У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Дем'яносова М.В.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поновлення стану земельної ділянки
шляхом знесення стіни спорудженої
будови, за позовом третьої особи з
самостійними вимогами
дачно-будівельного кооперативу
«Відпочинок Трудящих» до ОСОБА_4 про
поновлення стану земельної ділянки
шляхом знесення стіни спорудженої
будови та за позовом третьої особи з
самостійними вимогами Одеської
міської ради до ОСОБА_4, треті особи:
дачно-будівельний кооператив
«Відпочинок Трудящих», ОСОБА_3, про
знесення самовільно збудованого
будинку та звільнення самовільно
зайнятої земельної ділянки, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
05 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2005 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи:
дачно-будівельний кооператив
«Відпочинок Трудящих» (далі - ДБК
«Відпочинок Трудящих»), Одеська міська
рада, про поновлення стану земельної
ділянки шляхом знесення стіни
спорудженої будови, уточнивши позовні
вимоги, просила захистити її права на
вільне користування своєю земельною
ділянкою, зобов'язати відповідача
поновити стан земельної ділянки шляхом
знесення стіни спорудженої будови, яка
розташована на земельній ділянці
площею 113 кв. м за адресою: АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що вона є власником
будинку АДРЕСА_2 відповідач на сусідній
земельній ділянці, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1,
самовільно будує будинок з порушенням
ДБН та зазначеним самовільним
будівництвом зайняв земельну ділянку,
яка знаходиться в комунальній
власності та відведена для постійного
користування членам ДБК «Відпочинок
Трудящих».

Третя особа з самостійними вимогами
ДБК «Відпочинок Трудящих» звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поновлення
стану земельної ділянки шляхом
знесення стіни спорудженої будови, яка
розташована на земельній ділянці
площею 113 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Третя особа з самостійними вимогами
Одеська міська рада звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ДБК
«Відпочинок Трудящих», ОСОБА_3, про
знесення самовільно збудованого
будинку та звільнення самовільно
зайнятої земельної ділянки площею 18 кв.
м.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 27 листопада 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ДБК
«Відпочинок Трудящих», Одеської
міської ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 05 березня 2014 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
27 листопада 2013 року скасовано, ухвалено
нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_4
знести за свій рахунок самовільно
збудований житловий будинок,
розташований на земельній ділянці
площею 118 кв. м по АДРЕСА_1, та звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
площею 18 кв. м.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
апеляційний суд вказував на те, що
ОСОБА_4 у порушення вимог чинного
законодавства здійснює будівництво
без належних дозволів та на частині
земельної ділянки, яка належить
Одеській міській раді та надана у
користування ДБК «Відпочинок
Трудящих», більш того, ОСОБА_4
самовільно, без належної документації,
змінив цільове призначення земельної
ділянки, яка була надана для
індивідуального дачного будівництва,
відповідно до первинних документів
будується готель .

Однак з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що рішенням Київського
районного суду м. Одеси
від 28 листопада 2003 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
угоди частково недійсною і визнання
права власності позовні вимоги
задоволено, за ОСОБА_4 визнано право
власності на спірну земельну ділянку
площею 0,0131 га.

11 червня 2004 року ОСОБА_4 на підставі
договору дарування передав безоплатно
у власність, а ОСОБА_6 прийняв у
власність земельну ділянку площею 0,0066
га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

26 жовтня 2004 року на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_6
були видані державні акти.

21 вересня 2004 року розпорядженням
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради ОСОБА_4 було
дозволено будівництво 4-поверхового
дачного будинку та 23 вересня 2009 року
отримано дозвіл інспекції ДАБК на
початок будівництва.

05 серпня 2005 року розпорядженням
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради було скасовано
розпорядження від 21 вересня 2004 року.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, ОСОБА_4 указує на те, що позов
органом місцевого врядування було
подано у 2012 році, тобто строк позовної
давності Одеською міською радою
пропущено, однак апеляційний суд при
ухваленні рішення цього не врахував,
чим грубо порушив положення ст. 214 ЦПК
України. ОСОБА_4 здійснював будівництво
згідно з розпорядженням Київської
районної адміністрації про надання
дозволу на початок будівельних робіт
від 21 вересня 2004 року № 1325 на
земельній ділянці, яка йому належить на
праві приватної власності. Судом не
встановлювався факт істотних порушень
будівельних норм і правил. Висновок
судової будівельно-технічної
експертизи від 19 березня 2013 року, в
якому зазначені розміри заступів, не
може братися до уваги, оскільки ніякі
геодезичні роботи зі встановлення меж
земельної ділянки, на якій
розташований спірний об'єкт нерухомого
майна, експерт у зазначеній експертизі
не здійснював. Експертом не
встановлювалися крапки координат та
поворотні кути, які б свідчили про
дійсні межі земельної ділянки, яка на
праві власності належить ОСОБА_4, та
наявність меж заступів спорудженої
будівлі.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16, 386, 391
ЦК України власник вправі звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який враховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право. Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування своїм майном.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України, у
разі істотного відхилення від проекту,
що суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яку
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснювала
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво.

