною ділянкою розміром 1233 м.кв.
призначеної для його обслуговування.

Судом встановлено, що
господарство, в якому знаходився
спірний будинок у АДРЕСА_1 до набуття
чинності Законом України "Про
власність" відносився до суспільної
групи - колгоспний двір. Згідно виписки
з по господарської книги №5, особовий
рахунок НОМЕР_1 с. Маркова
Борородчанського району членом
господарства першим записано ОСОБА_10,
суспільна група господарства станом
на 01.01.1991 року - колгоспний двір,
членами господарства були її син
ОСОБА_2, невістка ОСОБА_6, внук ОСОБА_9
(а.с.7).

Спірний будинок у АДРЕСА_1 на час
припинення суспільної групи -
колгоспний двір був не завершений
будівництвом і не зданий в
експлуатацію, що підтверджується
технічним паспортом на цей будинок
виданим у 1999 року.

Отже, на час припинення
колгоспного двору станом 15 квітня 1991
року право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мали ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Зокрема, ОСОБА_10 її
син ОСОБА_2, невістка ОСОБА_6 та внук
ОСОБА_9 (а.с.7).

Згідно роз'яснень викладених в
пункті 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995 року N 20
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності", спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, що регулювали власність цього
двору. На витребування частки з майна
колишнього колгоспного двору, що
збереглося на 15 квітня 1991 року,
поширюється загальний трирічний строк
позовної давності. Розгляд позову про
право на майно колишнього колгоспного
двору не залежить від вирішення питань
землекористування.

Також встановлено, що 1994 року
ОСОБА_6 з сином ОСОБА_9 виїхала на
постійне місце проживання у США, де
проживає по даний час, з часу виїзду
за кордон позивачка припинила
ведення спільного господарства з
ОСОБА_2, з останнім на підставі
Рішення Богородчанського районног
суду від 03 листопада 1999 року
розірвала шлюб, за період роздільного
проживання обсяг майна колишнього
колгоспного двору та його вартість
значно збільшились, на утримання та
збереження цього майна відповідачем
затрачені значні кошти, що
підтверджується письмовими доказами у
справі. Зазначені обставини частково
не заперечує позивачка і
підтверджуються даними, які містяться
у висновку №22/06-13 судової
будівельно-технічної експертизи
(а.с.7-21).

Статтею 71 ЦК УРСР, чинного у час
виникнення спірних відносин
встановлено, що загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Встановлено, що про оформлення
ОСОБА_2 права власності в цілому на
домоволодіння в АДРЕСА_1 позивачам
було відомо в грудні 2002 року, що
підтверджується даними, які містяться
в позовній заяві від 27 червня 2003 року
(т.2 а.с.129).

ОСОБА_6 і ОСОБА_9 позов до
відповідачів про визнання незаконним
рішення виконавчого комітету
Марківської сільської ради від 09.11.1999
року №42, визнання незаконним свідоцтва
про право власності на житловий
будинок, визнання права власності на ?
частину домоволодіння та його
реальний поділ і встановлення
порядку користування земельною
ділянкою пред'явили 06 вересня 2011
року, тобто після закінчення
встановленого трирічного строку для
захисту порушеного права. . Поважних
причин пропуску строку позовної
давності позивачі не навели, а ОСОБА_2
подав суду заяву про застосування
наслідків пропуску позовної давності.

Суд відхиляє доводи позивачів
про те, що строк позовної давності
пропущений ними через проживання в
США у зв'язку з цим вони були
позбавлені можливості в межах
строку позовної давності звернутись в
суд за захистом порушеного права на
майно колишнього колгоспного двору,
так як є голослівними і не
переконливими щодо поважності
пропуску такого строку, оскільки на
витребування частки з майна колишнього
колгоспного двору, що збереглося на 15
квітня 1991 року, поширюється загальний
трирічний строк позовної давності.

Відповідно до п.11 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення» від 18 грудня 2009 року
№14, встановивши, що строк для звернення
з позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Ті обставини, що первинний
аналогічний позов ОСОБА_6 у своїх та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_9
пред'явила до суду в червні 2003 року,
який ухвалою суду від 22 вересня 2004
року залишено без розгляду з підстав
повторної неявки сторін у судове
засідання, значення не мають, оскільки
згідно з ч. 4 ст. 79 ЦК УРСР не переривають
перебігу строку позовної давності.

Таке ж правило міститься і у ч. 1
ст. 265 ЦК України, чинного на час
пред'явлення позивачами 06 вересня 2011
року позову цій справі.

Оскільки згідно із ст. 80 ЦК УРСР, а
також ч. 4 ст. 267 ЦК України закінчення
строку позовної давності (спливу
позовної давності) до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові, судом безпідставно ці вимоги
закону не застосовані.

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, які призвели до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що вирішуючи
даний спір суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, допустив
порушення норм матеріального і
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи, тому
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з підстав встановлених
п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням
нового рішення про відмову ОСОБА_6 і
ОСОБА_9 в задоволенні позову.

У зв'язку з тим, що скасовується
рішення суду першої інстанції,
підлягає скасуванню й ухвалене в цій
справі додаткове рішення цього ж суду.

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо суд апеляційної або
касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити. Рішення
Богородчанського районного суду від 30
квітня 2014 року та додаткове рішення
цього ж суду від 19 травня 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в
інтересах яких діє ОСОБА_7 в
задоволенні позову до ОСОБА_2 і
Виконавчого комітету Марківської
сільської ради Богородчанського
району, третя особа на стороні
відповідачів ОСОБА_3 про визнання
незаконним рішення Маківської
сільської ради від 09.11.1999 року №47 (42)
Богородчанського району про визнання
права власності на домоволодіння по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 та визнання
недійсним видане Марківською
сільською радою на підставі даного
рішення, зареєстроване 13.12.1999 року
Івано-Франківським ОБТІ свідоцтво про
право приватної власності на житловий
будинок з господарськими будівлями в
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_10, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_10, видане державним нотаріусом
Богородчанської районної державної
нотаріальної контори 18.04.2000 року ОСОБА_2
на житловий будинок з господарськими
будівлями за адресою АДРЕСА_1, визнання
за ОСОБА_6 та ОСОБА_9 право на частку у
спільній сумісній власності - майні
колишнього колгоспного двору
домоволодіння в АДРЕСА_1
Богородчанського району по ? частині
за кожним, визнання права власності на
? частину зазначеного домоволодіння та
його реальний поділ і встановлення
порядку користування земельною
ділянкою призначеної для
обслуговування вказаного
домоволодіння - у зв'язку із
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову.

Рішення набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з часу набрання
законної сили.

Головуючий-суддя В.Д.Фединяк

Судді:
А.Ю.Малєєв

О.Є.Меленко