Отже, знесення самочинно зведеної
будівлі можливе тільки в разі, якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа відмовляється від
її проведення.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільну справу в межах
заявлених вимог на підставі
представлених сторонами доказів.

Як роз'яснено у п. 4 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», судам слід мати на увазі,
що самочинним вважається будівництво
житлового будинку, будівлі, споруди,
іншого нерухомого майна, якщо вони
збудовані (будуються) на земельній
ділянці, що не була відведена особі, яка
здійснює будівництво; або відведена не
для цієї мети; або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту; або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, апеляційний суд, вирішуючи
спір по суті, не визначився з
характером спірних правовідносин та
нормою матеріального права, що
підлягає застосуванню, вказуючи на те,
що будівництво здійснюється без
належних дозволів, не перевірив, чи
були дотримані будівельні норми та
правила при здійсненні будівництва, чи
було видано відповідачу припис про
усунення порушень, чи можлива
перебудова об'єкта та чи відмовляється
відповідач від такої перебудови.

Крім того, згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 19
березня 2013 року № 8739 встановлено, що
будинок, який будується, лівою стороною
виступає за межі земельної ділянки, яка
належить ОСОБА_4 на територію проїзду
загального користування (а. с. 151, т. 3).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Разом з тим за змістом пункту 4.1
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
18 травня 2010 року № 376, відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється на підставі
раніше розробленої та затвердженої
відповідно до статті 186 Земельного
кодексу України документації із
землеустрою. У разі відсутності такої
документації розробляється технічна
документація із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Пунктом 1.13 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Державного комітету України із
земельних ресурсів від
04 травня 1999 року № 43, передбачено, що
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку та на
право постійного користування
земельною ділянкою при передачі
земельної ділянки, що була раніше
надана громадянам у постійне
користування або при переоформленні
правовстановлюючих документів на ці
земельні ділянки, проводиться після
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженою в
установленому порядку відповідною
технічною документацією.

Як вбачається з матеріалів справи,
висновок судової будівельно-технічної
експертизи ґрунтується на дослідженні
методом порівняння результатів
візуального-інструментального
обстеження з технічною документацією,
а саме: крім іншого, розміри земельної
ділянки встановлювалися відповідно до
державного акта на право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданому
17 січня 2000 року ОСОБА_5, загальною
площею 0,0113 га, в той час, коли ОСОБА_4
відповідно до державного акта на право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 від 06 квітня 2004 року
належить земельна ділянка загальною
площею 0,0131 га.

Таким чином, відповідна технічна
документація щодо встановлення меж
спірних земельних ділянок, на підставі
якої було складено державний акт на
право власності на земельну ділянку
ОСОБА_4, та документи, на підставі яких
ДБК «Відпочинок Трудящих»
користується земельною ділянкою,
експертом не досліджувались.

Вирішуючи спір, суд на зазначене уваги
не звернув, не встановив фактичні
правовідносини з приводу користування
сусідніми земельними ділянками, не
перевірив межі земельних ділянок
сторін у справі відповідно до даних
земельного кадастру, не з'ясував на
якій земельній ділянці збудовано
будинок ОСОБА_4, яку частину земельної
ділянки ДБК «Відпочинок Трудящих» він
займає та чи займає, не дослідив всі
докази та не надав їм належної правової
оцінки, а також не звернув уваги на те,
що позивач ставив питання про
відновлення стану земельної ділянки
шляхом знесення стіни спорудженої
будови, а не знесення самочинно
збудованого житлового будинку.

Отже, апеляційний суд на порушення
вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув, не
дотримався встановленого ст. 212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, і ця
оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, якими
обґрунтовуються доводи і заперечення
сторін.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд відповідно
до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити рішення по суті
позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неправильно встановлені
фактичні обставини справи, що полягає у
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, невідповідності
висновків суду обставинам справи (ст. 309
ЦПК України).

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 05 березня 2014 року
скасувати, справу направити до
апеляційного суду на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Судді:
В.І. Амелін

М.В. Дем'яносов

С.О. Карпенко

В.О. Савченко